СТРАДИЈА У једној старој књизи читао сам чудну причу, а враг би га знао од куд мени та књига из неког смешног времена, у коме је било много слободоумних закона, а нимало слободе, држали се говори и писале књиге о привреди, а нико ништа није сејао, цела земља претрпана моралним поукама, а морала није било, у свакој кући пун таван логика, ал’ памети није било, на сваком кораку говорило се о штедњи и благостању земље, а расипало се на све стране, а сваки зеленаш и нитков могао је себи купити за неколико гроша титулу: „велики народни родољуб.“ Писац те чудне приче, путних бележака (шта ли му је тај састав строго узев по литерарним облицима не знам ни сам, а нисам хтео ни стручњаке ништа питати, јер би и они без сваке сумње, по утврђеном нашем српском обичају упутили тај предмет на мишљење општој седници касационог суда. Узгред буди речено, то је леп обичај. Поставе се људи, који морају мислити по званичној дужности, на квит посла, а сви остали смо сербес). Еле, писац те чудне приче, односно путних бележака овако почиње: „Педесет година свога живота провео сам само у путовању по свету. Видео сам много градова, много села, много земаља, многе људе и народе, али ме ништа толико није зачудило као једно мало племе, у једном дивном, питомом пределу. Ја ћу вам причати о том срећном племену, и ако унапред знам да ми нико живи неће веровати, ни сада нити икад и после моје смрти, ако коме дође ово до руку те ушчита...“ Шерет неки чича, те ме баш тим својим почетком нагна да ствар прочитам до краја, а кад сам већ прочитао хоћу да препричам и другима. Да не бисте сматрали, да вас овим наговарам на читање, ево одмах у самом почетку најискреније изјављујем да није вредно читати, и да чича (тај писац, шта ли је?) лаже све што је причао; али, за дивно чудо, ја лично верујем у ту његову лаж, као у највећу истину. Ево како он даље прича.  Пре читавог века мој је отац тешко рањен и заробљен у рату, а затим одведен у туђину из своје домовине, где се опет ожени девојком робињом својом земљакињом. У том браку добије мене, а кад ми беше једва девет година он умре. Он ми много причаше о својој постојбини, о јунацима и великим карактерима  којима кипти наша земља, о великом родољубљу и о крвавим ратовима за слободу, о врлинама и поштењу, о великом пожртвовању за спас земље, где се све па и живот прилаже за олтар отаџбине. Причаше ми славну и витешку прошлост нашег народа, а на смрти остави ми аманет: „Синко, мени смрт не даде да умрем у мојој милој отаџбини, судба ми не даде да ми кости прими она света земља коју сам крвљу овојом натапао да би слободна могла бити. Несрећна судбина моја не даде ми, да ме, пре него очи склопим, огреју зраци слободе у мојој милој постојбини. Али, проста крв моја, јер ће ти зраци слободе обасјати тебе, сине мој; обасјаће вас децу нашу. Пођи синко, пољуби ту свету земљу, кад ногом ступиш на њу. Иди и воли је, а знај да су велика дела намењена тој витешкој земљи и нашем народу, иди и на понос оца свога, на добро употреби слободу, а не заборави да је ту земљу оросила и моја крв, крв оца твога, као што је вековима росила племенита крв витешких и славних прадедова твојих...“ Код тих речи отац ме загрли и пољуби, и његове сузе покапаше но моме челу. — Поћи, синко, нек’ ти Бог... С том недовршеном речином издахну мој добри отац.  Није прошло ни месец дана по смрти његовој, а ја се с торбом о рамену и штапом у руци кренем у бели свет, да тражим своју славну домовину. Педесет година сам путовао по туђину, по широком свету, али не наиђох нигде на земљу ни налик оној витешкој земљи о којој ми толико пута отац причаше. Али, тражећи домовину моју наиђем на интересантну земљу и људе, о чему ћу вам ево причати. Дан летњи. Сунце припекло да мозак проври, од силне запаре чисто осећам вртоглавицу: нешто ми зуји у ушима, жеђ да ме умори, а поглед уморан, те једва гледам. Зној ме свега облио, па се по зноју залепила путна прашина; одело ми прашљиво и већ поабано. Идем уморан, изнемогао, док одједном угледам преда мном, на пола часа хода, где се бели град што га две реке запљускују. Као да осетих нову снагу, заборавим умор и клонулост, па пожурим у правцу том граду. Стигнем до обале. Две велике реке мирно протичу и умивају својом водом градске бедеме. Сетим се да ми је отац нешто причао о једном чувеном граду, где су наши пролили силну крв, а као кроза сан се опомињем како ми је говорио да баш тако некако и лежи где две реке теку крај њега.  Срце ми јако закуца од узбуђења; скинем капу, и ветар баш од гора те земље пирну и расхлади ми знојаво чело. Подигох очи небу, клекох на колена и кроз сузе узвикнем: — Боже велики! умудри ме, послушај молитву сирочета, које се потуца по широком свету тражећи домовину своју, тражећи постојбину оца свога... — Ветрић и даље пири с плавих планина, које се-виде тамо у даљини, а небо ћути. — Кажи ми, ти мили ветре што дуваш од тих плавих гора, јесу ли то горе домовине моје? Реците ми ви, реке миле, да ли са тих гордих зидина поносног града спирате крв предака мојих? Све немо, све ћути, а мени као да нека слатка слутња, неки тајни глас вели: — То је земља коју толико тражиш! Наједаред трже ме неки шум. Крај обале мало даље од мене угледам неког рибара. Чамац му уз обалу, а он крпи мреже. Занет слатким осећањем, нисам га пре приметио. Приђем томе човеку и назовем му Бога. Он ме погледа ћутећи, па одмах скиде поглед с мене и продужи свој посао. — Која је ово земља преко воде, тамо, што се види? упитам, а сав треперим од нестрпљења шта ће одговорити. Онај слеже раменима и рашири руке у знак чуђења, погледа ме и процеди кроза зубе: — Јест, то је заиста нека земља! — Како се зове? упитам. — То не знам. Видим да има тамо нека земља, ал’ нисам питао како се зове. — А одакле си ти? питам. — Па ето ту ми је за једно пола часа кућа. Ту сам се и родио. — Чудновато, то онда није земља мојих предака, моја домовина — помислим, а гласно запитам: — Па зар ти баш ништа не знаш о тој земљи? Зар ни по чему није чувена? Рибар се замисли, пусти мрежу из руку, па као да се нечег сећа. После дугог ћутања рече: — Кажу да има у тој земљи доста свиња. — Зар је само због свиња чувена та земља? упитам зачуђено. — Па има и будалаштина много, ал’ то мене слабо занима! рече онај хладнокрвно и узе опет крпити мреже. Беше ми нејасан тај одговор, те га наново запитам: — Какве будалаштине? — Свакојаке, одговори онај с неком досадом и зену равнодушно. — Дакле свиње и будалаштине?! Ни о чему другом ниси више слушао?... — Сем свиња, веле да имају много министара, које у пензији, које на расположењу, али њих не извозе на страну. Извозе само свиње. Помислим да рибар збија шалу са мном, те планем: — Та шта ти мени којешта причаш, ваљда мислиш да сам луд?! — Плати ми да те превезем тамо на другу обалу, па иди види чега тамо има. Ја ти говорим шта сам од других чуо. Нити сам ја тамо био, нити знам све то поуздано. — То већ није земља мојих славних предака, јер она је чувена јунацима, великим делима и сјајном прошлошћу, помислим, али ме рибар чудним одговорима на моја питања заинтересова, те се решим да и ту земљу видим, куд сам већ толике друге видео и обишао. Погодим се с њим и седнем у чамац. Рибар довесла до обале, прими новац по погодби, и, пошто ја изиђох на обалу, он одвесла натраг. Уза саму обалу мало даље у лево од места где сам изишао, приметим грдну велику мермерну пирамиду и на њој урезана златна слова. Приђем радознало ближе, мислећи да ћу још ту  прочитати имена славних јунака о којима ми отац причаше. Кад тамо — какво изненађење! На мермеру урезане речи: „Довде се на север простире земља славног и срећног народа, коме је велики Бог подарио велику, ретку срећу да се у његовом језику, потпуно правилно граматички, на понос земље и народа, к пред и увек претвара ц.“ Прочитам једанпут, двапут, никако да се приберем од чуда, шта све то има да значи. Што је још најчудније за мене, речи су исписане мојим матерњим језиком. — Јест, то је језик којим је говорио и мој отац и његови стари и ја, али није та земља; он ми је причао о сасвим другој земљи. Буни ме то што је исти језик, али помислим, да то могу бити два далека народа, једног порекла, братска, иста, који имају један језик, али и не знају један за другог. Мало по мало преста чуђење па се и ја почех осећати поносан, што је случајно и мој матерњи језик исти такав, и баш са том истом красном особином. Прођем тврђаву и упутим се улицом што води у град, да се где у хотелу одморим од дуга пута и да потом потражим рада, како бих од те зараде могао даље продужити пут и тражити своју домовину. Нисам пошао ни неколико корака,  док од једном, а око мене се, као око каквог чудовишта, поче са свију страна скупљати свет. И старо и младо и мушко и женско гуши се, грокће, гура, тиска да ме што боље види. На послетку се накупи толико света да се закрчи улица и сваки саобраћај. Гледа мене свет с чуђењем, а и мене тај непознати свет задиви. Кога год погледам, украшен орденима и лентама. Ретко ко од сиромашнијих носи један орден или два, иначе је сваки толико начичкан да му се ни одело не види. По неки их толико имају да не могу ни да носе све о себи, већ вуку колица за собом и у њима пуно ордена за разне заслуге, звезда, лента, и каквих не одликовања. Једва сам могао корачати кроз ту масу славних људи што ме опкружују, и гуше се ко ће се протурати ближе мени. Чак се неки и завадише око тога, а чули се и прекори онима што су дуго уз мене:  — Па нагледали сте  се, ваљда, већ једном; пустите сад мало и нас да видимо. Ко год приђе ближе мени, одмах журно ступа у разговор, да га не би ко потискао. Већ ми досадише иста те иста питања са чуђењем: — Одакле си?... Зар немаш ни један орден?... — Немам. — Колико ти је година? — Шесет. — Па још ни један орден?! — Ни један. Повикаше гласови кроз масу као оно на вашару кад се чудовишта приказују: — Чујте људи: човек од шесет година без иједног јединог ордена! Гушање, граја, врева, тискање све јаче и јаче, а из свију улица се свет згрће и наваљује да продре кроз масу да ме види. Најзад дође и до боја, те се умеша и полиција да уведе ред. И ја сам њих, пре него што се почеше тући, надоват овог оног распитивао о заслугама због којих су одликовани. Један ми рече да га је његов министар одликовао за ретке заслуге и пожртвовање према Отаџбини, јер је руковао многим државним новцем пуну годину дана, а у каси је при прегледу нађено само две хиљаде динара мање него што треба да буде. Право је, говорило се, јер је могао све упропастити, али му племенитост и родољубље није дало, да то учини. Један је одликован што је месец дана био чувар неких државних магацина и магацин није изгорео. Један је опет одликован што је први приметио и констатовао да се реч књига врло интересантно свршује на а, а почиње са к. Једна куварица је одликована што је за пет година службе у богатој кући украла само неколико сребрних и златних ствари. Један је опет одликован што се после учињеног великог дефицита није убио по глупом дотадашњем шаблону, већ је дрско узвикнуо пред судом: — Ја сам назоре и идеје своје у дело привео, такви су моји погледи на свет, а ви ми судите. Ево ме! (Ту се лупио у груди, и коракнуо један корак напред.) Тај је мислим добио орден за грађанску кураж. (И право је.) Један чича добио је орден што је остарио и што није умро. Један је одликован што се обогатио за непуне пола године, лиферујући држави лоше жито и још вазда других ствари. Један богати наследник одликован је што није упропастио очевину и што је приложио на добротворне цељи пет динара. Ко би све попамтио! Од сваког сам само за по једно његово одликовање запамтио, а већ све изређати било би немогућно. Елем, кад већ дође до кавге и боја умеша се полиција, узеше пандури разгонити светину, а један кмет, шта ли је, нареди да се дотера затворен фијакер. Метуше ме у фијакер око кога беху наоружани пандури, да одбијају свет.  Онај седе са мном и одведе ме некуд, а са свију страна јури за колима светина. Кола се зауставише пред једном пространом, ониском, а запуштеном кућом. — Где смо сад ово? упитам онога кмета (бар ја га тако зовем) што је набавио кола, а и он са мном сео унутра. То је наша Полиција. Кад изиђем из кола, видим двојицу где се туку пред самим вратима Полиције. Пандури около стоје и посматрају борбу, а и шеф полиције и сви остали чиновници са задовољством гледају. — Што се туку? питам. — Па наредба је таква, да се сви шкандали врше ту, пред очима полиције, јер, знате како је?! Где би г. Шеф и остали чиновници кланцали по буџацима. Овако је лакше за нас, и прегледније. Заваде се двоје, и ако хоће да се туку, дођу ту. Оне, што су правили шкандале доле, на улици, на ненадлежном месту, морамо казнити.  Г. Шеф, дебео неки човек, проседих бркова, подбријан са подваљком испод округле браде, кад ме виде у мало од чуда не паде у несвест. — Одакле си, по Богу, човече?!... изговори пошто се прибра од чуда и рашири руке, а узе ме са свију страна посматрати. Онај што је дошао са мном прошапута нешто с њим; ваљда му реферисао шта се све догодило. Шеф се намршти и опоро ме упита: — Одакле си, говори! Узех му ја све потанко причати ко сам, и од куд сам, и куда идем, док он нешто постаде нервозан, на викну: — Добро, добро, остави те твоје лудорије, него што је главно, кажи ти мени како си смео такав ићи улицом усред бела дана? Ја стадох гледати за се и око себе да ли није шта необично на мени, али ништа не приметих. Тако сам прошао кроз толики свет и нико ме нигде није узимао на одговор. — Што не лајеш? викну онај учтиво, као што се уопште, према распису, понаша полиција у тој земљи, а приметио сам како дрхти од љутине. — Ја ћу тебе у затвор, јер ти си изазвао толике шкандале на ненадлежном месту и узнемирио цео град твојом глупошћу. — Ништа не разумем, господине, чиме сам могао учинити толико зла? приметим у страху. — Остарио си, а не знаш оно што знају и мала деца по улици... Питам ја тебе још једном, како си тако могао проћи улицом, и изазвати нереде и то још на ненадлежном месту? — Ја сам исправан. — Ти си луд, тако матор... — Исправан... а камо ти одличја? — Немам. — Лажеш, матора кујо! — Немам, тако ми Бога! — Ни један? — Ни један. — Колико ти је година? — Шесет. — Зар за шесет година ни један орден? Па где си ти живео? На месецу, где ли? — Ни један немам, тако ми свега на свету! узех се клети. Шеф се запањи од чуда. Зину, разрогачи очи, загледа се у мене, па ни речи да проговори. Кад се мало поврну од чуда, нареди млађима да што пре донесу десетак ордена. Из побочне собе одмах донеше ваздан разних ордена, звезда, ленти, ордена о врату што се носе, и ваздан медаља. Шеф нареди, те ми на брзу руку метуше две три звезде, једну ленту; три четири ордена обесише ми о врат, неколико прикачише на капут, а сем тога метуше још дваестак разних медаља и споменица. — Тако, брате! узвикну шеф задовољан што је измислио начин да спречи даље шкандале. — Тако, додаде за тим —  сад мало личи на обична  човека, а онако ми збунио цео град, упао као какво чудовиште... А ти ваљда ниси ни знао да је данас још и свечаност? заврши питањем, обратив се мени. — Нисам. — Чудновато! рече он мало увређен, поћута па ће рећи: — Пре пет година, на данашњи дан, ождребљен је мој коњ што га сад редовно јашем, и данас пре подне примао сам честитања од најотменијих грађана, а довече ће мог коња провести око девет часова с бакљадама кроз улице, и за тим ће бити игранка у првом хотелу, где имају приступа најотменији грађани. Сад се ја тек хтедох запањити од чуда, али да он не би приметио, приберем се и, приђем, те му и ја честитам речима: — Извините што нисам знао за тај ваш свечани дан, и веома жалим што вам нисам могао у одређено време честитати: али ево то сада чиним. Он ми од свег срца захвали на искреним осећањима, која гајим према његовом верном коњу, и одмах нареди да се донесе послужење. Послужише ме вином и колачима, и ја се поздравим са шефом и пођем с једним пандуром (кога ми даде да ме одведе у гостионицу). Украшен звездама и орденима, те сам могао  мирно ићи улицом, без граје и гужве од светине, што би морало бити да сам онако без одличија пошао. Онај ме пандур одведе у гостионицу „Код миле нам напаћене отаџбине.“ Гостионичар ми одреди једну собу, те уђем да се одморим. Једва сам чекао да останем сам и да се приберем од чудних утисака које ова земља на први мах учини на мене. Тек што сам затворио врата за собом, скинуо са себе оно силно ордење и сео уморан и ломан да данем душом, а зачух куцање на вратима. — Напред! рекох, а и шта сам знао друго. У собу уђе господски одевен човек с наочарима на носу (а већ и да не помињем непрестано, треба имати на уму да је сваки, ко мање, ко више, претрпан орденима. Кад сам ишао хотелу с оним пандуром, морам и то напоменути, видео сам где вуку у затвор једног што је украо ципеле у некој радњи, а и њему о врату орден. „Какав му је оно орден?“ упитам пандура. „Оно је орден за заслуге на просветном и културном пољу“ одговори он озбиљно и хладно. „Какве су то заслуге?“ — „Па он је, знате, био кочијаш код бившег министра просвете... Даровит кочијаш!“ одговорио је пандур).  Дакле, уђе човек с наочарима на носу, поклони се дубоко (што и ја, разуме се, урадим) и представи се као виши чиновник из министарства за спољне односе земаљске. — Драго ми је! рекох изненађен овом неочекиваном високом посетом. — Ви сте први пут сада у нашој земљи, господине? упита ме. — Први пут. — Ви сте странац? — Странац. — Дошли сте нам као поручени, верујте! узвикну тај виши чиновник одушевљено. Мене то још више збуни. — Имамо једно упражњено место за конзула. Ту бисте, што је главно, имали добру плату и добре додатке за репрезентацију, што бисте ви, разуме се, трошили на своје личне ствари. Ви сте стар, искусан човек, а дужност вам је лака — пропагација наше народне идеје у крајевима где живи наш народ под туђинском управом... Таман сте дошли као да смо вам поручили; већ више од месец дана како се мучимо тражећи погодну личност за ту важну тачку. За остала места имамо, дао Бог, странце. Имамо: Јевреје, Грке, Цинцаре (откуд они?!)... А које сте ви народности, ако смем питати? — Па, ја управо, како да вам кажем, и сам  још не знам!.. рекох застиђен, и таман да отпочнем причати своју тужну породичну историју, док ме он прекиде пљеснувши одушевљено дланом о длан, и заигра по соби од радости. — Прекрасно, прекрасно!.. Никад боље!.. Ви ћете тек моћи савесно вршити овако светао задатак. Одмах идем министру, а за неколико дана можете поћи на пут! изговори виши чиновник ван себе од радости и одјури да саопшти своме министру важно откриће. Таман он оде и ја седох и зароних главу међу руке. Никако не могу да верујем да је све ово истина што сам до сад видео у овој земљи, док опет неко закуца на врата. — Напред! У собу уђе опет неки други елегантно одевен господин и представи се опет као виши чиновник неког министарства. Рече ми да по налогу г. министра долази мени важним послом; а ја на то изразим своје необично задовољство и срећу због такве почасти. — Ви сте странац? — Странац.  Он ме погледа с решпектом, понизно се поклони до земље и таман да отпочне говорити, а ја га прекидох речима: — Молим вас, господине, реците ми како се зове ова ваша земља? — Нисте знали?! узвикну онај и погледа ме с још већим решпектом и понизношћу. — Страдија! додаде и стукну преда мном мало назад.  — Чудан случај, да се тако звала и она узвишена, витешка земља предака мојих! помислих у себи, али њему ништа не рекох, већ га упитам: — Чиме вас могу служити, поштовани господине?  — Основано је ново звање управника државних добара, па сам слободан да вас у име господина министра умолим да се примите тога високог и патриотског положаја... Ви сте на сваки начин бивали већ неколико пута до сада министар? — Нисам никада. — Никад!... узвикну он забезекнут од чуда... Онда на каквом високом положају, са неколико плата. — Никад. Виши чиновник као да онеме од чуда. Не знајући шта даље да предузме у том јединственом случају, извини се што ме је узнемирио, рече да ће о томе нашем разговору известити г. министра, и оде. Сутра дан су већ све новине писале о мени. У једнима беше белешка:     Чудо од човека. У нашем месту већ се од јуче бави један странац, коме је сад шесет година, а није никад за то време био министар, нити је и једним орденом одликован, па чак никад није имао ни једну државну службу, нити икад примао плату. Заиста јединствен случај у свету. Како смо сазнали, то чудо од човека одсело је у „Хотелу код миле нам напаћене отаџбине“. Многи су га јуче посетили и тврде да се ни мало не разликује од осталих људи. Ми ћемо се постарати да о овом загонетном бићу дознамо што детаљније из његова живота, што ће на сваки начин морати бити од великог интереса по наше поштоване читаоце, а по могућству гледаћемо да донесемо и његову слику у нашем листу“. Друге су новине од прилике то исто саопштавале са оваким додатком: „... Сем тога дознали смо с поуздане стране да тај чудни човек, долази још и важном политичком мисијом.“ Владин лист опет учтиво демантује те гласове овако: „Глупави опозициони листови у својој шашавости измишљају разне неистине и протурају кроза свет обеспокојавајуће гласове како је у нашу земљу допутовао некакав странац од својих шесет година, који, како ти зврндови  веле, није никад био ни министар, ни чиновник, нити има ма каквог одличија. Овакве немогућности и скроз невероватне ствари могу само замислити и у злој намери протурати скучени, бедни и излапели мозгови сарадника опозиционе штампе; али им тај метак неће упалити, јер хвала Богу ево већ недељу дана од како је овај кабинет дошао на владу, а положај му ни један пут није био уздрман, као што то желе глупаци из опозиције“. Око хотела где сам одсео, после ових чланчића по новинама поче се окупљати свет. Стану, гледају, блену, па једни одлазе, други дођу, и тако у свако доба стоји око хотела велика руља, а кроз њу се мотљају продавци листова и књижица и деру се у сав глас: — Нов роман: „Чудан човек“, свеска прва! — Нова књига: „Доживљаји једног старца без ордена!“ Још је вазда било таквих књижица. Чак је и једна меана истакла фирму: „код чуда од човека“, а на великој табли насликан човек без одликовања. Свет се почео окупљати око тог чудовишта и полиција, наравно, шта ће куда ће, и у интересу јавног морала забрани тако саблажњиву слику. Сутра дан сам морао променити хотел. Кад сам улицом ишао, морао сам ићи пристојно,  бар са неколико ордена; те тако нико не обраћаше пажњу на мене. Као човек странац имао сам могућности да се одмах познам са виђеним личностима и министрима и да се брзо посветим свима државним тајнама; У брзо сам имао част такође да посетим све министре у њиховим кабинетима. Прво одем министру иностраних односа. Баш у тај мах кад ја наиђох у ходник, где беше доста њих ради да изиђу пред министра, а момак објави вичући на сав глас: — Господин министар не може примати никога, јер је прилегао на диван да мало проспава! Публика се разиђе, а ја приђем момку с речима: — Ако је могуће, јавите господину министру да један странац жели њему. Момак се, чим чу реч „странац“, учтиво поклони, и уђе у министров кабинет. Наједаред се отворише двокрилна врата и на њих се појави дежмекаст, пуначак, омален човек, поклони се с осмехом и доста глупо, и позва ме лично унутра. Министар ме приведе једној фотељи и намести да седнем, а он седе према мени, пребаци  ногу преко ноге, поглади се задовољно по облом трбуху, и започе разговор: — Баш се радујем, господине, што сте ме посетили, а ја сам већ слушао много о вама... Ја, знате, хтедох да легнем, да мало проспавам... Шта би друго?... Немам посла, па од дуга времена просто не знам шта ћу. — У каквим сте односима са суседним земљама, ако смем питати, господине министре? — Е, како да вам кажем?... Добро, добро, на сваки начин... Право да вам кажем, ја нешто нисам о томе ни имао прилике да размишљам; али ценећи по свему, врло добро, врло добро... Није нам се ништа зла догодило, сем што су нам затворили на северу извоз свиња, а на југу упадају и пљачкају по наглим селима Анути из суседне земље... Но то није ништа... То су ситнице. — Штета је за тај извоз свиња. Чујем да их много имате у земљи? приметим учтиво. — Има, хвала Богу, има их доста; али све једно; појешће се овде те свиње, још ће бити јевтиније: а најзад, шта би било кад не бисмо ни имали свиња?!... Морало би се опет живети! одговори ми равнодушно. У даљем разговору причао ми је како је изучавао шумарство, а сад радо чита чланке о сточарству, и како мисли да набави неколико  крава и да гаји телад, јер ту може да су добри приходи. — На ком језику највише читате? упитам. — Па, на нашем језику. Ја други језик не волим, и нисам хтео ни један учити. А није ми се ни указивала потреба за знањем страног језика. Нарочито на овом положају, то ми није потребно; а ако би искрсла таква прилика, лако је поручити стручњака са стране. — Сасвим тако! одобрим му тако духовите, оригиналне мисли, не знајући ни сам шта бих друго могао чинити. — Збиља, волите ли пастрмке? упита ме после извесног ћутања. — Нисам их никад јео. — Штета, то је врло фина риба. Управо специјалитет. Јуче сам добио од једног пријатеља неколико комада, ванредно добра ствар... Пошто још неко време поразговарасмо тако о важним стварима, извиним се господину министру што сам га својом посетом узнемирио можда у важном државном послу, поздравим се с њим и пођем.  Он ме љубазно испрати до врата. Сутрадан сам посетио министра полиције. Пред министарством маса наоружаних момака, намрштена израза, чисто зловољни што  већ два три дана како нису тукли грађане као што је то обичај у тој строго уставној земљи. Ходници и чекаоница препуни света што жели пред министра. Кога све ту нема! Неки су елегантно одевени са цилиндером на глави, неки опет подрпани и поцепани, једни опет у некаквим шареним униформама са сабљама о бедрици. Нисам се хтео одмах јављати министру, желећи да се мало поразговарам с тим разноврсним људима. Прво ступих у разговор с једним отменим младим господином, и он ми рече да је дошао тражити државну службу у полицији. — Ви сте, изгледа, школован човек: сигурно ћете добити одмах државну службу? упитам. Млади човек презну од тог мог питања и бојажљиво се окрете око себе да се увери да ли је ко чуо и обратио пажњу на моје питање. Кад виде да су остали сви заузети један с другим у своје разговоре, претресајући своје невоље, одахну, а за тим ми главом даде знак да говорим лакше и опрезно ме повуче за рукав да станемо мало у страну, даље од осталих. — И ви сте дошли да тражите службу? упита ме. — Не. Ја сам странац, путник. Рад сам да говорим с министром.  — Зато ви тако гласно велите да ћу као школован одмах добити државну службу! рече он шапатом. — Зар се не сме то рећи? — Сме, али би мени шкодило. — Како шкодило, зашто?  — Зато што се у овој струци, овде у нашој земљи, не трпе школовани људи. Ја сам доктор права, али то кријем, и не смем ником рећи: јер кад би министар дознао, не бих добио службу. Један мој друг, такође школован, морао је, да би добио службу, поднети уверење како никад ништа није учио, нити мисли ишта учити — па је добио службу, и то одмах добар положај. Још сам с неколицином разговарао, а између осталих и с једним униформисаним чиновником, који ми се пожали да још није добио класу, а створио је кривице за велеиздају петорици људи који припадају опозицији. Ја сам га тешио због тако страшне неправде, која се чини према њему. Затим сам разговарао са једним богатим трговцем који ми причаше много из своје прошлости; а од свега тога сам запамтио само то како је пре неколико година држао први  хотел у некој паланци и како је страдао због политике, јер је оштећен са неколико стотина динара; али је одмах после месец дана, кад дођоше на владу његови људи, добио добре лиферације, на којима је зарадио велики капитал. — У том, вели он, паде кабинет. — Па сте опет страдали?  — Не, повукао сам се с политичког поља. До душе у почетку сам помагао наш политички лист новцем, али нисам ишао на гласање нити се јаче истицао у политици. Од мене је доста и то. Други нису ни толико чинили... А и уморила ме политика. Шта ће човек да се ломи целог века! Сад сам дошао Господину Министру да га молим да ме о идућим изборима избере народ за народног посланика. — Па то ваљда народ бира? — Па, како да вам кажем?... Јест, оно бира народ, тако је по уставу; али обично буде изабран онај кога полиција хоће. Кад сам се тако наразговарао с публиком, приђем момку и рекох му: — Желим да изиђем пред господина министра. Момак ме погледа намрштен, гордо, с неким презрењем, нађе рећи: — Чекај! видиш колико ту људи чека?! — Ја сам странац, путник, и не могу одлагати! рекох учтиво, и поклоним се пред момком. Реч странац имала је утицаја, и момак одмах као смушен јурну у министрову канцеларију.  Министар ме одмах прими љубазно и понуди да седнем, пошто се већ пре тога, разуме се, кажем ко сам и како се зовем. Министар протегљаст, сув човек, са грубим, суровим изразом лица, које одбија од себе, и ако се он трудио да буде што љубазнији. — Па како вам се допада овде код нас, господине? упита ме министар смешећи се хладно, преко срца. Ја се изразим најласкавије о земљи и народу, и додам: — А нарочито могу честитати овој дивној земљи на мудрој и паметној управи. Не знам просто чему човек пре да се диви! — Тхе, могло би и боље бити, али ми се трудимо колико можемо! рече поношљиво, задовољан мојим комплиментом. — Не, не, господине министре, без ласкања, боље се не да пожелети. Народ је, видим, врло задовољан и срећан. За ово неколико дана било је већ толико светковина и парада! рекох. — Тако је, али у томе народном расположењу има нешто моје заслуге, што сам успео да у устав сем свих слобода које су дате народу и потпуно ујемчене, унео још и ово: „Сваки грађанин земље Страдије мора бити расположен и весео и с радошћу поздрављати многобројним ситуацијама и депешама сваки важан догађај и сваки поступак владе.“ — Знам, али како се, Господине Министре, то може извести? упитам. — Врло лако, јер се сваки мора покоравати законима земаљским! одговори министар и направи лице важно, достојанствено. — Лепо, приметим, али ако то буде каква неповољна ствар по народ и његове интересе, као и по интересе земље? Ето, као на пример, јуче сам дознао од господина министра председника да је затворен на северу извоз свиња; а тиме ће земља, како изгледа, претрпети грдну штету. — Тако је; али то је морало бити; па опет ће зато данас-сутра већ стићи толике депутације из свих крајева Страдије, и честитати министру председнику на тако мудром и тактичном вођењу политике са том суседном и пријатељском земљом! рече министар одушевљено. — То је прекрасно, и такво мудро уређење може се само пожелети,  а слободан сам и ја да вам као странац искрено честитам на том генијалном закону, који је постао вашом заслугом, а који је усрећио земљу и сузбио све бриге и невоље. — За сваки случај, ако би народ баш нешто и заборавио да врши своју обавезу према закону, то сам ја већ, предвиђајући и тај најгори случај, послао пре три дана поверљив распис свима полицијским властима у земљи и строго им препоручио да народ поводом тог случаја долази у што већем броју и честита министру председнику. — А ако се кроз који дан отвори извоз свиња, шта онда мислите? упитам учтиво и радознало. — Ништа простије: пошљем други поверљив распис у коме ћу опет тако исто наредити полицији да поради да народ опет у што већем броју долази на честитање. То тако мора ићи у почетку потешко; али ће се народ постепено навићи, па ће долазити и сам. — Тако је, имате право! рекох изненађен овим одговором министровим. — Све може да се учини, господине, само кад се хоће, и кад има слоге. Ми у кабинету помажемо један другог, да би се наредба сваког члана владе најтачније вршила. Ето видите, данас ми је министар просвете  послао један свој распис, да га и ја потпомогнем и наредим свима полицијским органима у подручном ми министарству да се строго придржавају тога расписа министра просвете. — Нека важна ствар, ако смем питати? — Врло важна. Управо неодложна: и ја сам учинио потребне кораке. Ево видите, рече, и пружи ми у руку табак хартије. Узех читати: „Увиђа се како се којим даном све више и више почиње кварити језик у нашем народу, и да чак неки грађани толико далеко терају, те су, заборављајући одредбу законску која гласи: „Народни језик ни један грађанин не сме кварити нити извртати ред речи у реченици и употребљавати поједине облике противно прописаним и утврђеним правилима, које прописује нарочити одбор граматичара“, почели чак и реч гнев, на жалост дрско и без икаква зазора изговарати гњев. Да се и у будуће не би дешавале овакве немиле појаве, које могу бити од врло крупних злих последица по нашу милу отаџбину, то вам наређујем да силом власти заштитите реч гнев, коју су тако онаказили, и да строго по закону казните сваког оног који би било ову или другу коју реч, било граматички облик речи, својевољно  мењали, не пазећи на јасне одредбе законске. — Па зар се за ово кажњава? упитам пренеражен од чуда. — Разуме се, јер то је већ крупнија ствар. За овакав случај казни се кривац — ако се његова погрешка докаже сведоцима — од десет до петнаест дана затвора! Министар поћута мало, па продужи: — О овоме треба да размислите, господине! Тај закон којим имамо права да кажњавамо сваког ако неправилно употребљава речи и прави граматичке погрешке, има неоцењиве вредности још и са финансијског и политичког гледишта. Размислите, па ћете доћи до правилног гледишта на целу ствар! Покушам да се удубим у мисли, али никаква паметна идеја да ми дође на ум. Што сам више мислио, све сам мање разумевао смисао министрових речи, све сам управо мање знао о чему мислим. Док сам се ја мучио тим безуспешним покушајем да мислим о том чудном закону у тој још чуднијој земљи, министар ме гледаше с осмехом задовољства што странци ни из близа нису тако разумни, досетљива соја, као народ у земљи Страдији, који уме измислити нешто толико паметно што би у другом свету важило чак за лудо. — Дакле не можете да се сетите?! рече с осмехом и погледа ме испод ока, испитујући. — Извините, али никако не могу. — Е, видите, то је најновији закон, који има велике вредности за земљу. Прво и прво, казне од таквих криваца наплаћују се у новцу и ту земља има врло лепа прихода; који троши на попуњавање дефицита што се нађе у касама начелних пријатеља, или на диспозициони фонд, одакле се награђују присталице владине политике; друго, тај закон који изгледа тако наиван, доста може помоћи влади при изборима народних посланика, да уз остала средства, истера своју већину у скупштини. — Па, ви велите, господине министре, да сте уставом дали народу све слободу. — Тако је. Народ има све слободе, али их не употребљава! Управо, како да вам кажем, ми, знате, имамо нове слободоумне законе, који треба да важе; али некако, по навици, — а и радије, да видите — употребљавамо старе законе.     — Па нашто сте онда доносили нове законе? усудих се да упитам. — Код нас је такав обичај, да се што чешће мењају закони и да их има што више. Ми смо у томе претекли цео свет. Само за последњих десет година донето је петнаест устава,  од којих је сваки по три пута био у важности, одбациван и опет наново приман, те тако ни ми, нити се грађани могу разабрати и знати који закони важе, а који су одбачени... Ја држим, господине, да у томе лежи савршенство и култура једне земље! додаде министар на завршетку. — Имате право, господине министре; и странци вам морају завидети на тако мудром уређењу.  Ускоро се поздравим са господином министром и изиђем на улицу. На улици ме изненади непрегледна маса света што се у групама таласа са свију страна, скупљајући се пред једном великом кућом. Свака од тих великих група људи истакла своју заставу, на којој је исписано име краја из кога је народ у групи, а испод тога речи: „За Страдију све жртвујемо“ или: „Страдија нам је милија и од свиња!“ Улица добила нарочити свечан изглед, на кућама истакнуте беле заставе са народним грбом у среди, све радње затворене, а сваки саобраћај прекинут. — Шта је ово? упитам радознало једног господина на улици. — Свечаност. Зар нисте знали? — Нисам. — Па о томе се пише по новинама већ три дана. Наш велики државник и дипломата, који има великих и огромних заслуга за отаџбину, а и пресудни утицај на спољну и унутрашњу политику наше земље, имао је јаку кијавицу, која је излечена милошћу Божјом и искреним заузимањем страшних лекара, те сад то неће сметати великом и мудром државнику да сву своју бригу и старање посвети на добро и срећу ове намучене земље и да је поведе још бољој будућности. Свет се окупи пред домом великог државника у толикој маси да и киша најјача не би, од људи, жена и деце, могла пасти на земљу. Људи поскидали капе, а у свакој групи је по један коме из џепа стрчи написан родољубиви говор. И на балкону свога дома појави се седи државник, а громогласно „Живео!“ проломи ваздухом и одјекну целим градом. На свима околним кућама зазвечаше прозори и на њима се појавише многе главе. Ограде око кућа, кровови, све то пуно радознала, света, па чак и на свакој баџи од тавана вире бар по две, три главе. Престадоше узвици, настаде мртва тишина, док из масе зацича с трепетом танак глас: — Мудри државниче!... — Живео! живео! живео! прекидоше говорника бурни и силни узвици; а кад се стиша родољубива маса, говорник продужи: — Народ мога краја лије топле сузе радости, и клечећи на коленима захваљује премилостивом Творцу, који милошћу својом отклони велику беду од нашег народа и даде оздрављења теби, врли наш државниче, да нам дуго поживиш на срећу народа и понос земље! заврши говорник, а хиљадама грла узвикну: — Живео! Мудри државник захвали говорнику на искреном честитању, и напомену да ће све његове мисли и осећања бити и у будуће управљени на то да се ојача култура, привреда и благостање миле отаџбине. Разуме се, после тог његовог говора понови се небројено пута: „Живео!“ Сад се тако изређа десетак говорника из разних крајева отаџбине, а после сваког говора стари државник је одговарао родољубивим и језгровитим говорима. Наравно, кроз све је то било испреплетано оно одушевљено, громогласно: „Живео!“ Дуго је трајало док се сви ти обреди извршише, а кад се дође крају, засвира музика  кроз све улице, а свет је шетао горе доле увеличавајући тиме свечаност. Увече је било осветљење, и опет музика. Уз запаљене буктиње, које носаше родољубива маса света, проламаше ваздух по улицама овог срећног града: а у висини, у тамном ваздуху, распрскавале су се ракетле, те засија име великог државника, које изгледа као од ситних звездица оплетено. После тога настаде дубока, тиха ноћ и родољубиви грађани дивне земље Страдије, уморени вршећи своје узвишене грађанске дужности заспаше слатким сном, снивајући срећну будућност и величину своје миле отаџбине. Разбијен овим чудним утисцима, не могох целе ноћи заспати; и тек пред зору што ме обучена, с наслоњеном главом на сто, занесе сан; а као да чух неки страшан, демонски глас са злобним кикотом: — То је твоја отаџбина!... Ха, ха, ха, ха!... Тргох се и груди задрхташе од страшне слутње, а у ушима одјекује оно пакосно: — Ха, ха, ха ха! Сутра дан се већ о тој свечаности писало у свима листовима земаљским, а у владином листу нарочито, у коме сем тога беше ваздан телеграма из свију крајева Страдије, у којима  се са небројено много потписа жали што се није могло доћи да лично искажу своју радост због срећног оздрављења великог државника. Сем тога главни лекар државников постаде одједном славан човек. У свима листовима могло се читати како ће свесни грађани овога и онога места, овога и онога среза или краја, ценећи заслуге лекара Мирона (тако се звао) купити такав и такав скупоцени поклон. У једним новинама стоји:  „Сазнали смо да и град Крадија, по угледу на друге градове спрема скупоцени поклон лекару Мирону. То ће бити мала сребрна статуа Ескулапова, који ће у рукама држати такође сребрни дивит, око кога се преплећу две позлаћене змије са дијамантима место очију, и у устима држе свеће. На грудима Ескулаповим биће златом урезане речи: „Грађани града Крадије, из вечне захвалности за заслуге према Отаџбини, лекару Мирону”. Оваквих вести биле су препуне новине. Свуда су се по земљи спремали лекару скуп покони ико ценипутем телеграма исказивала захвалност овоме срећном лекару. Један град је толико био одушевљен да је чак почео подизати величанствену вилу, на којој ће бити узидана грдно велика мермерна плоча и на тој плочи израз народне захвалности. А већ само по себи се разуме да је одмах израђена и умножена слика која је представљала како се велики државник рукује и захваљује лекару за искрено заузимање. Испод ње је текст: „— Хвала ти, одани Мироне, ти си отклонио од мене болест, која ме је ометала да се сав посветим старању за срећу своје драге отаџбине!” „— Ја сам само вршио своју свету дужност према отаџбини!” Више њихових глава лебди у облаку голуб, и у кљуну носи траку на којој су речи: „Милостиви Творац отклања свако зло од Страдије, која му је у вољи“. Више голуба је крупан наслов: „за спомен на дан срећног оздрављења великог државника Симона“ (мислим, тако се звао, ако се добро сећам). По свима улицама и хотелима носе дечаци ове слике и вичу у сав глас: — Нове слике! Државник Симон и лекар Мирон!... Кад сам прочитао неколико листова (у сваком готово била је опширна биографија чувеног и родољубивог лекара) решим се да одем господину министру привреде земаљске. Министар привреде, постарији, омален, журав човечић, просед, са наочарима на носу, дочека ме љубазније него што сам и могао очекивати. Намести ме да седнем крај његовог стола, а он седе за сто на своје место. Сто је био претрпан неким старим књигама са пожутелим лишћем и отрцаним корицама. — Одмах ћу да вам се похвалим. Не можете веровати колико сам задовољан! Шта мислите, шта сам пронашао? — Неки начин којим ћете моћи усавршити привреду у земљи. — О, не! Какву привреду! Привреда је усавршена добрим законима. О томе више не треба ни мислити. Ја заћутах, не знајући шта да му кажем, док ми он с доброћудним, блаженим осмехом рече, показујући неку стару књижурину: — Шта мислите, које је ово дело? Ја се учиним као да се сећам, док ће он опет са оним блаженим осмехом: — Омирова Илијада!... Али, врло, врло... ретко — издање!.. изговори сладећи сваку реч, и узе ме љубопитљиво гледати како ће ме то изненадити.  И заиста сам био изненађен, али само из других разлога: али сам се правио како ме баш та реткост задивљује. — То вам је дивно, рекох.  — Али кад вам још кажем да овог издања више и нема!  — Та то је величанствено! узвикнух као одушевљено и узех разматрати књигу правећи се дубоко тронут и заинтересован том реткошћу. Једва сам успео разноврсним запиткивањима да одвратим разговор од тога његовог Омира о коме ја нисам никад чуо речи. — Узимам слободу, господине министре, да вас запитам о тим ваљаним привредним законима! рекох.  — То су закони, управо рећи, класични. Ни једна земља, верујте, не троши на подизање привреде колико наша земља. — Тако и треба, рекох, то је и најважнија основа за напредак сваке земље. — То сам ја, разуме се, и имао на уму, кад сам успео да се што бољи закони направе и да се што већи буџет одобри за подизање привреде и индустрије у земљи. — Колики је буџет, ако смем питати, господине министре? — Лањске године, кад је било друго министарство, био је буџет мањи, али ја сам успео великим трудом и заузимањем да у буџет уђе пет милиона динара... — То је за вашу земљу довољно! — Довољно... Е сад, видите, у закон је унета и ова тачка: „Жито, и у опште усеви, морају добро успевати, и мора их бити што више.“ — То је повољан закон, рекох. Министар се задовољно осмену, па продужи. — Разгранао сам чиновништво у својој струци, тако да свако село има привредно надлештво од пет чиновника, од којих је најстарији управник економије и привреде села тога и тога. Затим у сваком среском месту је економ за срез са великим персоналом чиновника, а над свима су покрајински економи, и има их двадесет, на колико је покрајина подељена наша земља. Сваки од покрајинских економа има целокупан надзор са својим чиновништвом, да мотри над свима осталим чиновницима, врше ли своју дужност, и да утиче на снажење привреде у целом крају. Преко њега врши министарство (које има двадесет одељења и у сваком по један шеф одељења са великим бројем чиновника) преписку са целим крајем. Сваки шеф одељења у министарству има преписку са поједним економом покрајинским, а они после о томе извештавају министра, преко његових личних секретара. — То је онда ужасна администрација? приметим. — Врло велика. Наше министарство има највећи број нумера од свију осталих. Чиновници немају кад од акта да дигну главе по вазда. После малог ћутања продужи министар: — После тога, ја сам удесио да свако село има добро уређену читаоницу, која мора бити снабдевена добрим књигама за ратарство, шумарство, сточарство, пчеларство и друге гране привреде. — Сељаци сигурно радо читају? — То је обавезно, као и војна обавеза. Два часа пре подне и два часа по подне мора сваки радник сељак провести у читаоници, где чита (или му читају ако није писмен). А сем тога им чиновници држе предавања о савременом рационалном обделавању земље. — Па кад онда раде у пољу? упитам. — Е, видите како је. У почетку изгледа тако. Ово је спор начин, који ће у први мах изгледати неподесан, али после ће се тек видети благотворни утицај ове крупне реформе. По моме дубоком уверењу најглавније је да се прво теорија добро утврди, па ће после ићи лако, и онда ће се видети да ће се све ово време проведено у теоријском изучавању  привреде стоструко надокнадити. Треба, господине мој, имати јаку основу, темељ здрав, па подизати зграду! заврши министар, и од узбуђења обриса зној са чела. — Потпуно одобравам ваше генијалне погледе на привреду, рекох одушевљено. — И тако сам таман лепо распоредио пет милиона динара: пет милиона на чиновнике, један милион хонорара писцима за уџбенике из привреде, један милион на заснивање библиотека, и један милион на дијурне чиновницима. То је таман пет. — То сте дивота удесили!... Доста и на библиотеке трошите. — Е видите, ја сам сада издао распис да се сем привредних књига набављају и уџбеници за грчки и латински језик, те се сељаци после пољског рада могу учећи класичне језике облагорођавати. Свака читаоница има Омира, Тацита, Патеркула и вазда других лепих дела из класичне литературе. — Дивота! узвикнем с раширеним рукама, и одмах устанем, те се поздравим с господином министром и пођем, јер ми већ бучаше глава од те велике реформе, коју нисам могао схватити. Министар финансија кад одох да га посетим,  примио ме је одмах, и ако је, како он каже, био у великом послу. — Баш добро те сте дошли, господине, те ћу се тако мало одморити. До сад сам радио, па ме, верујте, већ глава боли! рече министар и погледа ме клонулим, помућеним погледом. — Заиста је ваш положај врло тежак при тако огромном раду. Без сумње сте размишљали о каквом важном финансијском питању? приметим.  — Држим да ће вас на сваки начин занимати полемика коју водим са господином министром грађевина о једном врло важном питању. Од јутрос сам пуна три часа на томе радио. Држим да ја имам права и да заступам праведну ствар... Ево показаћу вам чланак који сам приредио за штампу. Ја сам с нестрпљењем очекивао да чујем тај знаменити чланак и да у исто време сазнам око чега се води та важна и очајна борба између министра финансија и министра грађевина. Министар, достојанствено, са свечаном озбиљношћу на лицу, узе у руке рукопис, искашља се и прочита наслов: „Још две три речи поводом питања: Докле се на југ у старом веку простирала граница наше земље.“ — Па то је, како изгледа, нека историска распра? — Историска, рече министар мало зачуђен тако неочекиваним питањем и погледа ме преко својих наочара тупим, уморним погледом. — Ви се бавите историјом? — Ја?! узвикну министар с нешто љутње у гласу... То је наука којом се ја бавим већ близу тридесет година, и то, да не ласкам себи, са успехом, заврши министар, и погледа ме прекорно. — Ја веома ценим историју и људе који цео свој живот посвете тој заиста важној науци, рекох учтиво да бих колико толико оправдао свој малопрешњи заиста неразмишљени поступак. — Не само важна, господине мој, већ најважнија, разумете ли, најважнија! узвикну одушевљено министар и погледа ме значајно, испитујући. — Сасвим тако! рекох. — Ето видите, опет ће министар, колико би било штете кад би се, рецимо, о граници наше земље утврдило онако, како то износи мој колега министар грађевина. — А и он је историк? прекидох га питањем. — Надриисторик. Он својим радом на тој  науци само штете доноси. Узмите само па читајте његове погледе поводом тога питања о старој граници наше земље, па ћете видети колико ту има његовога незнања, па чак, ако хоћемо право, и непатриотизма. — Шта он доказује, ако смем знати? упитам га. — Не доказује он ништа, господине мој! Жалосно је то доказивање кад он вели да је стара граница с јужне стране ишла северно од града Крадије; а то је непоштење; јер наши непријатељи онда могу с мирном савешћу полагати право на земљиште до више Крадије. Шта мислите колико штете тиме наноси овој напаћеној земљи? узвикну министар љутито с праведним гњевом, уздрхталим, болним гласом. — Неизмерна штета! - узвикнем и ја као пренеражен том страхотом која би постигла целу земљу због незнања и неразумевања министра грађевина. — Ја то питање, господине, нећу оставити, јер то ми, најзад, налаже дужност коју имам да чиним према нашој милој отаџбини као син њен. Ја ћу то питање изнети и пред само народно представништво, па нека оно донесе своју одлуку, која има да важи за сваког грађанина ове земље. У противном случају ја ћу дати оставку, јер ово је већ други мој сукоб  са министром грађевина, и то све због тако важних питања по земљу. — Па зар скупштина може и о тим научним питањима доносити одлуке? — Зашто не? Скупштина има право да о свима питањима доноси одлуке које су обавезне за сваког као закон. Јуче је баш један грађанин поднео скупштини молбу, да му се дан рођења рачуна пет година раније него што се родио. — Како то може? узвикнух и нехотице од чуда. — Може, зашто не?... Он се, рецимо, родио..74 године, а скупштина његов дан рођења прогласи да је у години..69. — Чудновато! А што му то треба? — Треба му, јер тек тако има права да се кандидује за посланика на једно упражњено место, а он је наш човек и помагаће својски постојеће политичко стање. Запрепаштен од чуда нисам умео ни речи проговорити. Министар то као да примети, те ће рећи:  — Вас као да то чуди. Такви и слични случајеви нису ретки. Једној госпођи скупштина је уважила молбу такве исте природе. Она је опет молила да је скупштина огласи за десет година млађу него што је. Једна је опет  поднела молбу да народно представништво донесе меродавну одлуку да је у браку са својим мужем родила двоје деце, која одмах постају законити наследници њеног богатог мужа. И скупштина, разуме се, како је она имала јаких и добрих пријатеља, усвоји њену наивну и племениту молбу, и огласи је мајком двоје деце. — А где су деца? упитам. — Која деца? — Па деца о којој говорите? — Та деце нема, разумете ли? али се рачуна због те одлуке скупштинске, да та госпоја има два детета, и тако је престао рђав живот између ње и њеног мужа. — То не разумем, приметим, и ако чак не беше учтиво да то кажем.  — Како не разумете?... Врло проста ствар. Тај богати трговац, муж те госпође о којој говоримо, нема с њом деце. Разумете ли? — Разумем. — Е лепо, сад пазите даље: како је он врло богат, то зажели да има деце која ће наследити његово велико имање, и услед тога дође до врло рђава живота између њега и његове жене. Његова жена онда, као што вам кажем, поднесе скупштини молбу, и скупштина повољно реши. — Па је ли богати трговац задовољан таквом одлуком народног представништва? — Разуме се да је задовољан. Сад је потпуно умирен, и веома од тада воли своју жену. Разговор је текао даље, разговарали смо о многим стварима, али се господин министар ни једном речју не дотаче питања финансиских. Напослетку окуражим се да га најпонизније запитам: — Финансије су врло добро уређене у вашој земљи, господине министре? — Врло добро, рече он с поузданошћу, па одмах затим додаде:  — Главна је ствар буџет добро израдити, па све иде лако. — Колико је милиона годишње буџет ваше земље? — Преко осамдесет милиона. А ево како је распоређен:  За бивше министре, који су сад било у било у пензији било на расположењу тридесет милиона, за набављање ордена десет милиона, за увођење штедње у народ пет милиона. — Извините господине Министре, што вас прекидам... Не разумем какав је то издатак од пет милиона за увођење штедње. — Е видите, господине, штедња је  неоспорно најважнија ствар, кад је већ реч о финансирању. Те новине нема нигде у свету, али нас је томе невоља научила због рђавих финансиских прилика у земљи, те смо тако хтели да жртвујемо ту приличну суму годишње само да бисмо народу помогли и олакшали му колико толико. Сада ће на сваки начин поћи на боље, јер је већ за ово кратко време издат читав милион писцима књига о штедњи за народ. Ја сам и сам науман да колико толико помогнем народу у том погледу, те сам већ почео писати дело: „Штедња у нашем народу у старом веку“; а мој син пише дело: „Утицај штедње на културни напредак у народа“; а моја ћерка је до сада написала две приповетке, опет за народ, у којима се износи како ваља штедити, а сад пише и трећу: „Раскошна Љубица и штедљива Мица.“ — Мора бити нека врло лепа прича?! — Врло лепа; у њој се износи како пропада Љубица због љубави, а Мица се удала за великог богаташа, и увек се одликовала штедњом. „Ко штеди, томе и Бог помаже,“ завршује се прича. — То ће имати необично добра утицаја на народ! рекох одушевљен. — Разуме се, продужи господин министар; — велика и значајна утицаја. Ето, на пример,  од кад је установљена штедња, моја ћер је већ преко сто хиљада уштедила за мираз себи. — То вам је онда најважнија партија у буџету, приметим.  — Тако је, али је само било мучно доћи на тако срећну мисао, а остале су буџетске партије биле и раније, пре мога министровања. На пример за народне свечаности пет милиона, за поверљиве владине издатке десет милиона, за тајну полицију пет милиона, за одржавање и утврђивање владе на своме положају пет милиона, на репрезентацију чланова владе пола милиона. Ту смо као и свуда веома штедљиви. И сад долази оно све остало мање важно у буџету. — А на просвету, војску, и остало чиновништво? — Јест, имате право, и ту, сем просвете, иде око четрдесет милиона, али то улази у редовни годишњи дефицит. — А просвета? — Просвета? Е она већ, разуме се, долази у непредвиђене издатке. — Па чиме онда покривате тако велики дефицит? — Ничим. Чим се може покрити? То долази у дуг. Чим се накупи повише дефицита ми закључимо зајам, па тако опет. Али се и  с друге стране старамо па у неким буџетским партијама буде суфицита. Ја сам већ у своме министарству почео уводити штедњу, а на томе живо раде и остаде моје колеге. Штедња, као што вам кажем, то је основа за благостање сваке земље. Јуче сам у интересу штедње отпустио једног служитеља. То је већ уштеда од осам стотина динара годишње. — То сте добро учинили! приметих. — Морамо се, господине, већ једаред почети старати о благостању народном. Момак плаче да га примим опет, моли, а није грешник ни рђав, али што не иде не иде; јер то захтевају интереси наше миле отаџбине. „С половином ћу плате служити“ вели он мени. Не може да буде, рекох; ја јесам министар, али ово нису моје паре, већ народне, крваво стечене, и ја морам о свакоме динару водити озбиљна рачуна.“ Молим вас, господине, реците сами од куд ја смем у лудо бацити државних осам стотина динара? заврши министар и с раширеним рукама очекиваше од мене позитиван одговор. — Сасвим тако! — Ето, ономад је издата велика сума новаца једном члану владе да лечи жену из буџета на поверљиве издатке, и онда ако се не пази на сваку пару, како ће народ плаћати? А колики су приходи у земљи, господине министре, то је, држим, важна ствар? — Тхе, то баш и није важно!... Како да вам кажем? управо не зна се још колики су приходи. Читао сам нешто о томе у једном страном листу, али ко зна је ли тачно? Тек на сваки начин има доста прихода, доста без сумње! рече министар и с убеђењем и неком стручњачком важношћу. У том пријатном и важном разговору прекиде нас момак, који уђе у министрову канцеларију и јави да једна чиновничка депутација жели пред господина министра. — Зваћу их мало час, нека причекају, рече момку; а за тим се обрати мени: — Верујте да сам тако уморан од тог многог примања од ово два три дана, да ми чисто глава бучи. Ово сад с вама што сам уграбио да проведем у пријатном разговору! — Долазе послом? упитах. — Имао сам, ево видите, баш ту на нози грдно велики жуљ, па сам га пре четири дана оперисао и операција је, Богу хвала, испала врло срећно. Због тога долазе чиновници са својим шефовима на челу те ми честитају и изражавају своју радост због срећно извршене операције.  Ја се извиним господину министру што сам  га сметао у послу, а да га не бих и даље прекидао, то се најучтивије поздравим и изађем из његова кабинета.  И заиста о томе жуљу министра финансија беше и у новинама вазда нових саопштења: „Чиновници.... надлештва јуче у четири часа по подне са својим шефом на челу били су депутативно код господина министра финансија, да му честитају с радошћу срећну операцију жуља. Господин министар их је изволео љубазно и свесрдно примити, а том приликом је и шеф у име свију чиновника свога надлештва изговорио дирљив говор у точ смислу, а господин министар је захвалио свима на тој реткој пажњи и искреном осећању.“ — Кад сам изашао на улицу, опет улица препуна силна света што се таласа на све стране, а граја да уши заглуну. — Куда ће овај оволики свет? шта је сад било?... Сигурно депутација каква? мислио сам у себи гледајући с чуђењем у ту небројену шарену масу разноврсна света, и приђем првом што беше до мене, те га запитам: — Куда жури овај оволики свет? Онај се осети дубоко увређен од тог мог глупог питања, погледа ме љутито и с презрењем, па се окрете леђима мени и пође за масом. Запитам другог, трећег, и сваки ме с презрењем погледа и не одговори. Најзад се намерих на једног с којим сам се познао приликом покретања једног патриотског листа (а већ у тој земљи да се не чудите, сваки дан се покреће по неколико листова), те упитах и њега: — Куда жури оволики свет? а стрепим да ћу и с овим познатим патриотом још горе проћи него са са осталима. И он ме погледа презриво, па згушеним гласом пуним срџбе и гнева изговори: — Срамота! Ја се застидех и једва промуцам: — Извините, нисам имао намеру да вас вређам, само сам хтео да запитам... — Но, то је лепо питање! Где ти живиш, зар те није срамота да питаш за једну ствар коју и стока може знати? Наша земља страда, и ми сви журимо да јој притекнемо у помоћ као њени ваљани синови, а ти се ишчуђаваш, и не знаш за тако важан догађај! изговори мој познаник гласом што дрхти патриотским болом. Ја сам се дуго извињавао и правдао за тако крупну погрешку, коју сам неразмишљено учинио, и замолим га за опроштај. Он се одобровољи и исприча ми како Анути,  једно ратоборно племе, упада с југа у њихову земљу и чини грдне зулуме. — Данас је стигла вест — продужи он говор — да су ноћас потукли многе породице, поплашили многе домове и запленили многу стоку! — То је страшно, рекох, и стресем се од ужаса и дође ми да јурнем на југ земље и да се побијем са Анутима јер ме тако заболе страдање невиних, мирних грађана од њихова варварства, па чисто заборавих да сам стар, изнурен и немоћан — осетих у том тренутку младићску снагу. — Па зар смемо ми остати глуви према тим покољима и том зверском поступању наших суседа?  — Никако! узвикнух одушевљен његовим ватреним речима: и од Бога би била грехота! — Зато и журимо на збор. Ни једнога свеснога грађанина нема који на овај збор неће доћи; само ће сваки сталеж за себе држати збор на засебном месту. — Што то? — Тхе, што?... Наша вечита неслога! Али ипак сваки збор ће донети једнодушну одлуку, патриотску. У осталом и боље је што више, а главно је да смо сви у осећању и мислима  сложни, дишемо једном душом, кад је питање о нашој милој отаџбини. И заиста свет се поче одвајати у разне групе и ићи разним правцима: свака група жури на своје одређено место где ће се држати збор.  Како, разуме се, нисам могао стићи на све зборове, то се са својим познаником упутим тамо куда иђаше он и његова група. То су били чиновници судске и полицијске струке. Зађосмо у пространу салу једног хотела у којој већ беху спремљена седишта и сто са зеленом чохом за сазиваче збора. Родољубиви грађани поседаше на столице, а сазивачи заузеше своја места за столом. — Браћо, поче један од сазивача: ви већ знате што смо се овде окупили. Све је вас овде окупило племенито осећање и жеља да се нађе лека и стане на пут дрским упадима анутских чета у јужне крајеве наше драге отаџбине, да се помогне несрећноме народу који страда. Него пре свега, господо, као што знате, при оваквим приликама ред је да се избере председник, подпредседник и секретари збора. После дуге граје изабраше тога што отвори збор за председника а оне друге сазиваче за остало зборско часништво. Пошто се по утврђеном реду и обичају часници одборски захвалише родољубивом скупу на тој реткој почасти, председник лупи у звоно и објави да је збор отворен. — Жели ти ко да говори? упита.  Јави се један из првог реда седишта и рече да је рад да се са збора поздрави влада и велики мудри државник, који ће самом владару протумачити изразе њихове верности и оданости. Збор прими тај предлог и одмах се спремише написмени поздрави, који беху акламацијом усвојени, али да се само на неким местима удеси ред речи правилно по синтакси. Стадоше се јављати говорници све јачи и јачи. Сваки говор беше пун родољубља, пун бола и пун гнева према Анутима. Сваки је од говорника био сагласан с предлогом првог говорника, да се без икаква одлагања, јер је ствар и иначе хитне природе, донесе одмах ту, на збору оштра резолуција, којом ће се најенергичније осудити варварски поступци Анута. И ту одмах изабраше тројицу, који су добро владали језиком, да саставе резолуцију у поменутом смислу и да је прочитају збору ради одобрења. У исти мах јави се један с готовом резолуцијом  и замоли збор за дозволу да је прочита, па ако се збор слаже с њом, да се прими. Одобрише му, и онај узе читати: „Чиновници судске и полициске струке окупљени на данашњем збору, дубоко потресени немилим догађајима који се свакодневно на жалост одигравају у јужним крајевима наше земље, због варварског понашања Анутских чета, налазе се побуђени да донесу следећу резолуцију:  1. Дубоко сажаљевамо то што је наш народ у тим крајевима снашла таква беда и несрећа“; 2. Најоштрије осуђујемо дивље поступке Анута узвикујући: Доле с њима!  3. С гнушањем и презрењем констатујемо, да су Анути некултуран народ недостојан и пажње својих просвећених суседа.“ Ова резолуција би једногласно примљена у начелу, али при бурној дебати у појединостима би још усвојено да се код 2. тачке дода код „дивље“ још и реч „одвратне“. За тим овластише управу да у име збор потпише резолуцију, а збор се разиђе у највећем реду. На улици опет граја и маса света што се враћаше са многих патриотских зборова. На лицима се њиховим сад примећаваше душевни мир као оно кад човек осети задовољство  после извршене тешке, али племените, узвишене дужности. На многим местима чуо сам разговор овакве природе: — Није требало ипак да буде онако оштро доказује један. — Шта није требало! добро је оно. Није него шта мислиш? Према таквим животињама треба бити груб и оштар, љути се други. — Знам, молим те, али не иде, није тактично! опет ће први. — Какав такт према њима ти још хоћеш? Да се ваљда не замеримо тако ваљаним људима, шта ли? Овако ти њима, па кад чита да се стресе, опет ће други, а глас му дрхти од љутине. — Па ми баш и треба као просвећени да будемо узвишенији од њих; а после тога, треба бити опрезан да се не замеримо суседној земљи, разлаже онај мирољубиви и тактични.  Пред вече тога истог дана већ су се у новинама могле читати многобројне резолуције донете тога дана на родољубивим зборовима. Нико није изостао а да не похита земљи у помоћ. Препуне новине: резолуција професора поводом немилих догађаја на југу Страдије, резолуција омладине, резолуција учитеља, резолуција  официра, резолуција радника, трговаца, лекара, преписача. Једним словом нико није изостао. Све су резолуције у једном духу, све оштре и одлучне, у свакој има оно „дубоко потресени“, „најоштрије осуђујемо“ и тако даље. У вече је опет настало весеље у граду, а затим миран, тих и спокојан сан родољубивих и куражних синова срећне земље Страдије. Сутра дан су стизале вести из осталих крајева Страдије. Ни једног јединог места нема где не бејаше донета оштра резолуција поводом „последњих немилих догађаја“, како су то Страђани назвали.  А већ по себи се разуме, да је сваки грађанин за ове велике услуге отаџбини, ко мање ко више, обасут одликовањима за грађанску кураж и врлине. И мене одушеви тај бујни народ пун грађанске свести и самопрегоревања за општу ствар, па ми се из груди оте узвик: „Страдијо, ти нећеш никад пропасти, па ма сви народи пропали!“ — Ха, ха, ха, ха! у том тренутку као да ми зазвони у ушима опет онај сатански, подругљив смех неког злог духа ове срећне и блажене земље. Нехотице уздахнем. И ако сам мислио да прво идем министру просвете, ипак због ових последњих немилих догађаја зажелим да чујем шта о томе вели министар војни, те се још истог дана упутим њему. Министар војни, мали журав човечић с упалим грудима и нежним танким ручицама, тек беше свршио молитву мало пре него што мене прими. У његовој канцеларији се осећаше мирис измирне и тамњана као год у каквом храму, а на столу његовом вазда побожних, старих и већ пожутелих књига. Ја у прво време помислих да сам погрешио и пошао другом коме, али ме униформа вишег официра што је господин министар имаше на себи ипак противноме увераваше. — Извините, господине, рече благо нежним нежним танким гласом; сад сам баш свршио своју редовну молитву. Ја то чиним увек кад год седам за посао, а нарочито сада молитви има много више смисла због ових последњих немилих догађаја па југу наше миле земље. — Ако они продуже своје упаде, то још може доћи до рата? упитам. — А не, нема никакве опасности. — Али ја држим, господине министре, да је то већ опасност кад они убијају људе и  пљачкају свакодневно по читавом једном крају ваше земље? — Убијају, то јесте; али ми не можемо бити тако некултурни, тако дивљачни као... Овде је хладно, као да од некуд има промаје. Кажем тим несрећним момцима да у мојој соби температура буде увек шеснаест и по степени, па ипак ништа... скрену господин министар свој започети говор и зазвони у звонце за момка. Момак уђе и поклони се, а звекнуше му ордени на грудима. — Па јесам ли ја вама за име Бога, говорио да у мом кабинету буде стална температура од шеснаест и по степени, а ето сад опет хладно; па нека промаја: просто да се смрзне човек. — Ево, господине министре, справа за мерење топлоте показује осамнаест! рече момак учтиво и поклони се. — Онда побро, рећи ће министар задовољан одговором; можете сад ићи, ако је повољи. Момак се опет дубоко поклони и изиђе. — Баш ми та проклета температура, верујте, задаје много бриге; а температура је за војску главна ствар. Ако температура није као што треба, војска неће ваљати ништа...  Цело јутро сам спремао распис свима командама. Ево баш ћу вам га прочитати: „Како су у последње време учестали упади Анута у јужне крајеве наше земље, то наређујем да се војници сваког дана заједнички, под командом, моле свевишњем Богу за спас наше драге нам и миле отаџбине, натопљене крвљу наших врлих предака. Молитву ће за тај случај, ону која треба, одредити војни свештеник; али на крају молитве, да дође и ово: „Нека добрим, мирним и праведним грађанима што падоше као жртве зверског насиља дивљачких Анута милостиви Бог да рајско насеље! Бог да им прости праведну родољубиву душу; лака им била земља Страдија, коју су искрено и жарко љубили! Слава им!“ Ово имају изговорити сви војници и старешине од једном: али ће се изговарати побожним скрушеним гласом. Затим ће се све исправити, дићи гордо и поносно главе, као што доликује храбрим синовима наше земље, и три пута громогласно узвикнути уз јек труба и лупу добоша: „Живела Страдија, доле с Анутима!“ Треба пазити да се све ово лепо и пажљиво изведе, јер од тога зависи добро наше отаџбине. Кад се све то без опасности изведе, онда ће неколико чета са заставом промарширати победоносно  кроз улице, уз громке ратоборне звуке музике, а војници морају корачати оштро, тако да им се при сваком кораку љушне мозак у глави. Како је ствар хитна, то ћете све ово одмах тачно извршити, и о свему поднети исцрпан извештај... У исто време најстрожије наређујем да обратите нарочиту пажњу на температуру у касарнама, како би био задовољен тај најбитнији услов за развијање војске.“ — То ће на сваки начин имати успеха, ако распис стигне на време? рекох. — Морао сам журити, те је, хвала Богу Благовремено откуцан телеграфом цео распис на читав час пре вашега доласка. Да нисам журио да ствар овако на време паметно упутим, могло би се десити вазда непријатних рђавих случајева. — Имате право! рекох колико тек нешто да рекнем, и ако нисам могао имати појма шта би се то рђаво могло десити. — Да, господине мој, тако је. Да ја нисам као министар војни тако урадио, могао би који од команданата на југу земље употребити војску да оружјем притекне у помоћ нашим грађанима и да пролију крв анутску. Сви наши официри и мисле да би то најбољи начин био, али неће да о стварима мало дубље и свестраније размисле. Прво и прво ми, данашња  влада, хоћемо мирољубиву, побожну спољну политику, ми нећемо према непријатељима да будемо нељуди: а што они тако зверски поступају према нама то ће им Бог платити вечном муком и шкргутом зуба у паклу огњеноме. Друга ствар, господине мој драги, која је такође важна, то је што наша данашња влада нема присталица у народу, те нам војска поглавито треба за наше унутрашње политике ствари. На пример, ако је која општина у рукама опозиционара, онда треба употребити оружану војску да се такви издајници ове напаћене отаџбине казне, и да се власт преда у руке коме нашем човеку... Господин министар се закашља, те ја уграбим реч.  — То све јесте, али ако упади анутских чета узму јаче размере? — Е онда бисмо и ми предузели оштрије кораке. — Шта мислите, ако смем запитати, господине министре, у таквом случају? — Предузеле би се оштрије мере, али опет тактично, мудро, смишљено. У први мах бисмо наредили да се по целој земљи опет донесу оштрије резолуције, па Бога ми, ако и то не помогне, онда бисмо, разуме се, морали брзо, не губећи ни часа, покренути родољубиви лист  са искључиво патриотском тенденцијом, и у таквом једном листу осули бисмо читав низ оштрих, на чак и заједљивих чланака против Анута. Али не дај Боже да већ по несрећи и дотле дође! рече министар, па обори главу скрушено и узе се крстити шапућући својим бледим испијеним уснама топле молитве. Мене до душе не обузе ни мало то блажено, религиозно осећање, али сам се, тек друштва ради, и сам почео крстити, а неке луде мисли ме обузеше: „Чудна земља! мислио сам... Тамо гину људи, министар војни саставља молитве и мисли на покретање родољубивог листа! Војска им је и послушна и храбра: то се доказало у толиким ратовима: и нашто онда не извести једно одељење на границу и спречити опасност од тих анутских чета?“ — Вас можда чуди овакав мој план, господине? прекиде ме министар у мислима. — Па и чуди ме! рекох нехотично, и ако се одмах покајах због те неразмишљености. — Нисте ви драги мој, посвећени довољно у ствари. Није овде главно одржати земљу, већ што дуже одржати кабинет. Прошли кабинет се држао месец дана, а ми тек две три недеље, па да тако срамно паднемо! Положај нам је непрестано уздрман и ми, разуме се, морамо употребљавати  све мере да се што више одржимо. — Шта радите? - — Радимо што су и до сада чинили! Правимо изненађења сваког дана, чинимо свечаности, а сад ћемо, како нам ствари рђаво стоје, морати измислити какву заверу. А то је бар лако у нашој земљи. И што је главно, свет се на то толико навикао, да чак, и ако је све ропски послушно, са чуђењем распитују: „Шта? зар још нема никакве завере?“ само ако се задржи неколико дана више с тим најсигурнијим средством за сузбијање опозиције. И тако дакле, због тих изненађења, свечаности, завера, нама је војска увек потребна за наше унутрашње ствари. То је споредна ствар, господине мој, што тамо људи гину; али мени је главно да свршим прече ствари, корисније за земљу, него што би била тако очита будалаштина тући се са Анутима. Ваше, како ми изгледа по свему, мишљење о овим стварима није оригинално; тако, на жалост, мисле и наши официри и наша војска; али ми чланови данашњег кабинета гледамо на ствар много дубље, трезвеније!  — Па зар је војска чему год потребнија, него да буде одбрана земље, одбрана оних породица тамо на југу, које страдају од туђинског  зулума? јер тај исти крај, господине министре, шаље у војску своје синове, шаље их радо, пошто у њима, у војсци, гледа потпору своју, рекох господину министру доста љутито, и ако то нисам требао рећи: е, али дође тако човеку, те рекне и учини што шта као да је стао на луди камен. — Мислите ли да војска нема прече дужности, господине? рече ми господин министар тихим, али прекорним гласом, климајући главом прекорно, тужно, и с нешто презрења: а при том ме је с омаловажавањем мерио од главе до пета. — Мислите ли? понови он с болним уздахом. — Али, молим вас... — почех нешто: а ко зна шта сам хтео, јер ја и сам не знам: док ме министар прекиде јачим гласом, изговарајући значајно своје важно и убедљиво питање. — А параде? — Какве параде? — Та зар се још и то може питати? а то је бар тако важна ствар у земљи! наљути се мало смирени и побожни господин министар. — Извините, то нисам знао, рекох. — Нисте знали?!... Којешта! а непрестано вам говорим да због разних важних изненађења земљи, мора бити и свечаности и парада;  а куд би све то могло бити без војске? То је бар за данас главни њен задатак. Нека упадају непријатељске чете, то нису тако важне ствари, али главно је да ми парадирамо по улицама уз јеку труба; а већ ако би опасности по земљу увелико наступиле с поља, онда би се ваљда и министар спољних односа земаљских почео нешто о томе бринути, ако не би био случајно заузет својим домаћим пословима. Он, сиромах има доста деце, али се ипак држава стара о својим заслужним људима. Његова се мушка деца, знате врло рђаво уче; и шта се могло друго радити, већ да се изберу за државне питомце? То је и право, а и за женску децу ће се држава постарати јер ће им се спремити мираз о државном трошку, па ће се младожењи који би узео министрову ћерку, дати велики положај, који иначе, разуме се већ, не би никад могао добити. — То је лепо кад се цене заслуге! рекох. — Код нас је то јединствено. У томе нам нема равна. Ма ко био министар, па чак добар или рђав, увек се благодарна држава стара о његовој породици. Ја немам деце, али ће држава послати моју свастику да учи сликарство. — Госпођица свастика има дара? — Та она до сад није сликала ништа; али, ко зна, може се очекивати успеха. С њом ће ићи и њен муж мој пашеног; и он је изабрат за државног питомца. То је врло озбиљан и вредан човек; од њега се можемо много надати. — То је млад пар? — Млади још, држећи: паши је шесет, а мојој сваји око педесет и четири године. — Ваш господин пашеног се бави на сваки начин науком?  — О још како! Он је иначе пиљар, али радо чита романе; а новине гута, што се каже. Чита сваке наше новине, а већ разних подлистака и романа прочитао је више од двадесет. Њега смо послали да студира геологију. Господин министар ућута, замисли се нешто, и узе сукати своје бројанице, које му вишаху о мачу. — Поменусте изненађења, господине министре? посетим га на започети разговор, јер ме није много интересовао ни његов паша, ни његова свастика.  — Јест, јест, имате право, ја сам мало скренуо разговор на споредне ствари. Имате право. Приредили смо крупно изненађење, које мора имати велики политички значај. — То ће заиста бити врло значајна ствар. А о томе се не сме знати ништа пре него што се догоди? упитам радознало. — Зашто не, молим вас? то је већ објављено народу и цео народ припрема весеља и очекује сваког часа важан догађај. — То ће бити нека срећа по вашу земљу? — Ретка срећа. Цео народ се радује, и с усхићењем поздравља владу на мудрој, родољубивој управи. Ни о чему се сад више не говори и не пише у нашој земљи, већ само о том срећном случају који ће ускоро наступити. — А ви сте на сваки начин спремили све што треба да такав срећан случај неминовно наступи?  — Ми о томе нисмо још ништа темељније размишљали, али није искључена могућност да баш заиста наступи какав срећан случај. Ви можда знате ону стару прастару причу, како је у једној земљи власт објавила незадовољном народу да ће се у земљи појавити велики Гениј, управ Месија, који ће отаџбину спасти од дугова, рђаве управе и сваког зла и беде, па ће народ повести бољим путем, срећнијој будућности. И заиста раздражени и незадовољни народ на рђаве земаљске власти и управу умири се и настаде весеље по целој земљи... Нисте никад зар слушали ту стару причу? — Нисам, али је врло занимљива. Молим вас, шта је даље било? — Наступила, као што вам кажем радост и весеље у целој земљи. Народ је чак, скупљен на великом општенародном збору решио да се богатим прилозима купе велика имања и подигну многе палате, на којима ће бити записано: „Народ свом великом Генију и избавитељу.“ За кратко време све је то урађено, све припремљено, само се очекиваше Месија. Чак је народ општим јавним гласањем изабрао и име своме избавитељу. Господин министар застаде и узе опет своје бројанице на којима поче лагано одбрајати зрна. — И појави се Месија? упитам. — Не.  — Никако?  — Ваљда никако! рече министар равнодушно, и изгледаше као да без воље прича ту причу. — Зашто?  — Ко то зна!  — Па ништа се чак ни важно није догодило? — Ништа. — Чудновато! рекох. — Место Месије, пао је те године велики град, и упропастио све усеве у земљи! рече  министар гледајући смирено у своје ћилибарске бројанице. — А народ? питам. — Који? — Па народ у тој земљи о којој говори та занимљива прича? — Ништа! рече министар. — Баш ништа?  — Шта би!.. Народ као народ! — То је дивно чудо! рекох. — Тхе! оно, ако хоћете право, народ је ипак у ћару! — У ћару? — Разуме се! — Не разумем! — Проста ствар... Народ је бар неколико месеци живео у радости и срећи. — То је истина! рекох постиђен што тако просту ствар нисам могао одмах протумачити. После тога смо још прилично говорили о разним стварима, а између осталога господин министар ми напомену како ће баш поводом тог срећног случаја о коме беше речи, тог истог дана произвести још осамдесет генерала. — А колико их имате сада? упитам. — Имамо их доста, Богу хвала, али ово се мора учинити ради угледа земље. Замислите само како то звучи: осамдесет генерала за дан. То импонује, рекох. — Разуме се. Главно је да је што више помпе и галаме! У Министарству Просвете све сам овејани научник. Ту се тек ради темељно и смотрено. По петнаест, па и двадесет дана дотерује се само стилизација и најмањег акта, и  разуме се већ, ту су и језикословне ситнице, падежи свакојаки, с предлозима и без предлога. Посматрао сам акта. Један директор, на пример, пише: „Господину Министру Просвете. „Наставници ове гимназије већ шест месеца нису плату примили и у такву су материјалну невољу доведени да ни хлеба немају. Ово се даље не може дозволити, јер ће се тиме убити углед наставника, па и саме наставе. „Учтиво молим Господина Министра да што пре изволи порадити код Господина Министра Финансија за нужно наређење да нам се изда плата бар за три месеца.“ На полеђини превијеног акта стоји: „Министарство Просвете. П.Н. 5860. 1-П-891.  Директор Гимназије...ске моли да се тамошњој гимназији изда плата за три месеца.“ Испод тога Министровом руком написан реферат: „Стил неправилан. Ред речи не одговара правилима синтаксе. Употребљене су стране речи: дозволити и нужно.“ (Те су речи у акту подвучене црвеном писаљком). Испод тога министровом руком написано (рукопис ружан, нечитак, као што обично такав рукопис добије одмах истог момента сваки који год постане министар): „Просветном Савету на мишљење.“ Испод тога стоји опет нов рукопис: „2-III-891.  „Главном Просветном Савету. (Један тај Просветни Савет је свега и био, а мислио би човек има бар тридесет споредних). „У прилогу % шаље се Савету акт директора...ске гимназије да у њему проучи граматичке облике, синтактичке и стилистичке особине, па да га са својим мишљењем врати што пре Министарству Просвете на даљу употребу.“ По наредби Министра ит.д. (Потпис). Како је ствар хитне природе, то не прође ни петнаест дана, а Главни се Просветни Савет искупи у седницу. Између осталих предмета дође и овај, и савет одлучи да се та ствар упути на оцену двојице стручњака. Одредише  двојицу и ставише решење у записник, а деловођа има дужност да то изврши. Сад долазе писма стручњацима: „Господине. „Према акту Господина Министра Просвете ПН. 5860, од 2-III ове године, а према одлуци XV седнице Главног Просветног Савета, држане 17-III исте године СБр. 2., част ми је умолити Вас да проучите акт директора...ске гимназије у погледу граматичком, синтактичком и стилистичком, па да о томе у што краћем року поднесете Савету исцрпан реферат. „Примите, Господине, и овом приликом уверење о мом одличном поштовању.“ Председник Гл. Просветног Савета“ (Потпис). Такве садржине писмо упућено је и другом референту. После два месеца тек стиже Просветном Савету исцрпан реферат о директорову акту на коме су заједнички радила оба стручњака. Реферат овако почиње: „Главном Просветном Савету: „Размотрили смо и проучили акт директора...ске гимназије и имамо част поднети Савету следеће своје мишљење: „Све у природи подлежно је закону поступног развијања и усавршавања. Као год што се од првобитне монере поступним развијањем и усавршавањем дугим низом векова долази до најсложенијег организма човечијег тела, тако се исто и језик развијао од неартикулисаних, животињских гласова док није дугим низом векова достигао висину савршенства данашњих модерних језика. „Да бисмо ствар што боље и прегледније извели, то ћемо се служити овим редом: I. Општи део. 1. Говор и његов постанак. 2. Порекло данашњих језика. 3. Заједнички корени (Санскрит). 4. Цепање језика на главније групе, 5. Један део из упоредне филологије. 6. Историја науке о језику.  7. Развијање науке о језику у опште. II. Наш језик и закони његова развијања. 1. Стара постојбина (историја). 2. Сродни језици. 3. Заједничке особине и разлике сродних братских језика нашем језику. 4. Дијалекти заједничког језика у старој постојбини развијају се у засебне језике. б. Дијалекти нашег језика. III. Директоров акт. 1. Порекло и историја акта. 2. Особине језика у и њему према особинама старог страдиског језика у старим повељама...“ И тако даље. Ко би још могао све то и попамтити! то јест, ако је и ово добро запамћено. Сад долази стручно разрађивање сваког дела сваке тачке по овом утврђеном реду, и после много, врло много написаних табака, долази се на реч дозволити. Даље гласи: „Дозволити, им, гл. санскр. dharh duhorh, скакати, скакуцкати, трчкарати (В. књ. III. с. 15, 114, 118 b. Н. С.** m.)=pl. donti. r. duti, gr. εμαυριςω, l. canto, cantare, provoco, provocere (sic) k. 3xb, звати, звонити, звук, звер (В. Расрди се тигар звери љута. Ђ. Л. П. 18.) = Скочи срна иза грма = зволити са „до“: дозволити (Н. 16. В. 3. С.Н.О.4. Ђ. Д. 18, 5, књ. III. Види пример: „На јунаку рана седамнаест“). „Према овоме налазимо да реч „дозволити“ није наша и да је треба као штетну по нашу нацију избацити“. Истим начином долази, објашњење и речи „нужно“, и долазе до истог закључка. Затим су прешли на ред речи у опште, па посебно, па ред речи у акту директорову и ту учинили стручне замерке.  Најзад: „Стил и особине стила у акту“, а завршено опширним текстом од неколико табака: „Паралела између језика и стила у акту директорову и стила у Омировој Илијади.“ (Ту су нашли да је стил Омиров много бољи.) „Према свему овоме — веле — мишљења смо да се овај акт врати директору...ске гимназије, да га према нашим примедбама савесно исправи, а по том се може по истом акту радити даље шта треба.“ После читавих месец дана састане се Савет и размотри реферат, а за тим доноси одлуку, да се акт врати директору да га према примедбама стручњака исправи и наново пошље министарству на даљи рад. Господи референтима се одређује по 250 динара одсеком, као хонорар за реферате, који се има исплатити из фонда за пензије удовица чиновника просветне струке, или из буџета одређеног на плате послужитељима. То своје мишљење Савет учтиво спроведе Г. Министру на даљи рад. И акт се по том из министарства (уз њега реферат у прилогу под %) врати директору да га исправи по напоменама и замеркама стручњака...  Тако се тамо темељно, стручно, расправљају све ствари и води преписка пола године  док се у акту не исправи и најмања граматичка грешка, и тек се онда приступи даљем раду по том предмету. Од најмањег акта силном преписком нарасте тако велики акт да га човек може једва на леђима понети. Сви чиновници у министарству, пошто су књижевници, онда, разуме се, пишу књиге; само господин министар не пише ништа. Пред њега нисам смео ни излазити, јер ме сви увераваху да тако дрзак покушај не чиним, ако ми је глава мила. Господин Министар, веле, ради по ваздан гимнастику, врло је напрасит човек и воли да се туче. Причају да се чак, једног дана, потукао са поглаваром цркве. И поглавар цркве добар гимнастичар и страстан јахач, међу тим напрасит човек и тако исто радо се туче. Једног је свештеника ударио штапом по глави у Божјем храму, из непознатих разлога. Он је ту своју напраситу нарав, како сви мисле, добио читајући многе свете књиге, те се његови испади правдају, и чак му нико и не замера. Први сукоб његов с министром био је због неке јахачке трке, па одмах дођоше на ред многа друга питања побожна и просветна, од којих је зависило правилно васпитање омладине. На примеру главар вере је тражио да пошто по то у уџбенике школске о вери уђе и један део  о гајењу ждребади, а министар је тражио да место тога уђе чланак пливању. У тим важним питањима нико није хтео попустити и ствар, мало по мало, дође дотле, да један другог нису могли гледати. Министар, да би своме противнику што више пакостио, нареди да се чак ни у зоологији у школама не сме предавати о коњу, а место те одвратне животиње, кад она дође на ред у предавању, да се предаје о пливању у хладној води. Али, то су већ ситније ствари што се мења једно место у уџбенику, јер се и уџбеници, па чак и целокупни програми за наставу мењају сваког другог дана. Нема човека који је са службом у просветној струци, а да не пише уџбенике за школе; а сем тога сваки спремио какву корисну књигу за награђивање ученика и за лектиру доброј деци. Уџбеници, управо писци, чекају на ред. Треба многе помоћи материјално и према томе се и уџбеници откупљују или препоручују школама као обавезни за наставу. На првом месту министар подмири своје присне пријатеље и рођаке. Таман се прими један уџбеник и ученици га набаве, а тек сутрадан донесе министру други уџбеник неки његов приснији, и разуме се треба и њему учинити. Одмах истог дана распис: „Пошто се дугом употребом показао уџбеник (за тај и тај предмет од тога и тога) врло неподесан, то ће се у интересу наставе досадашњи уџбеник избацити из употребе, а узеће се уџбеник.... (име писца сам заборавио.“ Хтео сам посетити господина министра правде, али он није био у земљи. Био је у то време на одсуству и отишао у иностранство да проучава школе за глувонему децу, јер се влада носила озбиљном мишљу да у земљи Страдији оснује неколико таквих школа, да би се тиме поправиле рђаве финансиске прилике у земљи. Како та ствар, као врло важна и значајна није могла трпети одлагања, то су одмах предузети најнужнији кораци. Сем тога што је послат министар правде да проучава уређење таквих школа са врло великим додатком уз плату, одмах је постављен управник школа за глувонему децу са великом платом и додатком на репрезентацију; затим су постављени и наставници, а већ увелико је започето зидање велике зграде, која је намењена за стан управников. Разуме се, да је одмах за тим постављен економ за тај завод, лекар, шеф месне контроле, благајник, подблагајник, писар, три четири преписача, и неколико служитеља. Сви су од управника до служитеља примали ревносно  плате и с нестрпљењем очекивали да започну посао у новој дужности — сем управника који је зуцкао овде, онде, како ће он преко једног свог рођака министра издејствовати да се у тај завод примају потпуно здрава деца. Тај завод, управо чиновници, јер завода није ни било, стајали су под управом министра правде, јер је министар просвете изјавио како неће да има посла „с којекаквим глуваћима.“ Министар правде је једино и имао бригу и старање око те школе за глувонему децу, а послове министра правде узео је отправљати министар војни, а дужност министра војног вршио је министар просвете, који је и иначе мрзео и књиге и школе, те је дужност његову као министра просвете вршила његова жена, а она је, као што сви знају, врло радо читала криминалне романе и радо јела сладолед с чоколадом. Кад сам обишао све министре наумим да обиђем и Народну Скупштину. Народна се зове по неком заосталом обичају, а у ствари посланике поставља министар полиције. Чим се влада промени, одмах се расписују нови избори, а то значи бар месечно једном. Реч „избори“ значи у оваквом случају: постављење посланика,  и води своје порекло још из патријархалног друштва кад је народ збиља имао поред остале невоље још и ту досадну дужност, да мисли и брине кога ће изабрати за свога представника. Некад су се тако примитивно вршили избори, али је у модерној, цивилизованој Страдији та стара, глупа и дангубна процедура упроштена. Министар полиције узео је на се сву народну бригу, те он поставља, бира место народа, а народ не дангуби, не брине, и не мисли. Према свему овоме природно је да се то зову слободни избори. Тако изабрани народни представници скупљају се у главни град Страдије да решавају и већају о разним питањима земаљским. Влада, — разуме се свака патриотска влада — и ту се побрине да то решавање буде паметно, модерно. И ту влада узме на се сву дужност. Кад се искупе посланици, пре него што се почне рад, морају провести неколико дана у припремној школи, која се зове клуб. Ту се посланици припремају и вежбају, како ће што боље одиграти своју улогу. Све то изгледа као припрема за представу у позоришту. Влада сама пише дело које ће посланици играти у народној скупштини. Председник клуба, као какав драматург, има дужност да то  дело проучи и да за сваку седницу одреди посланицима улоге — разуме се, према њиховим способностима. Једнима се повере већи говори, једнима мањи, почетницима још мањи, некима се одреди да изговоре само по једну реч, „за“, или „против.“ (Ово се друго врло ретко дешава, и то онда кад се подражава природности те се, као по свршеном гласању, броје гласови, да се види која је страна победила; а у ствари је то одређено много пре него што је и држана та скупштинска седница.) Некима, који се не могу ни за то употребити, одређују се неме улоге, кад се гласа устајањем и седањем. Кад се тако лепо поделе улоге, онда посланици иду кући и спремају се за седницу. Необично сам се изненадио кад сам први пут видео посланике како уче своје улоге. Устао сам био рано изјутра, и одем у градски парк да прошетам. Тамо пуно ђака, деце из нижих школа, и младића из виших. Једни шеткају тамо амо, и читају на глас сваки свој предмет: ко историју, ко хемију, ко веронауку, и тако даље. Неки се по два и два слишавају из онога што су научили. Док од једном угледах међу децом неколико старих људи где тако исто шеткају, или седе, уче нешто из неких хартија. Приђем ближе једном старцу у народном  оделу, послушам, а он понавља читајући једну исту реченицу: — Господо, посланици, приликом претреса овог важног законског пројекта побуђен сам и ја, да после лепог говора поштованог друга Т... М... у коме је изнео сву важност и добре стране оваквог закона, проговорим неколико речи, и да управо у неколико допуним мишљење поштованог предговорника. Старац је ову реченицу прочитао више од десет пута, и онда оставио хартије на страну, диже главу, зажмири мало, и поче на памет: — Господо, посланици, после поштованог друга у коме су... Ту застаде, намршти се, ћута дуго, присећа се, па наново узе оне хартије, те опет прочита гласно исту реченицу. Опет затим покуша да је изговори на памет, али без успеха, погреши. Ова се процедура понављала неколико пута, и успех све гори. Старац очајно уздахну, одгурну љутито хартије и глава му клону на груди. Према њему на другој клупи седи једно ђаче; у руци му заклопљена књига, а оно на памет говори лекцију из Ботанике: — Ова корисна биљчица расте по мочварним пределима. Њен се корен у народу употребљава и као лек. Старац диже главу. Кад дете изговори целу лекцију, запита га: — Научи твоје? — Научих. — Да си жив и здрав, синко! Учи, сад, док си млад можеш памтити, а кад дођеш у моје године — ич! Никако нисам могао растумачити откуд ови стари људи међу децом, и шта ког врага они уче под седом косом. Каква ли је то опет школа у Страдији? Радозналост моја постаде толико јака да сам најзад, не могући објаснити ово чудо сам, морао прићи оном старцу, те из разговора с њим дознам да је народни посланик, и да му је одређено у клубу да научи говор, од кога је мало час понављао прву реченицу... После учења лекција долази слишавање, а затим се држе пробе.  Посланици дођу у клуб, и ту заузме сваки своје место. Председник клуба седи за нарочитим столом, и уз њега два потпредседника. До његовог стола је сто за чланове владе, а мало даље сто за секретаре клуба. Прво један секретар прозове све редом, а затим се почиње озбиљан рад. — Нека устану сви који имају да играју улоге опозиционара! нареди председник. Устаде њих неколико. Секретар изброја седам. — Куд је осми? пита председник. Нико се не јавља. Посланици се почеше обазирати око себе, као да би сваки рекао: „Ја нисам; не знам ко је тај осми!“  Окрећу се и она седморица и траже очима свог осмог друга, док се тек један присети и узвикну: — А, па овај је овде добио улогу опозиционара. — Ја нисам, што ме бедиш!? вели онај љутито, а гледа у земљу. — Па ко је? пита председник. — Не знам. — Јесу ли сви ту? пита председник секретара. — Сви. — До ђавола, па мора неко бити! Нико се не јавља. Опет се сваки стаде окретати око себе, па чак и онај кога проказаше. — Нека се јави, који је! Нико се не јави. — Ти си, што не устајеш? рече председник ономе осумњиченом.  — Он је, он је! узвикнуше остали, и чисто одахнуше, као човек који скине с леђа велики терет.  — Ја не могу да играм улогу опозиционара! јекну онај грешник очајно. — Како не можеш? пита председник.. — Нека буде други опозиционар.. — То је свеједно, ко било. — Ја волим да сам уз владу. — Ама ти си у ствари уз владу, него тек форме ради мора неко представљати опозицију. — Ја нећу да представљам опозицију, ја сам уз владу. Председник се узе објашњавати с њим на дугачко и на широко и једва га приволи, пошто му један од министара обећа неку богату лиферацију, где се може много зарадити. — Но, хвала Богу! узвикну председник сав знојав, заморен; сад их имамо осморицу. Док се председник и влада објаснише с осмим опозиционаром, те га једва приволеше, она седморица седоше: — Е сад устаните сви опозиционари! рече председник задовољно и отре зној с чела. Стоји само онај један.  — Та шта то значи, где су сад остали? викну председник ван себе од љутине. — Ми смо уз владу! гунђају она седморица. — Е баш је оскудица у овој опозицији! узвикну очајно министар полиције.  Настаде тишина, досадна, мучна тишина. — Уз владу сте — поче сада љутито министар полиције... Па да нисте уз владу, не бих вас ја ни изабрао! Хоћете ваљда да сад ми министри играмо улоге опозиције? Идућих избора нећете ми ви доћи. У тих осам места ћу ја оставити да народ сам бира, па ћемо бар имати истинске опозиционаре!  Најзад, после дугог објашњења, и пошто свакоме обећаваше по што шта, пристадоше и она седморица да узму на се те мучне улоге. Неком обећаше положај, неком велику зараду, тек сваки доби награду за тако крупне услуге влади, којој је стало до тога да скупштина колико толико изгледа истинска. Кад се све то срећно сврши, и отклони се најтежа препона, председник узе слишавати опозиционаре? — Шта је твоја улога? пита првог. — Моја је улога да интерпелишем владу што се државне паре троше у лудо. — Шта ће на то влада одговорити? — Влада ће рећи да је то због оскудице у новцу.  — Шта ти имаш на то да кажеш! — Ја на то имам да кажем да сам са одговором владе потпуно задовољан, и да молим десеторицу посланика да ме потпомогну. — Седи! рече председник задовољан. — Каква је твоја улога? пита другог. — Ја имам да интерпелишем владу што су неки чиновници добили велике положаје преко реда и имају по неколико великих плата и многих додатака, док су други способнији и старији чиновници у малом положају и не унапређују се толико година. — Добро. Шта на то има влада да одговори? — Министри ће на то рећи да су унапређивали преко реда само своје најближе рођаке и људе за које су се заузимали њихови присни пријатељи, и никог више. — Шта ћеш ти на то рећи? — На то ћу рећи да сам са одговором владе потпуно задовољан. Председник пита трећег, шта је његова улога. — Ја имам да нападнем најоштрије владу што закључује зајам под неповољним условима, кад су финансијске прилике у земљи и иначе тешке. — Шта ће влада одговорити? — Влада ће рећи да јој требају паре. — Шта ћеш ти на то? — Ја ћу рећи да сам тако јаким разлозима  потпуно убеђен, и да сам са одговором задовољан.  — Шта ти имаш? пита четвртог. — Да интерпелишем министра војног што војска гладује. — Шта ће он рећи? — Нема шта да једе! — А ти? — Потпуно сам задовољан. — Седи. Тако преслиша и остале опозиционаре и онда пређе на скупштинску већину. Ко је научио своју улогу буде похваљен, а они што улоге нису научили не смеју доћи у скупштинску седницу. Због неповољних прилика у земљи народно представништво је морало у првим седницама приступити решавању најхитнијих ствари. Влада је тако исто правилно разумела своју дужност те је, да се не би дангубило у ситним питањима, одмах изнела на решавање закон о уређењу морске флоте.  Кад сам чуо о томе упитам једног посланика:  — Ви имате много морских ратних бродова? — Немамо. — Колико их свега имате?  — За сад немамо ни један! Ја се запрепастих од чуда. Он то примети, па и њему би то чудно. — Шта вам је то чудно? упита ме. — Слушам да сте донели закон о... — Јест, прекиде ме он — донели смо тај закон о уређењу флоте, то је било потребно, јер ни до данас немамо тог закона. — Допире ли Страдија до мора? — За сад не. — Па нашто онда тај закон? Посланик се насмеја и додаде: — Наша је се земља, господине, граничила некад са два мора, а наши су народни идеали да Страдија буде оно што је некад била. Ми на томе, видите, радимо. Е, то је нешто друго, рекох као извињавајући се — сад разумем и могу слободно рећи да ће Страдија заиста постати велика и моћна докле год се за њу тако искрено и својски старате и докле год буде имала тако мудру и родољубиву управу као сада. Сутрадан чујем да је кабинет пао. На све стране по и улицама и механама и приватним становима разлеже се весела песма. Већ са свију страна Страдије почињу долазити депутације, да у име народа поздраве  нову владу. Многи листови препуњени депешама и изјавама оданих грађана. Све су те изјаве и честитке налик једна на другу, готово рећи разлика је само у именима и потписима. Ево једне: „Председнику министарског савета Господину... Господине председниче, Ваше родољубље и велика дела у корист наше драге отаџбине познати су широм целе Страдије. Народ овога краја плива у весељу и радости због доласка Вашег на управу земаљску, јер је сваки тврдо убеђен да сте Ви са Вашим друговима једини у стању да земљу нашу изведете из ових мучних и тешких прилика, из ове беде у коју је бацише рђавим и непатриотским радом Ваши претходници. Кроз сузе радости кличемо: Живели! У име пет стотина потписа (потпис једног трговца.) Или изјаве, обично оваке: „До данас сам био приврженик прошлог режима, али како сам се данас, доласком новог кабинета, потпуно уверио да је прошла влада радила на штету земље и како је садашњи кабинет једини у стању да земљу поведе бољим путем и да оствари велике народне идеале, то изјављујем да ћу од данас свим силама потпомагати  данашњу владу и да ћу свуда и на сваком месту осуђивати прошли злогласни режим, кога се гнушају сви поштени људи у земљи. (потпис.) У многим новинама, у којима сам до тог дана читао чланке у којима се хвали сваки поступак прошле владе, сад видим чланке у којима се најоштрије осуђује прошла владавина, а у звезде кује нова. Кад сам узео те листове и прегледао бројеве од почетка године, видео сам да се доласком сваке владе понавља све једно те једно. Свака нова влада буде на исти начин поздрављена као једина ваљана, а свака прошла осуђена и названа: издајничком, гадном, штетном, црном, гнусном. Па и изјаве и честитке исте од истих људи сваком новом кабинету, а и у депутацијама су стално исти људи. Чиновници нарочито журе с изјавама оданости свакој новој влади, сем ако који сме да противним поступком доведе у опасност свој положај и да рескира службу. Таквих је мало и о њима, јавно мњење има врло рђаво мишљење, јер кваре тако леп обичај који у Страдији постоји већ од дужег времена. Разговарао сам с једним добрим чиновником  о једном његовом другу, који не хтеде честитати новој влади долазак на управу, те је због тога отпуштен из државне службе. — Изгледа паметан човек, рекох. — Будала! одговори овај хладно. — Не бих рекао!. — Та оставите, молим Вас, занесењака. Воли да гладује с породицом, него да као сви други паметни гледа своја посла. Кога год бих упитао добијем тако исто мишљење о таквим људима, па чак их све гледа са сажалењем, али и презрењем. Како је нова влада имала неке своје хитне послове, а потребно јој било да јој народ преко посланика изјави пуно поверење и у исти мах да осуди рад прошле владе и скупштине, то задржаше исте посланике. Ово ме јако изненади, те нарочито нађем једног од посланика и поведем с њим разговор: — Без сумње ће кабинет пасти, пошто остаје иста скупштина? — упитам. — Не.  — Знам, али како ће влада имати пуно поверење ове скупштине? — Изгласаћемо!  — Онда бисте морали осудити рад прошле владе, па и ваш. То значи осудити свој рад! — Који наш рад? — Рад ваш са прошлом владом. — Осудићемо прошлу владу! — Знам, али како ћете то ви исти посланици кад сте до јуче помагали прошлу владу? — Не мења ствар. — Не разумем! — Врло просто и јасно! рече равнодушно. — Чудновато. — Ништа није чудно. Неко ће то морати урадити, па било ми, било други посланици. Влади треба само та формалност, то је тако заведено ваљда по угледу на остале стране земље, али у ствари скупштина и посланици код нас раде само оно што хоће влада. — Па нашто онда скупштина? — Та је л’ вам кажем, само ради форме колико да се каже да у нашој земљи има и тога и да влада изгледа парламентарна. — Е сад тек разумем! рекох још више изненађен и збуњен одговором. И заиста, посланици су показали да умеју ценити своју отаџбину, јер за њу жртвоваше и свој лични понос и образ. — Живот су наши стари жртвовали за ову земљу, а ми се још предомишљамо да ли за њу  само част своју да жртвујемо! узвикнуо је један посланик.  — Тако је! одјекну са свију страна. Послови су у скупштини текли журно. Прво новој влади изгласаше пуно поверење и осудише рад прошле, а за тим влада изнесе пред народно представништво предлог да се у неколико закона учине измене. Предлог се прими једногласно и усвојише предложене измене у законима, јер су закони без тих измена и допуна сметали неколицини министарских рођака и пријатеља да заузму неке више положаје у државној служби. Најзад се унапред одобрише сви издаци које ће влада учинити преко буџета и онда се скупштина распусти и посланици, уморни од државног посла одоше кућама да се одморе, а чланови кабинета, пошто срећно пребродише све препоне и задовољни пуним народним поверењем, приредише свечану другарску вечеру, да се уз чашу вина у весељу и сами одморе од тешких брига око уређења земље. Сирота нова влада одмах је морала мислити, а томе занату министри у Страдији нису вични. Искрено да говоримо, неколико дана су се јуначки, поносно држали док је трајало и последње паре у државној каси, они су прекодан  весела и ведра лица примали силне депутације из народа и држали дирљиве говоре о срећној будућности миле им и напаћене Страдије: а кад ноћ падне, онда се приређују сјајне и скупоцене гозбе, где се пије, пева и држе се родољубиве здравице. Али кад се државна каса потпуно испразни, почеше господа министри озбиљно мислити и договарати се шта да се предузме у тако очајном положају. Већ за чиновнике је лако, они су и иначе навикнути да плате не примају по неколико месеци: пензионари су стари људи, доста су се и наживели: а војници, разуме се само по себи, и треба да се навикну на муке и невоље, па није с горег да и глад јуначки трпе; лиферантима, предузимачима и сваком другом добром грађанину срећне Страдије лако је рећи да исплата њихових рачуна није ушла у овогодишњи државни буџет. Али, није лако за министре; јер они, разуме се, треба да плате да се о њима добро говори и пише. Није лако још и за вазда других пречих ствари, јер има доста ствари, које су прече од Страдије. Забринули се и дошли на мисао да треба оснажити привреду; те због тога решише да земљу задуже повећим дугом; али како се око закључивања тога зајма мора потрошити доста новаца за скупштинске седнице, за путовања  министарска у стране земље, то министри решише да покупе за ту циљ све депозите из државних каса, где је депонован новац приватних лица да на тај начин помогну отаџбини, која цвили у невољи. У целој земљи настала пометња: у неким листовима се говори о кризи министарској, у некима како је влада већ повољно свршила преговоре о зајму, у некима и једно и друго, а владини листови пишу како никад земља није била у бољем благостању. Све више и више стаде се говорити о том спасоносном зајму, новине све више и више пунише своје ступце расправљањем тога питања. Настаде на све стране јако интересовање, и за мало те дође дотле, да готово стадоше сви послови. И трговци и лиферанти и чиновници и пензионари и свештеници, све је то у неком грозничавом, напрегнутом очекивању. На све стране, на сваком месту само се о томе говори, запиткује, нагађа. Министри трче час у ову, час у ону страну земљу, час један, час други, час по два три заједно. Скупштина на окупу, те се и тамо дебатује, решава и најзад одбрише да се зајам закључи пошто пото, и одоше сваки својој кући, а очајна радозналост све већа и већа у јавном мњењу.  Сретну се двојица на улици, па место поздрава одмах: — Шта је са зајмом? — Не знам! — Преговарају? — Сигурно! Министри све јаче учестали похађати стране земље и враћати се натраг. — Дошао министар? пита један. — И ја чујем.. — Шта је учињено? — Ваљда повољно! Док једва једном објавише владини листови (влада увек има по неколико листова, управо сваки министар свој лист — један или два) да је влада довела до краја преговоре са страном једном групом и да су резултати врло повољни. „С поузданошћу можемо потврдити да ће за који дан зајам бити потписан и новац увезен у земљу.“ Свет се мало смири, али владини листови јавише да ће за два три дана доћи у Страдију пуномоћник те банкарске груне г. Хорије, те ће ту потписати уговор. Сад тек настаде и усмено и писмено препирање; запиткивање, очекивање, сувишна нервозна радозналост, и силно полагање наде у  тог једног странца, који се очекиваше да спасе земљу, беху достигли врхунац. Ни о чему се другом и не говори и не мисли до о том Хорију. Пронесе се глас да је приспео и одсео у том и том хотелу, и маса радознала света и мушког и женског, и старог и младог, јурне хотелу, јурне тако жудно и бесомучно, да старе и слабије изгазе и изгрувају. Појави се на улици какав странац, путник, и тек неко рекне другом: — Где странац неки! и погледа друга значајно, лицем и догледом као да га пита: „Да није то Хорије?“ — Да није он? вели онај други. — И ја нешто мислим! Са свију страна посматрају странца и закључе да ће баш он бити. Принесу после ту вест кроз варош да су видели Хорија, и та вест се тако брзо пронесе и проструји кроз све слојеве друштва, да већ после једног, два часа цела варош с поуздањем тврди да је ту, да су га људи лично видели и с њим говорили. Устумарала се полиција, узнемирили се министри, па трче на све стране да се с њим састану и укажу му поштовање. Нема га.  Сутра дан доносе листови да јучерашња вест о доласку Хоријевом није истинита. Докле је то дошло видеће се из овог догађаја. Једног дана изишао сам на станицу, где стаје једна страна лађа. Приспе лађа и почеше излазити путници. Ја се нешто заговорио с једним познаником, док од једном маса света се пови ка лађи тако силно да ме у мало један што се затрчао не обори. — Шта је то? — Ко је? стадоше многи један другог запиткивати. — Он! одговарају. — Хорије? — Јест, дошао! — Где је, камо га! жубори маса и настаде гурање, тискање, пропињање, зверање, свађа; сваки хоће да приђе ближе. Заиста приметим једног странца, који је молио и запомагао да га пусте, јер има журна посла. Једва човек говори, стење управо, притиснут и згњечен радозналом светином. Полицајци су одмах разумели своју праву дужност и одјурише да о доласку његовом известе министра председника, остале чланове владе, председника општине, главара цркве, и остале великодостојнике земаљске. И за мало, а у маси се зачуше гласови: — Министри, министри! И министри се доиста појавише са свима великодостојницима земље Страдије. Сви у свечаном руху, са свима лентама и силним орденима (а све не носе у редовним придикама, већ по неколико само). Маса се расклопи на две стране, и тако странац остаде сам у средини, с једне стране, а с друге се стране појавише министри идући му у сусрет. Министри се зауставише на пристојној даљини, скидоше капе и приклонише се до земље. То исто уради и маса. Он изгледаше нешто збуњен, преплашен, а у исто време јако зачуђен, али се с места није мицао, стајао је непомично, као статуа. Министар председник иступи један корак још напред, и отпоче: — Врли странче, твој долазак у нашу земљу историја ће забележити златним словима, јер тај знаменити долазак чини епоху у нашем државном животу, твој долазак доноси срећну будућност нашој милој Страдији. У име целе владе, у име целог народа, ја те поздрављам као спаситеља нашег и кличем: живео! — Живео! Живео! проломи се ваздух од усклика из хиљадама грла. Затим главар цркве отпоче певати побожне  песме и забрујаше звона на храмовима главнога града земље Страдије.  Кад се и тај део званичног дочека сврши, онда министри са љубазним осмехом на лицу, с понизношћу приђоше странцу, руковаше се редом, па се остали измакоше и стадоше гологлави с приклоњеним главама, а министар председник узе његов куфер у наручје, с неким страхопоштовањем, а министар финансија опет штап знаменитог човека. Понеше те ствари као какве светиње. Куфер је, разуме се, и био светиња, јер је у њему сигурно судбоносни уговор; управо у том куферу беше, ни мање ни више, већ будућност, срећна будућност целе једне земље. Зато је, дакле, министар председник, знајући шта носи у својим рукама, изгледао свечан, преображен, поносит, јер у својим рукама носи будућност земље Страдије. Главар цркве, као човек Богом обдарен великим духом и умом, одмах је и сам увидео важност тога куфера, те са осталим првосвештеницима опкружи министра председника, и запеваше побожне песме. Спровод се крете. Он и министар финансија напред, а куфер у наручју министра председника опкружен првосвештеницима и гологлавим народом, за њима. Иде се лагано, свечано, ногу пред ногу, певају се побожне песме, а звона звоне и пуцају прангије. И тако лагано  главном улицом идући дому министра председника. И куће и кафане и храмови и канцеларије, све се испразнило, све је живо изишло да суделује у том епохалном дочеку великог странца. Чак ни болесници не изостадоше; и они су изнети из станова да виде ту ретку свечаност, чак и из болница све болеснике изнели на носилима: па и њима чисто секнула бољка: лакше им кад помисле на срећу своје миле отаџбине; и деца на сиси изнета, и она не плачу, већ упиљила своје очице у великог странца, као да осећају да се та срећа за њих спрема.  Док стигоше до куће министра председника, већ и вече паде. Странца више унеше него што га уведоше у кућу, уђоше сви министри и великодостојници, а маса остаде да пиљи радознало у прозоре, или просто да блене у кућу. Сутра дан почеше да стижу депутације из народа да поздраве великог странца, а већ још у зору пред кућу министра председника докрцкаше лагано тешко натоварена кола разних одликовања за врлог странца. Странац је, разуме се, одмах изабран за почасног председника министарства, за почасног председника општине, Академије Наука, и свију могућих хуманих друштава и удружења  у Страдији, а њих има сијасет, па чак и друштво за оснивање друштава. Све га вароши изабраше за свог почасног члана, сви га еснафи признадоше за добротвора, а један пук војске у почаст његову прозва се „Силни мук Хоријев.“ Сви листови га поздравише дугим чланцима, многи донеше његову слику. Многи чиновници беху у почаст тога дана унапређени, многи полицајци и одликовани и унапређени, многа нова надлештва отворена и нови чиновници постављени. Већ два дана како траје бурно весеље по целом граду. Свира музика, звоне звона, пуцају прангије, брује песме, расипа се пиће. Трећег дана министри, и ако мамурни од весеља, морадоше жртвовати и одмор тела свог за срећу земље и народа, те се искупише у пуну седницу, да са Хоријем заврше преговоре о зајму и потпишу тај епохални уговор. Најпре, као увода ради, почели су приватан разговор. (У весељу заборавих рећи да се куфер чува под јаком стражом). — Хоћете ли дуже остати овде? пита га министар председник. — Докле год не свршим посао, а он ће дуже трајати! Министре збуни та реч дужи.  — Мислите, дуже ће трајати?  — На сваки начин. Такав је посао. — Нама су ваши услови познати, а и вама наши, те држим да неће бити никаквих сметњи! рече министар финансија. — Сметњи? рече странац уплашено. — Да, држим да их неће бити! — И ја се надам! — Онда можемо одмах потписати уговор! рече министар председник. — Уговор? — Да! — Уговор је потписан: и ја ћу се још сутра кренути на пут: а пре свега ја ћу Вам и сада и довек бити захвалан на оваквом дочеку. Искрено да Вам кажем, ја сам збуњен, још нисам довољно свестан шта је све са мном. До душе у овој сам земљи сад први пут, али нисам могао ни сањати да ћу као непознат ма где бити овако дочекан. Ја још држим да сањам. — Потписали сте, дакле, уговор? викнуше сви у један глас, одушевљено. — Ево га! рече странац и извади из џепа табак хартије на коме је уговор и узе читати на свом језику. Уговор је био измећу њега и једног шљиварског трговца из унутрашњости Страдије, где се овај подвезује да му лиферује  толику и толику количину шљива за кување пекмеза до тог и тог дана...... Шта се у једној цивилизованој и паметној земљи и могло друго учинити, већ да се странац, после тако глупог уговора, протера из Страдије тајно, а после три дана да владини листови донесу белешке: „Влада енергично ради на остварењу новог зајма и сви су изгледи да ћемо још до краја овог месеца примити један део новаца.“ Свет се мало распитивао о Хорију, па престаде, а за тим опет све по старом. Кад сам узео размишљати о овом последњем догађају необично ми се допадаше општа хармонија у Страдији. Не само што су министри симпатични и ваљани, већ сам приметио да је и главар цркве уман и духовит човек. Ко би се могао у згодном тренутку, управо у најсудбоноснијем тренутку, кад се решава судбина земље, сетити да запева побожне песме над куфером оног пекмезара, и да тиме моћно помогне трудољубивој влади у великим подвизима. Код тако сложног рада мора бити среће. Одмах се решим да првом приликом одем мудро оцу главару цркве, те да изближе познам тог великог Страђанима.
СТРАДИЈА ¥ једној старој књизи читао сам чудну нричу. а враг бп га знао од куд мени та књига  из нског смешног времена, j коме је бпло много  елободоумних закона, а нпмало сдободе, др-  жали се говори и ппсале књиге о  привреди,  а нико нпшта iinj'e сејао, дела земља иретр-  пана моралнпм поукама, а морада нпје бпло,  у свакој кући пун таван логика, ал:  памети  није било, на сваком кораку говорпло се о   штедњи п благостању земље, а расппало се на  све етране, а Оваки зеленаш и нитков могао  је себн купити за неколико гроша тптулу:  „велики народнн родол.уб."' Ппсаи те чудне прнче, путннх белел-;ака  (шта ли му је тај састав строго узев по лите-  рарним облицима не знам.ни сам, а нисам хтео  нп стручњаке- пптати, јер бп и онп без сваке  с-умње, по утврђеном нашем ерпском обпчају  упутплп  тај предмет на мпшљење општој сед-  ници касационог суда. Узгред буди речено, то  је леп обичај. Поставе се људи. који морају  мис-лити по званичној дужноети, иа квит посла,  а сви остали смо еербес). Еле, писац те чудне  прпче, односно путних белејјака овако почин.е: 1 „Педесет година свога лшвота ировео сам  само у путовању по свету. Видео сам лшого  градова, много седа, ^много земаља, многе људе  и народе, али ме ништа тодико није зачудило  као јодно мало племе, у једном дивном, пито-  мом пределу. Ја ћу вам прнчати о  том срећ-  ном племену, и ако унапред знам да ми ннко  живи неће веровати, ни сада нити икад н   иосле моје смрти, ако коме дође ово до руку  те ушчита...“ Шерет неки чича, те ме баш тпм с-војим  почетком нагна да ствар нрочитам до краја.  а кад сам већ прочитао хоћу да преиричам и  другима. Да не бисте сматрали, да вас овпм  наговарам на читање, ево одмах у самом по-  четку најиекреније изјављујем да иије вредно  читати, н да чича (тај писац, шта ли је?) лаже  све штоје прнчао ;  али, за дивно нудо, ја-лично  верујем у ту његову лаж, као у највећу истпнзн Ево како он даље прича. Пре читавог века мој је о,тац тешко ра-  њен и заробљен у рату, а затим одведен у  тзДинјг из своје домовине, где ее опет ожени  девојком робињом, својом земљакињом. У т ом   брак}7  добије мене, а кад ми беше једва девет  година он умре. Он мп много причаше о  својој  постојбини, о  јунацима и великим каракте- рима којшма киитн наша земља, о  великом ро-  дољубљу u о  крвавим ратовима за елободу, о   врлинама п гтоштељу, о  веливо-зц, иожртвовању  за ciiac земље, где се еве па и живот прилаже  на олтар отаџбине. Причаше ми сдавну и ви-  тешку прошлост нашег народа, а на емрти  оетави ми аманет: „Синко, менн смрт не даде  да умрем у мојој милој отаџбинп, судба ми не  даде да ми костн прими она света земља кој:у  сам крвљу својом натаиао да би слободна мо-  гла бити. Неерећна судбина моја не даде ми,  да ме, пре нето очи склопим, огреју зраци ело-  боде у мојој милој поетојбини. Алп, нроета крв  моја. јер he ти зраци слободе обасјатп тебе,  енне.мој; оба.сјаће вас. децу нашу. По; |и  синко,  пољуби ту свету земљу, кад ногом ступиш на  њу, ндп II воли је, а знај да еу велика дела  намењена тој витешкој земљи и нашем народу.  иди п на понос оца свога, на добро уиотреби  елободт, а не заборави да је ту земљу оро-  снла н моја крв, крв оца твога, као што је ве-  ковн.ма росила племенита крв внтешких и слав-  них прадедова твојих..." Код тпх речи отац ме загрли и иољуби, и  његове cjr3e покапаше ио моме челуп — Поћи, синЕО, нек!  ти Бог... С  том недовртленом речииом издахну мој  добри отац. РХ ије прошло ни мееед дана ио смрти ше-  говој, а ја ее е торбом о рамепу и штаном у  руци кренем у бели свет, да тражим с-воју  славну домовину. Педесет година сам путовао по туђину, ио  широком евету, али не наиђох ннгде на земљу  ни налик оној витешкој земљи о којој ми то-  лико пута отац причаше. Али, тражећи домовину моју нанђем на интере-  сантну земљу и људе, о  чему ћу вам ево причати. Дан летњи. С }г нце припенло да мозак про-  ври, од силне запаре чисто осећам вртоглавпцу;  иешто ми зујн у ушима, жеђ да ме умори. а  поглед уморан, те једва гледам. Зној ме свега  облио, па се по зноју залепила путна пра-  шина; одело ми прашљиво и већ поабано. Идем  уморан, изнемогао, док одједном угледам преда  мном, на пола часа хода, где се бели град што  га две реке запљускују. Као да осетнх нову  снагу, заборавим умор иклонулоет, па иожурим  у правцу том граду. Стигнем до обале. Две  велике реке мирно протичу и умивају својом  водом градске бедеме. Сетим се да мп је отац нешто причао о   једном чувеном граду. где су наши пролили  еилну крв, а као кро-за сан се опомињем како  ми је говорио да баш тако некако и лежи где  две реке теку крај њега. . Срце ми јако закуца од узбуђења; скине.м  кану, и ветар баш од гора те земље иирну и  расхладн мп знојаво чело. Подигох очи небу‘   клекох на колена и кроз сузе узвикнем: — Боже велики! умудри ме, послушај мо-  литву епрочета, које се гготуца по широком  свету тражећи домовпну своју, тражећи постој •   бину оца свога.... — Ветрић и даље нири с  плавпх ггланина, које се виде тамо у даљини,  а небо ћути. — Кажи м гг, ти милп ветре што дуваш од  тих илавпх гора, јееу ли то горе домовине  моје? Реците ми ви, реке миле, да ли са. тих  гордих зидина поносног града спирате крв  предака мојих? Све .немо, све ћути, а менн као  да нека слатка слутња, неки тајни глас вели: — То је земља коју толико тражиш! Наједаред трже ме некгг шум. Крај обале мало даље од мене угледам неког рибара. Ча-  •мац му уз обалу, а он крпи мреже. Занет слат-  кпм осећањем, нисам га лгре прпметио. Приђем  томе човеку п назовем му Бога.. Он ме погледа ћутећи, па одмах скиде по-  глед с мене и продужн свој посао. — Која је ово земља преко зоде, тамо, гпто  се вггдп? упптам. а сав треперпм од нестрпљења  гпта ће одговорпти. Онај слеже раменима и рашири руке у знак  туђења, погледа ме и процеди кроза зубе: — Јест, то је заиста неказемља! — Како се зове? уиитам. — То не знам. Видим да има тамо нека  земља, ал:  нисам питао како се зове. — А одакле си ти ? питам. — Па ето ту ми је за једно пола часа кућа.  Ту сам се и родио. — Чудновато, то онда није земља мојих  предака. моја домовина — помислим, а гласно  запитам: — Па зар ти баш ништа не знаш о тој  земљи? Зар ни по чему није чувена? Рибар се замисли, пусти мрежу из руку, па  кар да се нечег сећа. После дугог ћутања рече: — Кажу да има у тој земљи доста свиња. — Зар је еако због свиња. чувена та земља?  упитам зачу'јоно. — Па има и будалагатина много, ал‘  то мене  слабо занима! рече онај хладнокрвно и узе оиет  крпити мреже. Беше ми вејасан тај одговор, те га наново  запитам : — Какве будалаштине? — Свакојаке, одговори онај с неком доса-  дом н зенуравнодушно. — Дакле свпње н будалаштинв?! Нп о чему  друго.м нисп више елушао ?... — Сем свиња, веле да пмају много мини-  стара, које у пензији, које на расположењу,  али њих не извозе на страну. Извозе само  свиње. Помислим да рибар збија шалу са мном, те  планем : — Та шта ти мени којешта иричаш, ваљда  мислшш да сам луд?! — Плати ми да те превезшм тамо на другу  обалу, па иди види чега тамо има. Ја ти го-  ворим игга сам од других чуо. Нити сам ја  тамо био, нити знам све то поуздано. — То већ није земља мојих славних пре-  дака, јер она је чувена јунадима, великим де-  лима п сја.јном прошлошћу, .помислим, али ме  рибар чудним одговорима. на мојд питања за-  интересова, те се решим, да и ту земљу видим,  ■ к у д  сам већ толике друге видео и обишао. По-  годим се с њим. и седнем у чамац. Рибар довесла до обале, прими новац по  иогодби, и, пошто ја изиђох на обалу, он од-  весла натраг. Уза саму обалу мало даље у лево од места  где еам изишао, прнметим грдну велику мер-  мерну пирамиду п на њој урезана златна слова.  Прпђем радознало ближе, мислећи да ћу још ту прочитати имена славних јунака о  војима дш   отац прпчаше. Кад тамо — какво изненађење !   Намермеру урезане речи: „Довде ее на север простире земља славног  и срећног народа, коме је велики Бог подарио  велику, ретку срећу да се у његовом језику,  потпуно правилно граматички, на понос земље  и народа, к пред и увек претвара у ц.и Прочптам једанпут, двапут, никако да се  приберем од чуда, шта све то има да значи.  Што је још најчуд није за мене, речи су испи-  сане мојим матерњим језиком. — ЈеСт,.то је језик којим је говорио и мој  отац и његови стари и ја, али није та зедпља;  он ми је причао о  сасвим другој земљи. Бунп  ме то што је исти језик, али помислим, да то  могу бити два далека народа, једног по.рекла,  братска, пста, који имају један језик, али u не  знају један за другог. Пало по мало преста  чућење, па се п ја почех осећати поносан,  што је случајно и мој дттерњи језик псти  такав, п баш са том иетод 1 красном о.собпнодп  Прођем тврђаву п упутим се улицом што  води у гр.ад, да се где у хотелу одморкм од  д-уга пута и да потом потражим рада, како бпх  од те зараде могао д-аље продужити пут и тра-  жити своју домовину. Нисам пошао ни некодико корака. док од једном, а око мене се, као око каквог чудо-  вншта. поче са свиј}г  страна скупљатп свет. И  старо и младо и мушко и женско гуши се. про-  пиње, гура, тиска да ме што боље види. Iia  послетку се накупи толико света да се закрчш  улпца н сваки саобраћај. Гледа мене свет с чуђењем, а и мене тај'  непознатп с.вет задиви. Кога год погдедам,  украшен орденима и лентама. Ретко ко од си-  ромашнијих носи један орден шги два,' иначе  је сваки толико начичкан да му се ни одело не-  впди. По неки их толико имају да не могу ни  да носе све о  себи, већ вуку колпца за собом-  и у њпма пуно ордена за разне заслуге, звезда,,  лента. и каквих не одликовања. . Једва. сам могао корачати кроз ту масу  славних људи, што ме опкружују, и гуше се ко-  ће. се ирогурати ближе мени. Чак се неки и  завадише око тога, а чули се и прекори онпма  што еу дуго уз мене: —  Па нагледади сте се, ваљда, већ једном;-  нустите сад м-ало и нас да видимо. Ко год приЗје блинсе .мени, одмах жтрно-  ступа у разговор, да га не би ко потискао. Већ ми досадише пста- те иста пптања са  чућењем: — Одакле си?.,. Зар немаш нн један орден?..- — Немам. — Колико ти је година? —  Шесет. — 11a још ни један орден?! — Ни један. Повикаше глаеови кроз маеу, као ’  оно на  шашару кад се чудовишта приказују: — Чујте људи: човек од шесет година без  ■ и  једног јединог ордена! Гушаље, граја, врева, тискање све јаче и  јаче, а из свију улица се свет згрће и наваљује  да продре кроз масу да ме види. Најзад дође и  до боја, те се умеша и полиција да уведе ред. II ја сам њих, пре него што се почеше тући,  надоват овог оног распитивао о  заслугама због  којих су одликовани. Један ми рече да га је његов министар од-  ликовао за ретке заслуге и пожртвовање према  'Отаџбини, јер је руковао многим државним  новцем пуну годину дана, а у каси је при  ■прегледу нађено само две хи.њаде динара мање  него што треба да буде. Право је, говорило  се, јер је могао све упропастити, али му пле-  менитост и родољубље није дало, да то учини. Једанје одликован што је месецдана биочувар  неких државних магацина и магацинније пзгорео. Један је опет одликован што је први при-  метио и констатовао да се реч -књ ига  врло ин-  '■тересантно свршује на а. а почиње са к. Једна куваркца је одликована што је за пет  година- службе у богатој куЈи украла само не-  колико сребрнпх н златних стварп. Један је опет одликован птто се после учи-  њеног великог дефицита није убио по глупом  дотадатњем таблону. већ је дрско узвикнуо  пред судом: — Ја сам назоре и идеје своје у дело тгри-  вео. такви су моји погледи на свет, а ви ми  судите. Ево ме!  (Ту се лупио у грудп, и ко-  ракнуо један корак напредЛ Тај је мислим добио  орден за грађанску кураж. (И право је.) Један чича добио је орден тто је оста-  рио и што није умро. Један је одликован што се обогатно за не-  пуне пола године, лиферујућн држави лоше  жито п још вазда других ствари. Један богати наследник одликован је што  није упропастно очевпну и што је приложио  на добротворне цељн пет динара. Ко бп све и попамтио!  Од сваког сам само  :за ио једно његово одликовање запамтио, а  већ све изређатп бпло би немогућно. Елем, кад већ дође до кавге л боја умеша  се полнција, узете пандури разгонити светину,  -а  једап кмет, шта ли је, нареди да се дотера  ■затворен фијакер. Метуше ме у фијакер око  ■ кога беху наоружани пандури, да одбијају > овет. Онај седе са мном и одведе ме некуд,  а са свију страна јури за кодима светина. Кола се заустнвише нред једном простра-  ном. ониском, а запуштеном кућом. — Где смо сад ово ?  упитам онога кмета  (бар ја га тако зовем) што је набавио кола, а  и он са мном сео унутра. То ;је наша Полиција. Кад изиђем из кола, впдим двојицу где се  туку пред самим вратцма Полиције. Пандури  окодо стоје и пбсматрају борбу, а и шеф по-  лицпје и сви остали чиновници са задовољ-  ством гледају. — Што се туку? гштам. — Па наредба је таква, да се свп шкан-  дали врше ту, пред очима полицшје, јер, знате  како је?! Где би г. шеф п остали чпновници  кланцали по буџацима, Овако је лакше за нае,  и прегледннје. Заваде се двоје, и ако хоће да  с -е  туку, дођз7  тз7 . Оне, што су правилп шкан-  дале доле, на зшици, на ненадле-жном месту,  морамо казнити. Г. Ш еч>, дебео неки човек, проседих бркова,  подбријан са подвољком испод окрзт гле браде,  кад ме виде у мало од чзт да не паде зт  несвест. — Одакле си, по Богу, човече?!... изговори  пошто се прибра од чуда и рашири руке, а узе  ме са свију страна посматрати. Онај што је дошао са мном прошапута не-  што с њим: ваљда му реферисао шта се све  догодило. Шеф ее намрштн и опоро ме упита: — Одакле cir, говори! Узех му ја све потанко прпчатн ко сам,  н од куд сам, п куда пдем, док он нешто по-  стаде нервозан, ла викну : — Добро, добро, остави те твоје дудорије,  него што је главно, кажи тп мени како си с-м ео  такав ићи улицом усред бела дана? Ја етадох гледатн ншза се и ово себе да  лп нпје шта необично на мени, алн ништа  не приметих, Тако сам прошао кроз толики  свет и нико ме нигде није узимао на одговор. —  Што не лајеш? впкну онај јштиво , као  што се уопште, према распису, понагпа поли-  ција у тој земљи, а нрпметпо сам како дрхтн од  љутнне. — Ја.ћу тебе у затвор, јер ти еи изазвао  толике шкандале на ненадлежнбм месту и узне-  мирио цео град твојом глуиошћу. — Нигата не разумем, господпне, чиме сам  могао учинити толико зла? прпметим у страху. — Остарио еи. а не знаш оно што знајуи  мала деца по улици... Питам ја тебе још јед-  ном, како ен тако могао проћи улицом,' и иза-  зватп нереде и то још на ненадлежном меету? — Ја сам иснраван. — Ти еи луд, тако матор... — Исправан... а  камо ти оддичија? — Немам. — Лажеш, магора кујо ! — Немам, тако ми Бога! — Ни један? — Ии један. — Колико ти је година? — Шесе/г. — Зар за шесет година ни један орден? Па  где си ти живео? На мееецу, где ли ? — Ни један немам, тако ми свега на свету!  узех се клети. Шеф се запањи од чуда. Зину, разрогачи  очи, загледа С е у мене, па пи речи да проговорп. Кад се мало новрну од чуда, наредн млађима  да што пре допесу десетак ордена. Нз иобочне еобе одмах донеше ваздан раз-  нпх ордена, звезда, ленти, ордена о  врату што  се ноее, и ваздан медаља. Шеф нареди, те ми на брзу руку метуше  две три звезде, једну ленту; три четирп ордена  обесише ми о  врат, неколпко прикачише на  капут. а сем тога- дометуше још дваестак  разних медаља и споменпца, — Тако, брате! узвнкну шеф задовољан што  је измислио начин да спречи даље шкандале.  — Тако, додаде за тим — сад мало личп на. обична; човека., а онако ми узбунио цео град,.  упао као какво чудовиште... А тп ваљда ниси  ни знао да је дааас још п св-ечаноет ? з.авршњ  пптањем, обратив се мени. — Ниса-м. — Чудновато! рече он мало увређен, поћута,.  ua ће рећп: — Пре пет година, на данашњи дан, ождре-  бљен је мој коњ што га сад редовно јашем, и  данас пре подне примао еам честитања од нај-  отменијих грађана, а довече ће мог коња п р о >   вести око девет часова с бакљадама кроз улице,,  и за тим ће битп игранка у првом хотелу, где-  нмају приступа вајотменији грађани. Сад се ја тек хтедох задањити од чуда,  адп, да он не би приметио, приберем се п .  приђем, те му и ја честитам речнма: — Извините што нисам знао за тај вадш   свечанп дан, u веома жалим што вам нисам.  могао у одрећено време честитати: али ево то-  сада чпним. Он мн од свег срца захвали на искреним  осећањима, ко-ја гајим према његовом верном:  коњу. и адмах нареди да ее до-нееб нослужење. Послужише ме впеом и колачима, и ја се  поздравим са шефом и пођем с једним панду-  ром (кога ми даде да ме одведе j гоетионицу).  украшен звездама н орденима, те сам.могао .мшрно ићи улицом, без граје н гужве од све-  тине, што би морало бити да сам онако без  'Одличија иошао. Онај ме ландур одведе у гостионицу ,.код  ;миле нам напаћене отаџбине." Гостионичар ми  одреди једну собу, те уђем да се одморим.  Једва сам чекао да останем сам и да се нри-  ■берем од чудних утисака које ова земља на  дфви мах учини на мене. Тек што сам затворио врата за собом.  скинуо са себе оно силно ордење и сео умо-  ран и ломан да данем душом. а зачух куцање  на вратима. — Напред! р.екох, а и шта сам знао друго. У собу уђе господски одевен човек е наоча-  рима на џосу (а већ и да не помињем непре-  •стано, треба имати на ушу да је еваки, ко  мање, ко више, претрпан орденима. Кад сам  ишао хотелу е оним пандуром, морам ито на-  поменути, видео сам где вуку у затвор једног  .што је украо цииеле у некој радњи, а п њему  о врату орден. „Какав му је оно орден ?“ уни-  там пандура. „Оно је орден за заслуге на про-  светном и културном нољу!" одговорн он оз-  биљно и хла.дно. „Какве су то заелуге?“ — ,.Па  он је, знате, био кочијаш код бившег министра  лросвете.. Даровит кочијаш!“ одговорио је пан- дур). Дакле, човек е наочарима на ноеу, по-  клони се дубоко (што n ja , разуме ое, урадим)  и представп ее као виши чпновник из мини-  старства за спољне одноее земаљске. — Драго ми је! рекох изненађен овом нео-  чекпваном високом посетом. — Ви сте први пут сада у нашој земљи,  господине? упита ме. — Први пут. — Ви сте странац? — Странац. — Дошли сте нам као норученп. верујте!  узвикну тај вппш чиновник одуптевљено. Мене то још више збуни. — Имамо једно упражњено место за кон-  зула. Ту бнсте, што је главно, пмалн -до.бру  илату п добре додатке на репрезентацију, што  бисте вп. разуме се, трошили на евоје личне  ствари. Ви сте стар, искусан човек, а дужнобт  вам је лака — пронагација наше народне идеје  у крајевима гдеживи наш народ под туринеком  управом. .  .  Таман сте дошлп као да смо вам  иоручили: већ вшпе од месец дана како се му-  чимо тражећп погодну личност за ту важну  тачку. Заостала места имамо, дао Бог, етранце.  Пмамо: Јевреје. Грке, Цинцаре (откуд они ?!)...  Акоје сте ви народности, ако смем питати? — Па, ја управо, како да вам кажем, и сам 2 још не знам!.. рекох застиђен. ц таман да отно-  чнем причати своју тужну нородичну историју,  док ме он прекиде. пљеснувши одушевљено дла-  ном о  длан, и заигра по соби од радости. — Прекрасно, нрекрасно!.. Никад боље !..  Ви ћете тек моћи савесно вршити овако све-  тао задатак. Одмах идем министру, а за неко-  лико дана можете поћи на. иут! изговори виши  чиновник ван себе од радости и одјури да  саопшти своме министру важно откриће. Таман он оде и ја седох и зароних главу  међу руке. Никако не мог}г  да верујем да је  све ов'о истина што сам до сад видео у овој  земљи, док опет неко закуца на врата. — Напред! У собу уђе опет неки други елегантно оде-  вен господин и представи се опет као впши  чиновник неког министаретва. Рече ми да по  надогу г. министра долази мени важнпм по-  слом; а ја на то изразим своје необично задо-  вољство п срећу због такве почастп. — Ви сте странац? — Странад. Он ме погледа е решпектом, понизно се по-  клони до земље и таман да отпочне говорнти,  а ја га прекидох речима: — Молим вас, господине, рецпте мн како  се зове ова ваша земља? — Нисте знали?! узвикнг онај н погледа  ме с још већим решпектом и понизношћу. — Страдија! додаде н стукну преда мном  мало назад. — Чудан елучај, да ое тако звала и она  узвишена, витепгка .земља предака мојих! по- мпслих у себи, али њему ништа не рекох,  већ га упитам: — Чиме вас могу слулшти, поштовани го-  •сподине ? — Оеновано је ново звање управннка. др-  жавних добара, па сам слободан да вас у нме  господнна минпстра умолим да.се примите тога  високог и патриотског положаја. ,  . Ви сте на  сваки нанпн бпвали већ неколпко пута до сада  министар ? — Нпсам никада. — Никад!... узвикну он забезекнут од чуда...  Онда на каквом високом подожају, са неколико  плата. — Никад. Вишп чиновннк као да онеме од чуда. Не  знајућн шта даље да предузме у том јединстве-  ном елучају, извини се што ме је узнемирио,  рече да ће о  томе нагаем разговору известити  г. млниетра, п оде. Сутра дансувећ све новине писале о  мени.  3' једнима беше белешка: .. Чудо од човека. У  нашем месту већ -ее од  јуие бави један странац, коме је сад шесет  'година, а није никад за то време био мини-  стар, нити је и једним орденом оддикован. па  чак н-икад није имао ни једну државну е.дужбу,  нити икад прнмао плату. Заиста јединствен  случај у свету. Како омо сазнали, то чудо од.  човека одсело је у „Хотелу код миле нам на-  наћене отацбине“.  Многи су га јуче посетнлп  II тврде да се ни мало не разликује од осталнх  људи. Ми ћемо ее постарати да о  овом загонет-  ном бићу дознамо шта детаљније из његова жи-  вота, што ћедна сваки начин морати бити од.  великог интереса по наше погатоване читаоце,  а но могућству гледаћемо да донесемо и ње-  гову слику у нашем лпсту“. Друге су новине од ирилике то нсто са-  општавале са оваким додатком: ,,.... Сем тога дознали смо с поуздане етране  да тај чудни човек, долазн још н важном но-  литичком мисијомд' Владнн лист о-пет учтиво. демантује те гла-  сове овако: „Глупави опозиционп листови у својој ша-  шавости измншл.ају разне неистине н проту-  рају кроза свет обеспокојавајуће гшасове, како  је у нашу земљу допутовао некакав странап  од својнх шесет година, који. како ти зврндовп веле, није никад био нп миниетар, ни чиновнпк,  иити има ма каквог одличија. Овакве немогтћ-  ноетн и екроз невероватне етвари могу само  -зампелнти и у злој намери протурати скученп,  беднп п издапели мозговп сарадника опозиционе  штампе; али нм тај метак неће уиадитп, јер  хвала Богу ево већ недед.у дана од како је овај  кабинет дошао на владу, а положај му нп један  пуг није био уздрман, као пгго то желе глу-  наци из оггозиције”. Око хотела где сам одсео, после ових члан-  чпћа по новинама ноче се окупљатн свет. Стану,  гледају. б.тену, па једнгг одлазе, другн доћу, и  тако у свако доба стоји око хотеда велика  руља, а кроз њу се мотљају продавци листова  п књпжнца ii деру се у сав г.тас: — Нов роман:  „Чудан човек“,  свеска ирва! — Нова књнга: „Доживљаји једног старца  ■ б ез орденаН' Још је вазда бнло таквих књижица. Чак је и једна меана истакла фирму:  код чуда од човека", а на великој табли насдикан  човек без одлнковања. Свет се почео окупљатн  око тог чудовшпта.и полнција, наравно, шта  ће куда ће, и у интересу јавног морала забрани  тако саблажњиву слику. Сутра дал сам морао нроменнти хотел. Кад  оам тлнцом ишао, морао сам ићи пристојно. бар са неколико ордена; те тако нико не обра-  ћаше пажњу на мене. Као човбк етранац имао сам могућности да  се одмах познам са виђеним личностима и ми-  нистрима и да се брзо посветпм свима држав-  ним тајнама: У брзо сам имао част такође да посетим  еве министре у њнховим кабинетима. Прво одем министру нностраних односа. Баш  у тај мах кад ја наиђох у ходник, где беше  доста њих ради да изиђу пред министра, а мо-  мак објави вичући на сав глае: —.  Господин министар не може примати ни-  кога, јер је прилегао на диван да мало про-  спава! Публика се разиђе, а ја приђем момку е  речима: — Ако је могуће, јавште господину мнни-  стру да један странац жели њему. Момак се, чим чу реч „етр.анац", учтиво-  иоклони, и у!)е у министров кабинет. Наједа.ред ее отворише ■  двокрилна врата. п  на њих се појавн дежмекаст, пуначак, омален  човек, поклонисе с осмехом и доста глуио. и  нозва ме лично унутра. Министар ме нриведе једној фотељи и на-  местн да еднем, а он седе према мени. n'pe- бацн ногу преко ноге, погладп се задовољно  ио облом трбуху, и започе разговор: — Баш се радујем, господине, што сте ме  носетиди, а ја сам већ слушао много о  вама...  Ја, знате, хтедох да легнем, да мало проспа-  вам. . .  Шта би друго ? . . Немам посла, па од  дуга времена просто не знам шта ћу. — У каквим сте односима са еуседним зем-  љама, ако смем питати, господипе министре? — Е, како да вам кажем?... Добро, добро,  на сваки начин... Право да вам кажем, ја нешто  нисам о томе ни имао прилике да размишљам:  али ценећи но свему, врло добро, врло добро...  Није нам се. ништа зла догодило, сем што су  нам затворили на северу извоз свиња, а на  југу упадају и пљаикају по нагаим селима Анути  из суседне земље... Но то није ништа... То су  ситнице. — Штета је за тај извоз свиња. Чујем да  нх много имате у земљи? приметим учтиво. — Има. хвала Богу, има пх доста:  алп све  једно; појешће ее овде те свиње, још ће битп  јевтннпје: а најзад, шта бн било кад не бисмо  ни имали свиња?!... Морало би се оттет жи-  вети! одговорн ми равнодушно. У даљем разговору причао ми је каво је  изз'чавао шумарство, а сад радо пита чланке  о сточарству, и како мисли да набавп неколнко крава и да гаји телад, јер ту може да .су до-  бри нрнходи. — lia ком језику највише читате? уиитам. — Па, на наш-ем језику. Ја други језик не  волим, и ниеам хтео ни један учити. А ниј.е м ж   се ни указивала потреба за знањем страног је-  зика. Нарочито на ов.ом положају, то ми нг.је  потребно: а ако би искрсла таква прилика,  лако је поручити -стручњака са етране. — Сасвшм тако f одобрим му так-о духовит-е,  оригиналне мисли, не знајући ни сам шта бих  друго могао чинити. — Збнља, волите ли настрмке? упита ме,  иоеле извесног ћутања. — Бисам их никад јео. — Штета, то је врло фина рнба. Управо  специјалитет. Jj-че сам добио од једног при-  јатеља некодико комада, Ванредно добра ствар... .Пошто још неко време поразговарасмо тако  о  важним стварима. извиним се госнодину ми-  нистру што сам га својом посетом узнемнрио  можда з' важном државном иоелу, лоздравим  се с њим и пођем. Он ме љубазно испратп до врата. Сутра-дан са.м  посетпо министра нолнције, Пред миниетаретвом маса наоружаннх мо-  мака намрштена израза, чисто зловољни што већ два три лана како нпсу тукли грађане  као што је то обичај у тој етрого уставној  земљи. Ходници и чекаоница препунп света што  желн пред мннистра. Кога све ту нема!  Неки су едегантно оде-  вени. са цилиндером на гдави, неки опет по-  дрианн н поцепани једни опет у некаквим ша-  реним-униформама са еабљама о  бедрици.  Нисам се хтео одмах јављати министру, желећи  да се мало поразговарам с тим разноврсним  људгога. Прво ступих у разговор с једним отменим  мдадим господнном, и он ми рече да је.дошао  тражити државну слулхбу у нолицији. — Вн сте, пзгледа, школован човек: си-  гурно ћете добитн одмах државну службу?  упнтам. .М ладп човек презну од тог мог иштања, и   бојажљиво се окрете око себе да се увери да  ли је.ко чуо и обратло пажгву на моје питање.  Еад виде да су остали сви заузети један с  другнм у своје разговоре, претресајући евоје  невоље, одахну, а за тим ми главбм д-аде знак  да говорим лакше и оирезно ме повуче за ру-  кав да станемо мало у етраву, даље од осталих. — II ви сте доптли да транште службу ?   упнта ме. — - Не. Ја сам странац, путник. Рад.самда  товорим с миниетром, — Зато ви тако гласно велите да ћу као  школован одмах добити дришвн-у службу!  рече  он шапатом. — Зар се не сме то рећи? — Сме, али би м-ени шкодило. — Како шкодило, зашто? — Зато што се у овој струци, овдеунашој  земљи, не 'трпе школовани људи. Ја сам док-  тор права, али то кријем, и не смем ником рећи:  јер кад би министар дознао, не бнх добио с-лу-  жбу. Један мој друг, такође школован, морао  је, да би добио службу, поднети увереље како  никад ништа није унио, нити мнслп пшта учи-  ти — па је добио службу, и то одмах дрбар  положај. Још сам е неколицином разговарао, а из-  међу осталих и с једним униформисаним чи-  новником, који ми се иожали да још није добио  класу, а створио је кривице за велеиздају пе-  торпцгг људп који припадају опозицији. Ја .  сам га тешио због тако с-трашне не-  правде, која се чини према њему. Затим сам разговарао са једним богатим  трговцем који ми причаше много из своје про-  шлостп; а од свег-а тога еам запамтио еамо  то како је пре неколико година држао први хотел у некој паланци и како је страдао због  политике, јер је оштећен са неколико сготина  динара; али је одмах после месец дана, кад  дођоше на владу његови људи, добио добре  лнферацнје, на. којима је зарадио велики ка-  пнтад. — У том, вели он, паде кабинет. — На сте опет страдали? — Не, повукао сам ее с политичког ноља.  До душе у почетку сам помагао наш политички  ли.ст новцем, али висам ншао на гласање нити  се јаче истицао у политици. Од мене је доста  и то. Други ниеу ни толико чинили... А и jnuro-  рила ме политика. Шта ће човек да се ломи  целог века! Сад сам дошао Господину Мини-  етру да га молим да ме о  идућим изборгога из-  бере народ за народног посланика. — Па то ваљда народ бира? — Па, како да вам кажем?... Јест, оно бира  народ, тако је по- уставу; али обично бзг де  нзабран онај кога полиција хоће. Кад сам се тако наразговарао -с  публиком,  нрићем момку и рекох му: — Жедшм да изиђем пред господина ми-  ннетра. Момак ме погледа намрштен, гордо, с не-  ким презрењем, па ће рећи: — Чекај! видиш колико ту људи чека?! — Ја сам странац, путнпк, и не мог.у одла-  тати! рекох учтиво, и поклоним се пред момком. Реч стЈшнац  имала је утицаја, в г момак  одмах као смушен јурну у министрову канце- ■   ларију. Мннистар ме одмах прими љубазно и по-  нудн да седнем, пошто се већ пре тога, ра-  зуме се, кажем ко еак и како се зовем. Министар нротегљаст, сув човек, са грубнм.  еуровим изразом дица, које одбија од себе, и  ако се он трудио да буде што љубазннји. — Па како вам се допада овде код нас, го-  сподине? упита ме министар смешећп се.хла-  vTho, преко срца. Ја се нзразим најласкавије о  земљи и на-  роду, п додам: — А нарочито могу честитати овој дивној  земљи на мудрој и паметној управи. Не знам  просто чемј' човек нре да се диви! — Тхе, могло би и боље бити. али ми се  трудимо колико можемо!  рече поношљиво, за-  довољан мојим комплиментом. — Не, ие, господине мннистре, без лае-  кања, б.оље ее ие да пожелети. Народ је, ви-  дим. врло задовољан и срећан. За ово неколико  дана било је већ толико свет ковина н па-  рада! рекох. — Тако је, ади у томе народном располо-  жељу има нешто моје засдуге, што сам успео  да у устав сем свих слобода које оу дате на-  роду и потпуно ујемчене, унео још и ово : ..Сваки грађанин земље Страдије мора бити  расположен и весео и с радошђу поздрављати  многобројним депутац-ијама п депешама сваки  важан догађај п сваки поступак вдаде." — Знам, али како се, Господпне Министре,  то може извести? упитам. — Врдо лако, јер се сваки мора покора-  вати законпма земаљским !  одговорн мпниетар  и нанрави лице важно, достојанствено. — Лепо, приметим, али ако то буде каква  неиовољна ствар uo народ н његове интересе,  као и по интересе земље ? Ето,- као на пример,  јуче сам дозиао од господпна минпстра пред-  седника да је затворен на северу извоз свиља:  а тиме ће земља, како изгледа, претрпетп грдну  штету. — Тако је; али то је морало бпти;  ria опет  ће зато данас-сутра већ стнћи толике депута-  ције нз свих крајева Страдије, и чеотитатп ми-  нпстру председнику на тако мудром и тактич-  ном вођењу подитике са том суседном н прија-  тељеком земљом! рече мпннстар одушевљено. — То је прекра-сно, и такво мудро уређење  м он -се се само ножелетн, а слободан сам n ја да вам као странац искрено честита.м на том  генијалном закону, који је постао вашом за-  слугом, а који је усрећио земљу н сузбио све  бриге и невоље. — За еваки случај, ако би народ бат не-  што и заборавио да врши своју обавезу према  закону, то сам ја већ, предвиђајући и тај нај-  гори случај, послао пре три дана поверљив  распис евима полицијским властима у земљи  и строго им препоручио да народ поводо.м  тог случаја долази у што већем броју и че-  стита министру председнику. —.  А ако се кроз који дан отвори извоз  свиња, шта онда мислите? упитам учтиво и  радознало. — Нпшта простије: пошљем другп повер-  љив распис у коме ћу опет тако нсто наредитп  полицијп да поради да народ опет у што већем  бр-оју долази на честитање. То тако мора ићи  у почетку потешко; али ће се нар>од посте-  пено навићи, па ће долазити и сам. — Тако је, имате право! рекох. изненађен  овим одговором министровнм. — Све може да се учинп, господшне, са.мо  кад се хоће, и кад има слоге. Ми у кабинету  помажемо један другог, да би се наредба сва-  ког члана владе најтачније вршила. Ето ви-  дите. данас ми је миниетар просвете послао један свој распис. да га и ја гготпомогнем и на-  редим свима полицијским органнма у подручном  ми министарству да се строго придржавају тога  расписа министра просвете. ■ — Нека важна ствар, ако смем пптати? — Врдо важна. Управо неодложна: и ја сам  јчинио  потребне кораке. Ево видите, рече, и  пружп ми у руку табак хартпје. Узех читати: „Увиђа се како ее којим даном све више  и више почпње кварптн језик у нашем народу.  и да чак неки грађани толико далеко терају,  те су, заборављајући одредбу законску која  гласи: „Народни језик ни један грађаннн не  сме кварпти нити извртати ред речп у рече-  ници и употребљавати поједине облике про-  тпвно прописаним и утврђеним правилима, које  прописује нарочити одбор граматичара“, по-  чели чак и реч гнев, на жалост дрско и ,без  икаква зазора изговарати гњ ев. Да се п у бу-  дуће не би дешавале овакве немиле поЈаве,  које могу бити од врло крупних злих после-  дица по нашу милу ота.џбину. то вам наређу-  јем да снлом власти заштитите реч гнев, коју  су тако онаказили, и да строго по закону каз-  ните еваког оног који би било ову или другу  коју реч. било граматички обдик речи, своје- вољно мењали, не пазећн на јасне одредбе за-  к-онске," — Па зар се за ово кажњава? упитам лре-  неражен од чуда. —  Разуме се. јер то је већ крупнија ствар.  За овакав елучај казни се кривац — ако се  његова погрешка докаже сведоцима. — од де-  сет до петнаест дана затвора! Министар поћута мало, па продужп: — 0 овоме треба да размислите, госпо-  дине !  Тај закон којим имамо нрава да кажња-  вамо сваког ако неправплно употреблшва речи  п прави граматичке погрешке, има неоцењпве  вредности још и са финансијског н полптпчког  гледишта. Размиелите, на ћете доћн до правпл-  ног гледишта на целу ствар! Покушам да се удубим у мисли, али нп-  каква паметна пдеја да мн дофе на ум. Што  сам више мислио, све сам мање разумевао сми-  сао министрових речп. све сам управо мање  знао о  чему мислим. Док сам се ја мучно тим  безуспешним иокушајем да мислим о  том чуд-  ном закону у тој још чуднијој земљи, мпнп-  стар ме гледаше с осмехом задовољства што  странци ни из близа нису тако разумни. до-  сетљива еоја, као народ у земљи Страдпји,  којн уме .измнслити негато толико иаметно гато  би у другом. свету вашилр чак за лудо. —  Дакле не можете да се сетите?! рете  с осмехом и погледа ме испод ока, испнтујући, — Извините, али никако не могу. — Е, видите, то је најновији закон, који  има велике вредностн за земљу.' Прво и прво,  казне од таквих криваца iian.iaiivjv се у новцу  и ту земља има врло леиа нрпхода. који троши  ua поггуњавање дефицита гпто ое нафе j ка-  сама начелних пријатеља, или на дпстгозициони  фонд. одакле се награђују присталицо владине  полнтике; друго, тај закон који изгледа тако  напван, доста може помоћи влади прн избо-  рима народних посланика, да уз осгала сред-  ства, пстера своју већину у скуиштишг. — Па вн велите, госнодине министре, да  сте уставом дали народу све слободе1 ? - ’-.' ' - — Тако је. Народ има све слободеДали их  не унотребљава! Управо, како да вам кажем,  ми, знате. имамо нове слободоумне закоие, који  треба да важе; али некако, по навпци, — а н   радије, да видите - — уиотребљавамо старе за-  коне. — Па нашто сте оеда доносилп нове за-  коне? усудпх се да упптам. — Код нас је такав обичај, да се што  чешће мењају закони и да их пма што више.  Ми смо у томе нретекли цео свет. Само за по-  следњнх десет година донето је петнаест ус- тава, од којих је сваки по три пута био у  важности, одбациван н  опет наново приман,  те тако вн ми. нити се грађани могу раза-  брати и знати који закони важе, а којп су  одбачени, .  .  Ја држп.м, господине, да у томе  лежи савршенство и култура јсдне земље !  до-  даде министар па завршетку. — Имате право, господипе мпиистре; н  странци вам морају завидети на тако мудром  уређењу. Ускоро се поздравим са господином ми-  нисгром и изиђем на улицу. Pla улици ме изненади непрегледна маса  света што се у групама таласа са свију страна.  скупљајући се пред једном велнком кућом.  Свака од тих великих груиа људи истакла своју  заставу, на којој је нсиисано име краја из  кога је народ у групн, а иепод тога речи: „За  Страдију св-е жртвујемо“ или:  ..Страдија нам  је милија и од евиња!" Улица добила нарочити свечан изглед, на  кућама истакнуте беле заставе са народним  грбом у среди, све радње затворене, а сваки  саобраћај прекинут. — Шта је ово ?  упитам радознало једног  госнодина на улици. — Свечаност. Зар ннсте зналгг? — !  I  неа.м. — Па о  томе се пшле по новннала већ  трп дана. Наш велпкн државник п дипломата,  којп има велпкпх и огромних заслуга за отаџ-  бнну, а и пресудни утнцај на сколнгу и уну-  трашњу политику наше земље, имао је јаку  кијавпцу, која је лзлечена мплотћу Божјом и  искреним заузимањем стручних лекара, те сад  то неће с.метатп велнком п мудром. државнику  да сву своју бригу н старање посвети на  добро и срећу ове намучене земље и да је по-  веде још бољој будућностп. Свет се окупи пред домом великог држав-  нпка у толикој маси да п киша најача не би,  од људн, жена и деце, могла иастн на земљу.  Људи поскидалп капе. а у евакој групи је по  један ко.чо пз џепа стрчп написан родољу-  бпвп говор. II на балкону свога дома појави се седи  државник, а громогдасно „Живео!“ проломи  ваздух и одјекну целим градом. На свима окол-  ним кућама зазвечаше прозорп п на њима се  појавпше многе главе. Ограде око кућа, кро-  вовн, све то пуно радознала света, па чак и  на свакој баџн од тавана внре бар по две,  три главе. Престадоше узвнцп, настаде мртва тишнна,  док нз масе за.цнча с трепетом танак глас: 3 ;i — Мудри државниче!  . .  . —.  Живео! живео! живео !  прекидоше говор-  ника бурни и снлнн узвидп; а кад се стиша  родољубнва маса, говорник продужи: — Народ м о га  краја лије топше сузе радо-  сти, и клечећп на коленима захваљује премило-  стивом Творцу, који милошћу својом отклони  велику беду од нашег народа и даде оздрав-  Јвења тебн, врли наш државниче, да нам дуго  ноживиш на срећу народа и понос земље !  за-  врши говорник, а хиљадама грла узвикну : • — Жпвео ! Мудри државник захвали говорнику на ис-  креном честитању, и напомену да ће све ње-  гове мисли и осећања бити и у будуће упра-  вљени на то да се ојача култура, привреда и  благостаље миле отаџбине. Разу.ме се, после тог његовог говора по-  нови се небројено пута: „Живео!"' Сад се тако изређа десетак говорника из  разних крајева отаџбине, а посде сваког говора  стари државник је одговарао родољубивим и  језгровитим говорима. Наравпо, кроз све је то  било' испреплетано оно одушевљено, громо-  гласно:  „Живео!“ Дуго је трајало док се сви ти обреди извр-  шише, а кад се дође крају, засвира музика кроз све улпце, а свет јв шетао горе доле уве-  личавајући ти-ме свечаиост. .}  вече је било осветљење, и опет музика.  уз запаљене буктиње, поје носаше родољу--  бива маса света, проламаше ваздух по ули-  цама овог срећиог града ;  а у висини, у тамном  •ваздуху, раепрскавале су се ракетле, те засија  име ведиког државника, које изгледа као од сит-  ннх звездица оплетено. Носле тога настаде дуб.ока, тиха ноћ и ро-  дољубивп грађанп днвне земље Страдије, умо-  ренн вршећп своје узвишене грађанске дужнр-  сти заспаше слатким сном, снивајућп срећну  блдлућност и велпчину евоје'миле отаџбине. Разбијен овнм чудним утисцима, не могох  цеде ноћп заспати, n тек ггред зору што ме,  обучена, с наслоњеном главом на сто, занесе  сан; а као да чух неки страшан, демонски  глас са злобним кикотом: -  — - То је твоја отаџбина!... Ха, ха, ха, ха!.... Тргох се н груди задрхташе од страшне  слутње, а у ушима одјекује оно пакосно: — Ха, ха, ха^ ха ! Сутра дан се већ о  тој свечаности иисало  у свима листовима земаљским, а у владином  лшсту нарочито, у коме сем тога беше ваздан  телеграма из свију крајева Страдије, у којима ое са небројено много потпиеа жали што се  није могло отићи да лично искашу своју радост  због ерећног оздрављења велиг.-ог државника. Сем тога главни лекар државников постаде  одједном славан човек. У свима листовима мо-  гло се читати како ће свесни грађани овога  и онога меота, овога и онога среза или краја,  денећп заслуге. лекара ћ1нроиа (тако се звао),  купити такав и такав скупоцени поклои. У јед-  ним новгшама стоји: „Сазнали смо да и град Крадија, по угледу  на друге градове спрема скупоцени поклон ле-  кару Мпрону. То ће бити мала сребрна статуа  Ескулаиова, који .ће у рукама држати такође  сребрнл дивит, око кога се преплећу две по-  злаћеие змије са дијамантима место очију, и  у устима држе свеће. На груднма Ескулаповим  биће златом урезане речи: „Грађани града  Крадије, из вечне захвалностп за заслуге према  Отаџбинп, лекару Мирону"'. Оваквих вести биле су препуне новине.  Свуда сз7  се по земљи сиремали лекару скуп  полони ико ценпиутем телеграма псказпвала  захвалност овоме срећном лекару. Један град  је толико бно одушевљен да је чак почео по-  дизати величанствену вилу, на којој ће бнти  узидана грдно велика мермержа плоча. п на тој  идочи израз народне захвалностн. А већ само по себп се разуме да је одмах  нзрађена и умножена сЉ ика која је, предетав-  љала како се велики државник рукује u за-  хваљује лекару за искрено заузнмање. Испод  ње је текст : „— Хвала ти, оданн Миропе, ти си откло-  нио од мене болест, која ме јв ометала да се  сав посветим старању за срећу своје драге  отаџбине!-'1 ’ „— Ја сам само вршно своју свету дужност  према отаџбини! — -и В и ш е  љ и х о в п х  г л а в а  лебди у  о б л а ку го -  л уб , п у  кљ у н у  н о с и  т р а в у  н а  к о јо ј су р е ч и : „Милостиви Творац отклања свако зло од  Страдије, која му је j вољи; ћ ; Више голуба је крупан наслов:  „за спомен  на дан срећног оздрављења велнког државника  Симона" (мислим, та.ко се звао, ако če добро  сећам). П о свнм а у л п ц а м а  и х о т е л и м а  н о се  д е ч а ц и   ове сдике и ,в и ч у  у  сав г л а с : — Нове слпке!  Државник Оимон и лекар  Мнрон !... Ка.д сам п р о чи таО  н еколи ко л и с т о в а  ( у  сва-  ком  го т о в о  би ла је  о п ш и р н а  б н о г р а ф н ја  ч ув е -  н о г  п р о д о љ у б и в о г лекара) р е ш и м  се д а  одем  г о с п о д н н у  м и н и с т р у  п р и в р е д е  земаљске. Министар пргљреде, постаријп, омален, жу-  рав човечић, просед, са паочарима иа носу,  дочека ме љубазније него пгго сам и могао  очекивати. РРаместп ме да седнем кр-ај њего-  вог стола, а он седе за сто на своје место.  Ото је био претриан неким старим књигама са  пожутелим лигакем и отрнагшм коридама. — Одмах ћу да вам се похвадим. Не можете  веровати колико сам задовољан!  Шта мислите,  гпта сам пронагиао ? — Неки начин којнм ћете моћи усавршити  привреду у земљп. — 0, н е !  Какву нривреду !  Привреда је  усавршена добрим законима. 0 томе више не  треба ни мислити. Ја заћутах, не знајућп шта да му кажем.  док ми он с доброћудним, блаженим осмехом  рече, показујући неку стару књижурину: — Шта мнслпте, које је ово дело ? Ја се учиним- као да се сећам, док ће он  опет са оним блаженим осмехом : — Омирова Илијада !  .  .  . Алп, врдо, врло...  ретко — издање !  .  .  изговорп сладећи сваку  реч, и узе. ме љубопитљиво гледати како ће  ме то изненадити. И заиста сам бно нзненађен, али само из  друтих разлога: али сам се правно како ме баш  та реткост задивљује. — То вам је дивио, рекох. — Али кад вам још кажем да овог пздања  више и нема !  .  . — Та то је величанствеио!  узвпкнух као  одушевљеио и узех расматрати књигу правећи  се дубоко тронут и заинтересован том рет-  кошћу. Јсдва сам успео разноврсним запиткивањима  да одкрати.м разговор од тога његовог Омира.  о коме ја нмсам нпкад чуо речи. — 'Узимам слободу, господине мннистре, да  вас запитам о  тпм ваљаним прнвредним зако-  нима! рекох. — То су закоип, управо рсћн, класични.  Ни једна земља, верујте, не трошп на подн-  заље нривреде колико наша земља. — Тако u треба, рекох, то је и најважнија  ос-нова за наиредак сваке земље. — То сам ја, ра.зуме се, и имао на уму,  кад сам ус-пео да се што бољи закони направе  и да се што већи буџет одобри за подизање  привреде н пндустрпје у земљи. — Колнки је буџет, ако смем питатп. ro-  сподине миниетре? — Лањске годпне, кад је бпло друго мини-  старетво, бпо је буџет мањи, аљи ја сам уснео  великим трудом и заузимањем да у буџет уђе  пет мплпона динара. —  То је за вашу земл.у довољно! — Довољно. .  .  Е сад, видите, у закон је  унега а ова тачка: „Жито, и у опште усеви, морају добро успе-  вати, и мора их бшти што више.“ - —  То је повољан закон, рекох. Министар се задовољно осмену, па продужн. • — Разгранао сам чиновништво у својој  струци, тако да евако село има привредно  надлегптво од пет чиновника, од којих је нај-  етарији управник екоиомије и нрпвреде села  тога и тога. Затим у сваком среском месту је  економ за срез са великим персоналом чино-  вника, а над свима су иокрајински економн, н  нма их двадесет, на колико је покрајина по-  дељена наша земља. Сваки одпокрајинскпх еко-  нома нма целокупан надзор са својпм чино-  вништвом, да. мотри над свима осталим чино-  вницима. врше ли евоју дужност, и да утиче ва  сважење привреде у целом крају. Преко њега  вршп мппистарство (које има двадесет одељења  и у еваком по један шеф одељења са великим  бројем чиновника) препиеку са.целим крајем.  Сваки шеф "одељења у министарству има пре-  писку са поједним економом покрајинским, а  онп после о  томе извештавају министра, преко  његових личних секретара. —'То је онда ужасиа адмннистрација? при-  метим. —  В рл о велика. Н агае м и н и с т а р с т в о  им а  н а јв е ћ и  б р о ј н у м е р а  од с в и ју  о с та л и х . Ч и н о -  в н п ц и  н е м а ју  кад о д а к т а  да д и г н ј  гл а в е  ио  вазда. После малог ћутања иродужи министар: — После тога, ја сам удесио да.свако село  има добро уређену читаоницу, која мора бити  снабдевена добрим књигама за ратарство, iujr-  марство, сточарство, ичедарство и друге гране  нривреде. — Сељаци сигурно радо читају? — То је обавезно, као;  и војна обавеза.  Два часа пре подне н два часа но подне мора  свакн радник сељак ировестп j читаоницп, где  чита (нлн му читају ако није пиемен). а сем  тога пм чиновници држе предаваља о  еавре-  меном рационалном обделавању земље. — Па кад онда раде у иољу ? уиитам, — Е, видите како је. У почетку изгледа  тако. Ово је cnop начин, који ће у ирви мах  пзгледати неподесан, али после ће се- тек ви-  детп благотворни j-тицај ове крупне реф-орме.  По моме дубоком уверењу најглавније је да се  прво теорија добро утврди, па ће после ићи  лако, и онда ће .  се видети да ће се све ово  време проведено у теориском изучавању при- вредв стоструко надокнадити. Треба, гооподпне  М ој, иматл ,јакЈ основу, темељ здрав, па поди-  затп зграду! завршп министар, и од j-збуђења  обрпса зној са чеда. — Потпуно одобравам ваше генијадне по-  гледе на иривреду, рекох одуптевљено. — II тако сам таман леко распоредио нет  милиона динара: пет милиона на чиповнике,  један мнлион хонорара иисцима за урбенпке  из привреде, један милион на засниваље би-  блиотека, и један милиогг на дијурне чиновни-  цима. То је таман нет. — То сте дивота удесили!... Доста и на 6п-  блиотеке трошите. Е видите, ја сам сада издао распие, да  се сем привредних књига набављају п зт џбе-  ниии за грчки и латински језик, те се сељаци  после пољског рада могу учећи класпчие језпке  облагорођавати. Свака читаонпца има Омира,  Тацита, Патеркула и вазда другпх леппх дела  из класпчне литературе. — Дивота !  узвикеем с раширеним рукама,  и одмах устанем, те се иоздравим е господином  министром и пођем, јер ми већ бучаше глава  од те велике реформе, којунисам могао схва-  тити. Министар финансија кад одох да га посе- тнм, пршшо ме је одмах, и ако јо, како он  каже, био у великом поелу. —  Бага добро те сте дошли, господгше,  те ћу се тако мало одморити. До сад сам ра-  дио, па ме, верујте. већ глав-а боли!  рече  миннстар н погледа ме клонулим, помућеним  погледом. — Занста је вага положај врло тежак нри  та-ко огромном раду. Без сумње оте размп-  шљали о  каквом важном фшнанснском питању?  приметпм. — Држим да ће вас на свагти начни занп-  матн полемика коју водим са гоеполпном мп-  нпстром грађевина о  једном врло важном пи-  тању. Од јутрое сам пуна три часа на томе  радно. Држпм да ја имам права п да засгупам  праведну ствар,.. Ево показаћу вам чланак  који сам прпредио за штампу. Ја сам с нестрпљељем очекивао да чујем  тај знаменпти чла.нак и да у исто време са-  8-нам око чега се води та важна п очајна  борба између министра финансија и мннпстра  грађевнна. Министар, достојанствено, са свеча-  ном озбиљношћу на лнцу, узе у руке рукопис,  пскашља се п прочита наслов : .,Још две трп речн поводом пнтања: Докле  се на југ у старом веку простнрала граница  наше земље.“ — Па то је, како изгледа, нека историска  распра? — Историска, рече миннстар мало зачу|Јн  тако неочекиваним питаљем и погдеда ме преко  својих наочара тупим, уморним погледом. — Ви се бавите историјом? — Ја?! узвикну министар с нешто љутље  у гласу... То је наука којом се ја бавим већ  близу тридесет година, и то, да не ласкам  себи, са успехом, заврши министар, и погледа  ме прекорио. — Ја веома ценим историју и људе којп  цео свој живот посвете тој заиста важној  науци, рекох учтиво да бих колико толико  оправдао свој малопрешњи запста неразмп-  шљени поступак. — Не' само важна, господнне мој, већ нај-  важнија, разумете ли, најважнија !  узвикну  одз7 шев.љено миннстар и погледа ме значајно,  пснитујући. — Сасвим тако !  рекох. — Ето видите, опет ће министар, колико  би било штете кад би се, рецимо, о границп  наше земље утврдпло онако, како то нзносп  мој колега мнннстар грађевпна. — А и он је исторпк ?  прекидох га пп-  тањем. s — Надри-исторпк. Он својим радом на тој науцп само штете доноси. Узиите само, иа чи-  тајте његове погледе поводом тога питања о   старој гранпци наше- земље, па ћете видети ко-  лпко ту има његовога незнања, па чак, ако хо-  ћемо право, п непатрпотпзма. — Шта он доказује, ако смем знати? упи-  там га. — Не доказује он ништа, господпне мој!  Ж.алосно је то доказнвање кад он вели да је  стара гранпца с јужне, стране ишла северно  од града Крадије; а то је непоштење;  јер  наши непријатељи онда могу с мирном савешћу  полагатп нраво на земљнште до вшле Краднје.  Шта мпслите колико штете тиме наноси овој  напаћеној земљи ? узвикну министар љутито  с праведним гњевом, уздрхталнм, болннм гласом. — Неизмерна штета!- узвикнем н ја као пре-  неражен том страхотом која бп постнгла целу  земљу због незнања п неразумевања миннстра  грађевина.' — Ја то питање, госиодине, нећу оставити,  јер то ми, најзад, надаже дужност коју имам  да чиннм према нашој мплој ота.џбини као  спн њен. Ја. ћу то питање нзнетн и пред само  народно представништвч), па нека. оно донесе  своју одлуку, која нма. да важп за сваког rpa-  ђанина ове земље. У протнвном случају ја ћу  датп оставку, јер ово је већ други мој сукоб са министром грађевина, и то све због тако  важних ннтања по земљу. — IIа зар скуиштина може и о тим научипм  питањима доносити одлуке? — Зашто не ? Скушнтнна има право да о   свима питањима доноси одлуке, које су оба-  везне за сваког као закон. Јуче је баш један  грађашш поднео скупштнни молбу, да му се  дан рођења рачуна пет година раније него  што се родио. — Како то може? узвикнух и нехотнце од  чуда. -—  Може, зангго не?... Он се, рецимо, родно  . . 74 године, а скупштина његов дан рођења  прогласн да је у годинп .  .  69. — ЧудноватоГА што му то треба? — Треба му, јер тек тако има права да  се кандидујеза носданика на једно упражњено  место, а он је наш човек и помагаће својскп  ностојеће политичко стаље. Запрепаштен од чуда ниеам умео ни речи  нроговорптп. Мпнистар то као да примети, те  ће рећп: — Вас као да то чудп. Такви п елични  случајеви нису реткп. Једној гоепођи скупштина  је уважила молбу такве нсте природе. Она је  опет молшга да је скупштина огласп за десе-т  годнна млађу него што је. Једна је опет под- нела мол% да пародно нредставннштво донесо  меродавну одлуку да је у  браку са својнм му-  жем родила двоје деде, која одмах ' постају  законити наследннци њеног богатог мужа. И  скунштпна, разуме се, како је она имала јаких  и добрих пријатеља, усвојп њенз7 ' наивну и  племениту молбу, н огласи је мајком двоје деде. — А где су деца ? упитам. — Жоја деда? — Па деца о  којој говорите ? — Та деце нема, разумете ли ?  али се ра-  чуна због те одлуке скушптицске, да та ro-  спођа пма два детета, п тако је престао рђав  живот нз.међу н > е и њеног муаса. — То не разумем, прпметпм, и ако чак  не беше учтиво да то кажем. — Како не разумете?... Врдо ироста ствар.  Тај богати трговац, муж те госпође о  којој го-  воримо, нема с њом деце. Разумете ли ? — Разумем. — Е депо, сад пазпте даље: како је он  врло богат, то зажеди да пма деце која ће на-  сдедпти његово велико имаље, и лшлед тога.  дође до врло рђава живота између њега и ње-  гове жене. Његова жена- онда, као што вам  кажем, поднесе скунштини молбу, п скупштина  повољно решн. — Па је л ш  богати трговад заловољан так-  вом о.ддуком народног представништва ? — Разуме се да је задовољан. Сад је пот-  дуно умирен, и веома од тада воли своЈМжену. Разговор је текао даље, разговарали смо о   многнм стварима, али е&  госиодин мпнистар  ни једном речју не дотаче питања финан-  сиских. Напослетку окуражим се да га најпонизније  запитам : — Финанснје су врдо добро уређене у ва-  шој земљн, господнне минпстре ? — Врло добро, рече он с поузданошћу, па  одмах ватнм додаде: — Главна је ствар буџет добро израднти,  па све нде лако. — Колико је милиона годишње буџет ваше  земље ? — Преко осамдесет милиона. А ево како  је распоређен : За omiiiKv .мшгистрс, 'који су сад било у пен-  зији било на расположењу тридесет милпона,  за набављање ордена десет мплиона, за уво-  ћење штедње -у  народ нет милиона. — Извинпте, господпне Министре, што вас  прекидам. .  .  Не разумем какав је то издатак  од пет милиона за увођење штедње. - —  Е впдпте, господине, штедња. је нео- епорно најважнија етвар, кад је већ реч о  фи-  нансирању. Те новине нема нпгде у свету. алп  нас је томе невоља научила због рравнх финан-  сиских прилика у земљн, те смо тако хтелш да  жртвујемо ту ириличну суму годишње само да  бнсмо народу помоглџ и ошакшали му колико  толико. Садаћена сваки начин поћн.на боље,  јер јс већ 3 c i ово кратко време издат читав  мшшон пиедима књига о штедњи за иарод. Ја  сам п сам науман да колико толико помогнем  народу у том погледу, те сам већ почео пп-  сатп дело :  „Штедња у нашем народу у старом  веку“; а мој син пнше дело : „Утицај штедње  на културни напредак у народу“; а моја ћерка  је до сада напнсала. две приповетке, опет за  народ, у којџма се пзноси како ваља штеднтн,  а сад mraie п трећу: „Раскошна Љубида и  штедљива Мица.“ — Мора бптп нека врло лепа прича?! — Врло лепа; у њој се износи како про-  иада Љубица због љубавп, а Мица се удала за  велпког богаташа, и увек се одлнковала штед-  њом. „Ко штеди, томе и Бог помаже,“ завршује  се прича. — То ће пматн необпчно добра утицаја на  народ! рекох одушевљен. — Разуме се, нродужи господнн министар;  - —  велика н значајна утицаја. Ето, на нример, 4 * од кад ;је устаповљена гатедља, моја ћер је већ  преко сто хиљада уштедила за мираз ссби. — То вам је онда најважнија партија у  буџету, приметим. — Тако је, али је само било мучно доћи на  тако срећну мисао, а остале су буџетске пар-  тије биле и раније, пре мога министровања.  ITa пример за народне свечаности пет мплиона,  за поверљиве владине издатке десет мшлпона,  за тајну полнцпју пет милиона,'за одржавање  и утврђивање владе на своме пожожају пет  милиона, на реирезентацпју чланова владе пола  милиона. Ту смо као и свуда веома штедљивп.  И сад долази оно све остало мање важно у  буџету. — А на просвету, војеку, н остало чпнов-  ништво ? — Јест, нмате право, п ту, сем просвете,  иде око четрдесет мплиона, алн то улазп у  редовни годншљи дефицит. — А просвета? — Просвета? Е она већ, разуме се, долазп  у непредвнђене пздатке. — Па чиме онда покрнвате тако велнкн  дефицит ? — - Ничим. Чим се може иокрпти ? То до-  лази у дуг. Чим се накупп повпше деФнцита  ми закључимо зајам, па тако олет. Алн се и с друге стране старамб да у неким буџетским  партиј ама буде суфнцпта. Ја сам већ у своме  министарству иочео уводитн штедњу, а на  томе живо раде н остале мојеколеге. Штедња.  као што вам кажем, то је основа за благо-  стање сваке земље. Јуче сам у ннте-ресу штедње  отиустпо једног служитеља. То је већ уштеда  од осам стотина динара годишње. — То сте добро учпнили! приметих. — Морамо се, господпне, ве.ћ једаред по-  чети старати о  бдагостању народном. Момак  плаче да ra примим опет, моли, а није гре-  шнпк ни рђав, али што не иде не иде; јер то  захтевају пнтереси нагае миле отаџбине. „С  половином iy. плате служнтп". велн он мени.  „Не може да бзг де, рекох; ја јесам мини-  стар, алп ово hhcj- моје паре, већ народне,  крваво стечене, и ја морам о  свакоме динару  водптн озбпљна рачуна.“ Молим вас, господпне,  рецпте самп од куд ја смем у лудо бацити др-  жавннх осам стотпна динара? заврши мини-  стар и с раширеним рукама очекиваше од мене  позптиван одговор.. —  Сасвим тако! —  Ето, онома.д је издата" велика сума но-  вада једном члаиу владе да лечп жену из бу-  џета на новерљиве пздатке, и онда ако се не  иази на сваку napj-, како ће на-род плаћати? А колики су приходи у земљи, гасподпне  министре, то је, држим, важна ствар? —  Тхе, то баш п није важпо!... ■  Каво да  вам кажем ? управо не зна се још коликп еу  приходи. Читао сам нсшто о  томе у једпом  страном листу, али ко зна је ли тачпо ? Тек  на сваки начин има доста прихода,  доста  без сумње! рече мш-тстар субеђењем и неко.м  стручњачком важношћу. У том пријатном н важном разговору пре-  киде нас момак, који уђе у министрову канце-  ларпју и јави да једна чиновничка депутацнја  же.ли пред господина министра. — Зваћу их мало час, нека причекају, рече  момку ; а за тим се обрати мени : — Верујте да сам тако уморан од тог мно*  гог примања од ово два три дана, да ми чисто  глава бучи. Ово сад с вама што сам уграбно  да нроведем у прпјатном разговору ! — Долазе послом? упптах. — Имао сам, ево впдите. баш ту на нози  грдно велики жуљ, па сам га пре четирп дана  оперисао и операција је, Богу хвала, испала  врло срећно. Због тога долазе чиновници са  својим шефовима на челу те ми честитају и  изражавају своју радост због срећно извршене  операције. Ја се извиним господину министру штб еам га сметао у послу, а да ra не бнх и даље  прекидао. то се најучтиВије поздравим н шш-  ђел из његова кабинета. И з-аиста о  томе жуљу министра финансија  беше н у новинама вазда нових саогиптеља: ..Чнновнннн .... надлештва јуче у четири  часа по подне са својим шефом на челу билп  aj депутативно код господина министра фи-  нансија,  да му честитају с радошћу сре1.ну  операднју жуља. Господпн министар их је  пзводео љубазно н свесрдно примити, а том  пршшком је i'. шеф у име свију чиновника свога  надлештва изговорио дирљив говор у том сми-  слу, а господин министар је захвалпо свима  на тој реткој нажњи и искреном осећању." — Кад сам изашао на улнцу, опет улида  нренуна силна света што се талара на све  стране, а граја да уши заглуну. — : Куда ће овај. оволики свет? шта је сад  опет?...''Сигур'н6 депутација каква? мислио сам  у себи гдедајућп с чуфењем у ту небројену ша-  рену масу разноврсна света,. и нриђем првом  што бсше до мене, те га 'запита.м: — Куда журн овај оволпкн свет? Онај се осетн дубоко увређен од тог мог  глупог пптања. погледа ме љутпто п с презре-  -  њем, па се окрете леђима мени и пођр за масом. Запнтам другог, трећег, и сваки ме с пре-  зрењ:ем погледа и не одговори. Најзад ее наме-  рих на једног о  којпм еам се познао прилпкам  покретања једног патриотског лпста (а веК у  тој земЈви, да се не чуднте, сваки дан се ио-  креће по неколико лиетова), те упптах п њега: — Куда жури оволики свет? а стрепим да  ћу п  с овим иознатпм патрпотом још горе  ироћи него са осталима. И  он ме погледа презрпво, па згушеним  гласом пунпм срџбе н гнева изговорп: — Орамота! Ја се застпдех и једва промуцам: — Извините, нисам цмао намеру да вас  вређам, еамо сам хтео да запитам. .  . — Но, то је л-епо питање! Где ти живпга,  зар те није срамота да питаш за једну ствар  коЈу п стока може знатн? Наша земља страда,  ц ми сви журимо да јој притекнемо у номоћ  као њени ваљанп.синовн, а ти се ншчуђаваш,  и не знаш за тако важан догађај! пзговори  мој познаник гласом што дрхти патриотскпм  болом. Ја сам се дуго извињавао и правдао за тако  крупну погрешку, коју сам неразмшпљено учн-  нио, и замолим га за опроштај. Он ее одобровољп и испрнча ми како Анутн, једно ратоборно илеме,•  упада о  југа у п>пхову  земљу и чннп грдне зулуме. — Данае је етигла веет — продужи он  говор — да су ноћас потуклп многе норо-  дице, цопалили многе домове н запљенили многу  стоку! —  То је страшно, рекох, и стресем се од  ужаса н дође ми да јурнем на југ земље п да  се побпјем са Анутима, јер ме такозаболе стра-  дање невннпх, мирннх грађана од њихова вар-  варства, па чнсто заборавнх да сам стар, из-  нурен н немоћан, — осетнх у том тјкшутку  младићску снагу. — Па зар смемо ми остати глуви према  тим покољпма и том зверском поступању наших суседа? — Никако !  узвикнух' одушевљен његовнм  ватреним речнма: н од Бога би била грехота! — Зато н журимо на збор. Ни једнога  свеснога грађанина нема који на овај збор  неће доћп: само ће сваки сталеж за себе држати  збор на. засебном меету. — Што то ? Ш Тхе, што ?... -Наша ве.чита неслога!  Али  нпак сваки збор ће донети једнодушну одлуку,  патриотску. У осталом и боље је што више, а  главно је да смо свн у осећању и миелима еложни, дшпемо једном душом, кад је гштање  о  нашој мплој отаџбпнп. И заиста свет се поче одвајати у ]тазае  групе и ићи ра.зним правцпма: свака група.  жури на своје одређено место где ће се  држати збор. Како, разуме ее. нисам могао- стићи на све  зборове, то се еа евојим тгознаником упутим  тамо куда иђаше он и његова група. То су  би:ш чнновницн судске u полицијске с-труке. Зађосмо у пространу салу једног хотела,  у којој већ беху епремљена седпшта п сто са  зеленом чохом за сазиваче збора. Родољубнви  грађани поседаше на столице. а сазивачн. за-  узеше своја места за столом. — Браћо, поче један од сазивача: ви већ  знате што смо се овде окупплн. Све је вас  овде окуиидо племенито осећање u жеља да  се нађе аека и етане на нут дрским упадима  анутских.  чета у јужне' крајеве наше драге  отаџбине, да се помогне несрећноме народу  којн страда. Него пре озега. гос-подо, као што  зна.те, при оваквим прилнкама ред је да се из-  бере нредседник, подпредеедник и секретарн  ао о  р ci. После дуге граје пзабраше тога гато отво-  ри збор за председника а оне друге сазиваче-  за остало зборско часништво. Пошто ее по утврђеном реду и обичају час-  иици одбореки захвадпше родољубивом окуну на  тој реткој почаети, председиик лупи у звоно и  објавн да је збор отворен. — /Кели ли ко да говори? упита. Јави се један нз првог реда седишта u ре-  че да је рад да ее са збора поздрави вла-  да п велики мудрц државник, који ће еамом  владару протумачптп пзразе њихове верности  н оданостп. Збор прнми тај предлог п одмах се спре-  шппе написменп поздрави, који беху аклама-  цпјом. усвојенп, али да се само на неким мес-  iroia удеси ред речи правилно по сннтакси. Стадоше се јављати говорнпцп све јачи  п јачи. Сваки говор беше пун родољубља, пун  бола п пун гнева према Анутпма. Свакн је од  говорннка био сагласан с предлогом нрвог го-  ворника, да ее без икаква одлагања, јер је  етвар ii нначе хнтне прпроде, донесе- одмах ту.  на збору оштра резолуцпја, којом ће се најенер-  гпчније оеуђптп варварски поступцп Анута. II ту одмах изабраше тројнцу, којн су до-  бро владади језиком, да саставе резолуцију у  номенутом смиелу' и да је прочптају збору ра-  ди одобрења. У истн. мах јави се један с готовом резо- луцијом п замоли збор за дозволу да је про-  чита. ца ако се збор сдаже с њом, да сепримн Одобрише му, и онај узе читатц: ..Чиновници судскв u полидиске струке оку-  п љ ел-ги  на данашњем збору, дубоко потресени  немилим догађајима који се свакодневно на  жалост одигравају у јужним крајевима наше  зе.мље, због варварског нонашања Лнутских че-  та, налазе ее нобуђени да донесу оледећу ре-  золуцију: 1. Дубоко сажаљевамо што је наш иарод у  тим крајевнма снашла таква беда и несрећа": 2 . Најоштрије осуђујемо дивље постуике  Аиута узвикујући:  Доле с . њима! 3. С  гнушањем п презрељем констатујемо.  да су Анутн некултуран народ недоетојан п  пажње својих просвећених суседаг' Ова- резолуција бн једноглаено примљена у  начелу, алн ирн бурној дебати у поједнностн-  ма бп још усвојено да се код 2. тачке дода  код ..дквље" још и реч „одвратне". За тим овластшне. управу да у име збор.  потпшле резодуцију, а збор се.разиђе у наја  већем реду. На улици опет граја п маса света што ее  враћагае са многих патриотских зборова. На лицжма се њиховим сад прпмећа.ваше  душевни мир, као оно кад човек осети задовољ- ство после пзврптсне тешке, али племените. тз-  впшене- дужностп. На многпм местима чуо сам разговор овакве  ирпроде: — Ннје требато ипак да буде, онако ош-  тро доказује један. — Шга, нпје требало!  добро је оно. Ннје  него шта. мпслшп? Према таквпм жнвотшкама  треба бнтн груб u оттар. љутн се други. — Знам, молим те, алп не пде, није тактп-  чно!  опетће први. — Какав такт према њима ти још хоћеш?  Да се ваљаа не замеримо тако ваљаним људп-  ма, шта ли? Овако.тп њнма, па кад чита 'да  се етресе, опет ће други. а глас- му дрхти од  љутине. —  Па мп ба-ш  и треба- као просвећени да  будемо узвишеннји од њих: а носле тога,  треба бити онрезан да се не замеримо сусе-  дној земљп, раздаже онај мцрољубивн п так-  тичнп. Пред вене тога- пстог дана већ еу се у  новинама могле чпта-тп многобројне резолуцнје  донете тога- дана на родољубпвим зборовнма,  Нпко ннје пзостао а да не похпта земљп у по-  моћ. Препуне новпне: резолуднја профес-ора  поводом немплнх догађаја на југу Страдпје,  резолудија омладине, резолуцнја учптеља, резо- луција официра, резолуција радиггеа, трговаца,  лекара. цроппеача. Једним сдовом нико није  изостао. Све су резолуције у једном духу, све  оштре u одлучне, у свакој има оно „дубоко по-  тр.есени", ..најоштрпје.осуфујемо;у н тако даље. У  вече је опет настало веееље у гра-  ду, а затнм миран. тих и слокојан сан родо-  љубив.их н куражних .сннова срећне земље  Страднје. Сутра дан су стизале вести нз остадих кра-  вај еСтрадије. Бн једног јединог места нема  где не бејаше донета оштра резолуција поводом  „последњнх немнлнх догађаја-", како су то Стра-  ђанн назвали.. А већ по себп се разуме, да је свакп гра-  ђаннн за ове велике услуге отаџбинп, ко мање  ко внше, обасут одлпковањима за грађанску  кураж и врлине. II мене одушеви та.ј бујни народ пун грађа-  нске свестн н еамопрегоревања за општу ствар,  па мп се пз грудп оте узвпк: ..Страдпјо, ти нећеш ннкад нропастн, па  ма сви народи пронали!" — Ха, ха, ха, ха.! у том тренутку као да  мп 'зазвонп у уџдама онет онај сатанскв. под-  ругл.ив смех неког злог духа ове срећне н бла-  жене земље. Нехотице уздахнем. II, ако сам мислио да прво хтдем минветру  проевете. ипак због ових последњих немилих  догађаја важелнм да чујем шта о  томе мисли  министар војни. те се још истог дана упутим  њему. Мшшстар војни, мали журав човечић с упа-  лим грудима и танким ручицама. тек беше свр-  шио молитву мало пре него што мене прими. У његовој канцеларпји се осећаше мирис  пзмпрне и тамњана као год у каквом храму, а  на столу његовом вазда побожних, старих, п   већ пожутелих књига. Ја у прво време помислпх да сам погрешио  п дошао другом коме. али ме униформа вишег  офицпра штоје господин министар имаше на  себп ипак противноме увераваше. — Извпните, господине, рече благо нежним  танкгш гласом; сад сам баш свршио своју ре-  довну молптву. Ја то чпнпм увек кад год седа  за ноеао, а нарочпто сада молитви има много  више смисла збогових последњих не милих до-  гаћаја па југу наше миле земље. — Ако ousi продуже своје упаде, то још вх о -  же доћи до рата? упитам. — А не, нема иикакве оиасности. — Алн ја држим. господине мннистре, да  је то већ опасност кад они убијају људе и пљачкају свакодневно по чптавом једном крају  ваше земље? —  Убијају, то јесте.; ади ,\ш  не можемо'  бити таконекудтурни, тако дивљачни као... Овде  је хдадно, као да од некуд нма нромаје. Ка-  жем тнм неерећннм момдима да у мојој еоби  темнература буде увек шеспаест п ио стеиени,  па ипак ншпта..  .  скрену господин министар  својзаиочети говор п зазвонн у звонцеза момка. Момак уђе и покдони се, а звекнуше му  ордени на грудима. — Па јесам ди ја вама. за име Бога. гово-  ио да умом  кабинету буде стална темпера-  тура од шеснаест и по степени, а ето еад  опет хдадно :  џа нека промаја; просто да ее  смрзне човек. — Ево, господине министре, справа за ме-  рење топлоте показује осамнаест! рече момак  учтнво н покдонн се. - —  Онда добро, pefcn ће министар задово-  љан одговором; можете сад пћи, ако је по-  вољи. Момак се опет дубоко поклони и iisnfce. — Баш мж та проклета температура, ве-  рујте, задаје много бриге; а температура је  за војску главна ствар. Ако температура нпје  као што треба, војска неће ваљати нпптта. .  . Цело јутро сам еирелао расгшо евнма коман-  дама. Ево баш ћу вам га прочнтати : „Како су у последње време учестали уиадп  Ануга у јужне крајеве наше земље, то наре-  ђујем да се војници сваког дана заједнпчки,  под командом, моле свевишњем Богу за снас  наше драге нам и миле отацбнне, нато пљене-  крвљу наших врлпх иредака. Молитву ће за  тај случај, ону која треба. одредитн вбјни  свбштеннк; али на крају молитве, да дође и .  ово:  „Нека добрим, мирним и праведним гра-  ђанима што падоше као жртве зверског насил.а  дивљачких Анута милостиви Бог да рајско на-  -ееље!  Бог да нм прости праведнз- родољубивт  душу; лакаим бпла земља Страдпја, коју су  нскрено п жарко љубили! Слава им!к Ово u-  мају пзговорити сви војници истарешине од  једном; алп ће се нзговарати побожиим, скру-  ш-еним гласом. Затим ће се еви исправпти, дићн  гордо н поносно главе, као што доликује хра-  брим снновпма наше земље, н трн пута громо-  гласно узвпкнути уз јек труба н луиу добоша::  „Жпвела Стра-дија, доле с Анутима!“ Треба  зити да се све ово лепо и гтажљиво изведе.  јер од тога зависи добро наше отаџбине. Кад  се све то без опасноети изведе, онда. ће неко-  лпко чета са засТавом промарширати победоно- ено кроз улиде, уз громке ратоборне з-вуке му-  зике, а војнидн морају корачати оштро, тако  даим ое при сваком кораку љушне мозак у гла-  вн. Како је ства-р хитна, то ћете све ово одмах  тачно извршити, п о  -свему поднети нсцрпан  нзвештај... У исто време најстрожије наређујем  да обратнте нарочнту пажњу на температуру у  касарнама, како би био задовошен тај најбит-  ннји услов за развијање војске/- — То ће на сваки начин иматн успеха, ако  раетшс стигне на време? рекох. — Морао оам журити, те је. хвала Богу  благовремено откуцан телеграфом цео раепис  на читав чае пре вашега доласка. Да нисам  журтто да ствар овако на време паметно упутим,  .могло би ее десити вазда непријатнпх рђа-  вих случајева. — Пмате право! рекох колпко тек нешто да  рекпем, и ако нисам могао ттматп нојма шта  би се то рђаво могло деситп. — Да, господине мој, тако је. Даја  нпсам  као мннистар војнп та-ко урадио, могао бп који  од команданатана југу земље употребитп вој-  •ску да оружјем притекне у помоћ нашим гра-  ђанима и да пролију крв анутску. Сви наши  официри и мпсле да бп то најбо.нп начин бно,  алионн.неће да о  етварпма мало дубље н све-  ■странпје размнсле. Прво u прво мн, данашња влада. хоћемо мирољубиву, иобожну снољну  по.дитику, ми нећемо према непријатељима да  будемо нељудп: а што они тако зверски цосту-  пају према нама, то ће им Бог платити вечном  муком и шкргутом зуба у паклу огњеноме.  Друга ствар, господине мој драги, која јета-  кође- важна, то је што наша данагаља влада  нема приеталица у народу, те нам војска по-  главнто треба за наше унутраииве иолнтимке  ствари. На прпмер, ако је која онштнна у ру-  кама опозицпонара, онда треба употребити ору-  жану војску да се такви издајници ове наиаћене  отаџбине казн-е, и да ее власт преда у руке  ко.ме нашем човеку. .  . Господин минпстар се закашља, те ја угра-  бим реч. — То све јесте, али ако унадн -  анутских  пета узму јаче размере? — Е онда бис.мо и ми предузели оштрије  кораке. — Шта мислите, ако смем запитати, госпо-  дгше мпнпстре, у таквом случају? — Предузеле би се оштрије мере, али опет  тактично, мудро, смишљено. ? први мах бисмо  наредпли да ее по целој земљи опет доиесу  оштрије резодуцпје, иа Бога мн. ако и то не  помогне, онда бисмо, разуме се. морали брзо,  не губећн нц часа, покренути родољубиви лист са иекључиво патриотском тенденцпјом, и у  таквом једвом листу осулп бисмо читав Hiia  оштрпх, па чак и заједљивих чланава против  Анута. Али не дај. Боже да већ по несрећи и  дотле дође! рече министар, па оборп главу  скрушено п узе се крстпти шапућући с-војпм  б.чедим испијеним уснама топле молитве. Меие до душ-е не обузе ни мадо то блажено,  религиозно осећање, али сам се, тек дртштва  -ради, и сам почео крстити, а леке чудне мпсли  ме обузеше: „Чудна земља! мислно сам... Тамо гнну људн,  министар војни саставља молитве и мисли на  покретање родољубивог листа! Војска пм је u  послушна ii храбра: то ее доказало у толикпм  ратовпма: и нашто онда не нзвестн једно оде-  љење на гранпцу п спречитн опасност од тих  анутских чета ?“ — Вас можда чуди овакав мој нлан, госпо-  дине? прекиде ме министар у мислнма. — Па и чудп ме!  рекох нехотично, и ако  се одмах покајах због те- неразмишљеноетн. — Р1исте вп драги мој, посвећенн довољно  у ствари. Ннје овде главпо одржатп земљу. већ  што дуже одржагм кабинет. Прошлн кабннет  се држао месец дана. а ми тек две три недеље,  па да тако срамно паднемо !  Положај нам је не-  престано уздрман п мн, разуме се, морамо у- потреб.Ђаватд ове мереда се што више одр-  жимо. — Шта раднте ? —  Радимо што су и до о.ада чинили !  Пра-  внмо пзненађења сваког дана, чинимо свеча-  ности:  а сад ћемо. како нам ствари рђаво стоје,  морати измистпти какву заверу. А . то је бар  лако т нашој земљи. II што је главно. свет се  на го толнко навикао, да чак, u ,ако је све  ропеки послушно, са чуђењем распитују:  „Шта?  зар још нема никакве завере?“ само ако се за-  држи неколпко дана впше с тим најсигурнијим  средс-твом за сузбијање опозиције. И тако.да-  кле, због тих изненађења, свечаности, завера,  нама је војска увек потребна за наше уну-  тртшње ствари. То је споредна ствар, госпо-  дцде мој, што тамо људш гнну;  али меип је  главно да свршим прече етвари, корисније за  земљу, него што би бнла тако очита буда-  лаштина тући се са Анутжма. Ваше, како ми  изгледа по све-му, мншљење о  овим стварима  није оригннално; тако, на жалост, мисле и наши  офицпри и наша војека; али ми члановн да-  нашњег кабинета гдедамо на ствар много дуб-  ,be. трезвеније! - — Па зар је војска чему год потребнија,  него да буде одбрана земље, одбрана оних по-  родица тамо на југу, које страдају од туђин- ског зулума? jep тај истп крај. гоеподпне ми-  нистре, шаље у војску своје спнове, гааље пх  радо, ношто у. твима, у војсци, гледа потпору  своју, рекох господину министру доста љутпто,  и ако то нисам требао рећи: е, али дође тако  човеку, те рекне и учини штб пгга као да је  стао на лудп камен. — Мислите лн да војска нема прече дужн.о-  сти, господнне? рече ми господин миннстар  тшхим, али прекорним гласом, климајући гдавом  прекорно, тужно, и е нешто презрења:  а при  том ме је с  омаловажавањем мерпо од главе  до нета. — Миелите ли? понови он е бодним у- здахом. — Али, мр.лим вае... — почех нешто: а ко  зна.шта сам хтео, јер ја п сам не знам: док  ме мпнистар крокндк јачнм гласом, изговара-  јући значајно своје важно иубедљиво пнтање. — А  нараде? — Какве параде? — Та зар се још и то може питати ? а то  је бар тако важна дггвар у  земљи! наљттн  ее мало смнрени и побожни господнн мннпстар. — Извините, то нпс-ам знао, рекох. —  Нисте зиалп ?!... Којошта! а неирестано  вам говорим да због разних важннх изнена-  ђења у земљи, лора бшгп н свечаности н -па- С  Т Р А  Д  И  Ј л. 71 рада; а куд би све то могло бити без војске?  То је бар за данас главни њен задатак. Нека  унадају непријатељске че-те, то нису тако  важне ствари; али главно је да мп дарадирамо  по улицама узјеку труба; а већ ако би опа-  сностп uo земљу' увелико наступиле с поља,  онда би се ваљда и министар спољних односа  земаљских почео нешто о  томе бринути, ако  не бп био случајно ваузет својим домаћим по-  словима. Он, спромах има доста деце, али се-  штак држава стара о  својим заслужлим људи-  ма. Његова се мушка деца, знате врло рђаво  уче; и игга се могло друго радитн, већ да се  изберу за државне питомце? То је и право;  а п  за жеиску децу ће се држава постарати :   јер ће им се спремити мираз о  државном тро-  шку, или ће се младожењи који би узео мп-  нистрову ћерку. дати велики положај, који  иначе, разуме се већ, не би никад могао до-  бити. — То је леио кад се цене заслуге! рекох. — Код нае је то јединствено. У  томе нам  нема равна. Ма ко био министар, па чак добар  нли рђав, увек се благодарна држава етара-  о његовој породици. Ја немам деце, али ће-  држава послати моју свастику да учи сликар-  сгво. — Госпођица св-астика има:дара?- — Та она до сад није сликала ништа; али,  ко зна, може се онекивати успеха. С  њом ће  ићи и њен муж мој нашеног; и он је изабрат  за државног питомца. То је врло озбиљан и  ■вредан човек; од њега се можемо много на-  дати. — То ј е млад rrap ? — Млади још, дрнгећи; наши је шесет, а  -мојој сваји око педесет и четири године. — Ваш тосподин пашеног се бави на свакн  начпн науком ? — 0 још како 1  Он је иначе ниљар, али  ра.до чита романе; а новине гута, што се каже.  Чита сваке наше новине, а већ разних под-  -листака и романа прочитао је више од два-  десет. Њега смо поелали да студира геоло- Г И ЈУ - Господин министар ућута, замислн се не-  игго, и узе сукати своје бројанпце. које мт ви-  шаху о  мачу. — Поменусте изненађења, господине мини-  стре? посетим га на започети разговор, јер ме  нпје много интерееовао нн његов паша, нн  његова свастпка. — Јест, ј.ест, имате ираво, ја еам мало скре-  нуо разговор на опоредне ствари. Пмате право.  Приредили смо крупн-о изненађење, које мора  шмати велики политички значај. — То fc - e  заиета бити врло значајиа етвар.  А  о  токе се не сме знатп ништа пре него шго  се догоди? упитам радозиало. — Зашто не, молим вас? то је већ објав-  л,ено народу и цео народ прнпрема весеља и   очекује сваког часа важан догађај. — То fce бити нека cpefca по вашу земљу? — Ретка cpefca. Цео народ се радује, л с  уехнћешем поздравља. владу на мудрој, родо-  љубивој управи. Hu о  чему се еад више ие  говорп п не ц и -гц -е  у нашој земљи, већ само о   том срећиом случају који te  ускоро наступити, ■ — А bii сте на свакн начин снремили све  што треба да такав срећан .  елучај неминовно  наетупи? — M rj о  томе. ппсмо још ништа темељиије  размишљали, али nuje пскључеиа могућност да  баш заиста настуни какав срећан случај. Ви  можда знате ону стару гграстару при.чу, како  је т једној земљи влаег објавила незадовољном  народу да fce се у земљи појавити велики Гениј,  управ Меспја, који fce отаџбину спасти од ду-  гова, рћаве управе и сваког зла п беде, па ће  нар.од повести бољим нутем, срећншјој будућ-  ностн. II- заиста разл-ражеци u незадовољни  народ на рђаве земаљске властп и управу у.мнрп  се и настаде весеље но целој земљн... Нпсте  никад зар слушали ту стару нричу? - — Инеам, ади је врло занимљива. М ољим  вае, iirj'a је даље бидо? — Наетупида, као нгго вам кажем радост -и   весеље у цедој земљи. Иарод је чак, скупљен  на великом општенародвом збору ре-шио да се  богатим прилозима купе велика имања и но-  дигну мно-ге палате, на којима ke бити зани-  сано :  „Народ свом великом Генију u изба-  витељу.“ За кратко време-све је то урађено,  све принрем.Ђено, само се очекпваше Месија.  Чак је народ општим, јавннм гласањем изабрао  п имс своме пзбавптељу. Господин министар застаде и  узе оиет своје  бројанице, на којнма поче лагано одбрајатп зрна. — II појави се Месија? упитам-. — Не. — Никако - ? ■ — r  Ваљда никако !  рече министар равно-  душно, II изгледаше као да без воље нрича ту  -пр-пчу. — Зашто ? — Ко то зна ! — Па нпшта ее чак ни важно није до-  годило ? — Нншта. — Чудновато !  рекох. — М.есто Месије, пао је те годнне ве-лнкп  град, и уцропастпо све уееве у.земљи! рече лшиистар гледајући смнреио у своје ћилнбарске  бројаппцс. — А народ ? гштам. — Који? — П а ._  народ т тој земљи о  којој говорп та  занимљива прича? — Ништа! рече министар. — Баш нпгпта ? — Шта би!.. Народ као народ! — То је дпвно чудо!  рекох. — Тхе! опо. ако хоћоте право, парод је и п а к   у ћару! — У ћартг? — Разуме се! - —  Iie разумем! — Проста ствар. .. Народ је бар неколико  месецн живео у радости и срећп. — То је нетина! рекох постиђен што тако  просту ствар нисам могао одмах протумачитн. После тога смо _још  прилично говорили о   ра.зним стварима. а пзмеђу осталога господин  миниетар ми напомену како ће баш поводом  тог срећног случаја о  коме беше реч,  тог  пстог дана произвестп још осамдесет генерала. — А колико пх пмате сада? упитам. — Имамо нх доста, Богу хвала, али ово  ее мора учинити ради угледа земље. Замислите  само како то звучи: оеамдееет генерала за даи. — То импонујо, рокох. — Разуме се. Главно је да је што внше  помпе и галаме! У Миннстарству Просвете све сам о-вејанп  научпик. Ту се тек ради темељно п смотрено.  По иетнаест, па п  двадесет дана дотерује се  само стилизација и најмањег■  акта, па разуме  се већ. ту су и језикословне еитнице, падежп  свакојаки. с предлозима п без предлога. Посматрао сам акта. Један директор, на iipmiep, пите:  „Господину Мннистру Просвете. „Наставниди ове гимназије већ шест месеца  нису плату примилп, и у такву су матери-  јалну невољу доведенп да нп хлеба немају.  Ово ее даље не може дозволнтп. јер ће се тиме  убитп углед наетавнпка, па и саме наставе. „Учтиво молим Господпна Мпнистра да што  пре изволи порадитп код Господина Минпстра  Фина-неија за нужно наређење да нам се изда  плата бар за -три месецаУ На полеђини превпјеног акта стојн:   „Миниетаре-тво Просвете. -  IIH. 5860. 1-П-891. Директор Гимназије ...ске молп да се тамо-  шљој ишназији пзда плата за три меседад- Пспод тога друпш рукоппсом рофорат: ..Стнл не.правнлан. Гед речи не одговара  правилпла егпттаксе. Употребљене еу стране  речи: лбзволити  и н;/жно.“  (Те су ренн у акту  подвучене црвеиом гшсаљком). Пспод тога мшшстровом рувом написано  (рувоппс ружаи, печптак. као што обично та-  кав рувопие добпјо одмах исгог момедгта сваки  којгг год постане миннстар).: ..Просветном Савету на мпшљење." Пспод тога стоји огтет нов рукоппе:   „2-Ш-891. „Главном Просветном Савету. (Један тај Просветни Савет је свега и бпо,  а мпслпо б гт  човек има бар триде-сет енореднпх). ,.У гтрилогу •/. шал.е се Савету акт дпрек-  тора ...еке гггмназије да у њему. проучи грама-  тнчке облпке, еинтактичке г г  стилиетичке осо-  бпне, па д-а га са својим мишљењем врати што  пре Мпнпстарству Просвете на даљу употребу." По наредби Министра  пт.д. (Потггис.) Како је ствар хитне ирироде, то не прође  нн ггетнаест дана, а Главни се Просветни Са-  вет пекупп у седницу. Измефу 'осталвх пред-  мета дофе п овај. и савет одлучи да се та  ствар упути на одену двојпцк 'тручњава. Одре- диш-е двојицу и ставиш« рвшење у записнмк.  а деловођа има дужноот да то изврши. Сад долазе иисма стручњацима: ..Господине. „Према акту Гоеподина Министра Просвете  II 1:1. 5860;, од 2-Ш ове године, а према одлуцп  ХУ седнпце Главног Просветног Савета, др-  жане 17-1II цсте године СБр. 2., паст ми је  умолитн Вас да ироучите акт директора ...ске  гимназнјеу ногледу граматнчком, синтактичвом  и стилпстичком, тта да о  томо у што краћем  року поднесете Савету исцрнан реферат. „Пртпгге. Господине, и овом. приликом уве-  реље о  мом одличном поттовањудр Председник Гл. Просветног Савета“  (Потпис). Такве садржине писмо упућено је и другом  референту. После два месеца тек стнже Проеветном Са-  вету исдрпан реферат о  директорову акту.  иа  коме су заједничкн радпла оба. стручњака. Ре-  ферат овако почиње: „Главном Просветном Савету: „Размотрилп смо и проучплн акт директора  . . . ске гимназије и цмамо част поднети Са-  вету следеће евоје миптљбње:. „Све у природи иодлежно је закону ноотуп-  ног развијања п уеапршаваља. Као год што  се од првобнтне момере. постушшм развпја-  њем п уеавршавањем дугвм нпзом векова до-  лазн до најсложенијег органпзма човечијег тела,  тако ее.исто н језик развијао од неартикули-  санпх, животињских гласова док није дугпм  низом веко.ва достигао висину савршенства да-  нашњих модернпх језика. ..Да бисмо ствар што иоље u прегледније  нзвели, то ћемо се служити овим редом: /. Отити дво. 1. Говор н његов постанак. 2. Порекло данашњих језика. 3. Заједнички корени (Санскрпт). 4. Денање језика на главније груне, 0. Један део из упоредне филологшје. 6. Псторпја науке о  језпку. 7. Развијање науке о  језпку у опште. ' II. Наш ј&аик и закоии њвгова развијања. 1. Стара постојбина (историјаГ Ž . Сродни језици. 3. Заједничке особпне и разлике сроднпх  братских језика нашем језику. 4. Дијалекти заједнпчког језика у старој по-  стојбпнп развијају се у засебне језике. 5. Дпјалектп нашег језика. Ш. Дирекгоров акт . 1. Порвкдо н петорнја акта. 2. Особпне језика у њему нрема осооина.мн старог етрадпског језнка у старпм иовељама ... Н тако даље; Ко бп још могао све то s i по-  памтитп! 'j'o ј-ест, ако је и ово добро запам- liC-ilO. Сад -допази стручно разрађивање сваког  деда сваке тачке по овом утврђеном реду, ц  иосле много, врло мното шшисанпх табака, до  лази се нареч  доаволити.  Даљеглас-и: ..Дозволити, и м >  гл, санскр. ćlharh duhorh,  скакати, скакуцкатп, трчкаратн (Ђ . књ. III. с.  16, 114, 118 h. Н. C.:;::;:m.) =  pl. donti. r. duti,  gT. е/и аудш оо,  1 . canto. cantare, provoco, provo-  cere (sic) k. ЗХ ^, звати, звоппти. звук, звер  (В. Расрди се тп гар  зве-рп љута. Ђ. .Т . II. 18.)  =  Скочи срна Ј Ј з а  грма =шволпти са ,.до": до-  зволитп (  Н. 16. В. 3. С.II.0.4. Ђ. Д. 18, o. књ.  Ш. Видп прпмер: „На јунаку рана седамнаест" i . ..Према овоме_ налазн.мо да реч ..дозволитц-  ннје наша п да је треба као гатетну по нашу  нацију _  избаципгт Пс/гим начином долази објагањење п речи  „нужноД и долазе до истот закључка. Затнм еу прегалн на ред речп у ошпте, rra  носебно, па ред речп у акту директорову, п ту  учпнпли сгручне замерке- Најзад: „Стид и особине стила у акту“, а  завршено опширним текстом од неколико табака: „Паралела пзмеђу језика п стпла j акту ди-  ректорову п стп.да у Омировој Нлијади.“ (Ту  су нашли да је стил Омиров много бољи.) „Према свему овоме — веле — мишљења  смо да се овај акт врати директору ...ске гим-  назпје, да га према нашпм прпмедбама савесно  псправн, а по том се може по истом акту ра-  доти даље шта тре.ба.“ Поеле читавих месец дана састане се Оавет  ir размотрп реферат, а за тпм доноси одлуку,  да се акт врати директору да ra према примед-  бама стручњака исправи u наново пошље ми-  ннстаретву ва даљи рад. Господи референтпма  се одрефује по 250 динара одсеком, као хо-  норар за реферате. којп ее има псплатити из  фонда за пензпје удовица чнновнпка просветне  струке, илп пз буџета одређеног на плате по-  служнтељима. То своје мпшљење Савет учтпво спроведе  Г. Миниетру на даљн рад. II акт се по том из миенстаретва (уз њега  реферат у нрнлогу под •/.') вратп директору да  га псправп по напомена.ма н замеркама стрзш-  њака. . . Тако  се тамор темељно, сгручно, распра-  вљају све ствари н водп преписка пола го- 6 днне док ее у акту не иенрави н најмања гра-  матичка грешка, н тек се онда приступп даљем  раду г х о  том предметзд Од најмањег акта силном  преписком нарасте тако велики акт да га човек  може једва на леђима понети. Сви чиновнпци у министаретву, пошто су  књнжевницн, онда, разуме се, ппгау књиге; само  господин министар не пнше ништа. Пред њега  нисам смео ни нзлазити, јер ме евн увераваху  да тако дрзагг покушај не чнним, ако мп је  глава мила. Господпн Министар, веле, ради по  ваздан гимнастику, врло је напрасит човек п  воли да се туче. Прпчају да се чак, једног дана, потукао  са поглаваром цркве. II поглавар цркве добар  гимнастичар п страстан јахач, меДу тим на-  прасит човек и тако нсто радо се туче. Једног  је свештеника ударио штапом по главн у Божјем  храму, нз непознатнх разлога. Он је ту своју  напраситу нарав, како еви мисле, добпо чита-  јући многе свете књпге, те се његовп испади  правдају, п чак му нико и не замера. Првн  сукоб његов с министром био је због неке ја-  хачке трке, па одмах дођоше на ред још многа  друга пптаЕБа побожна и нроеветна, од којих  је завнсило иравплно васпптање омладпне. На  пример: главар вере је тражпо да ногато по  то у уџбенпке школске о  верп уђе п један део о гајењу ждребадп, а лиинистар је тражио да  место тога уђе чланак о  плнвањз'. У тим важним  питањима нико није хтео попустити и ствар,  мало по мало, дође дотле, да један другог нпсу  могли гледати, Министар, да би своме про-  тивнпку што впше пакостпо, нареди да се чак  нп j зоологији у школама не еме предавати  о  коњу, а место те одвратне животиње, кад  она дође на ред у предавањз', да се предаје  о  пливању j хладпој води. Алп, то су већ ситнпје стварц што се мења  једно место д - тџбенпку, јер се п уџбеници, на  чак п целокупнп програми за наставзг  мењај.у  сваког .  ipvror дана. Нема човека који је са службом у просветној  струци, а да не шнпе з'џбеннке за школе; а сем  тога сваки спремипо какву корисну књигз-  за  награђпвање ученика u за лектпру доброј дедн. Уџбеници, управо писцп, чекају на ред.  Треба многе помоћн материјално п према томе  се п зт џбеш 1цп откупл.ују или препоручују шко-  лама као обавезнп за наставу, На првом месту  мпнпстар подмири евоје прпсне прпјатеље и  рођаке. Таман се прнми једал уџбеннк г г  уче-  ннцп га набаве, а тек сутрадан донесе ми,  нистру другп з'џбеник некп његов приснпји,  и разуме се треба н њему з'чпнити. Одмах  iictoi ' дана распшс: 6- „Пошто се дј'го.м употнебом показао уџбе-  n i'T i; (за тај и тај предмет од тога и тога)  врло неподесан, то ће се у иптересу наставе  досадашњи уџбеник пзбацитн из уиотребе, а  узеће се уџбеник.... (име ппсца сам заборавио.‘ ‘ Хтео сам посетити господгша министра пра-  вде, али он није био у земљи. Био је у то време  на одсуству и отишао у иностранство да про-  учава школе за глуво-нему децу, јер се влада  носила озбиљном мишљу да у земљп Страднји  оснује неколико таквих школа, да би се тиме  поправиле рђаве фпнанснске прилике у земљп.  Како та ствар, као врло важна и значајна ннје  могда трпети одлагања, то су одмах предузети  највужнији кораци. Сем тога што је поелаг  министар правде да проучава уређење таквпх  школа са врло велоким додатком уз' плату.  одмах је постављен управник шкода за глуво-  нему децу са великом платом п додатком на.  редрезентацију; затим су постављени и на-  ставници, а већ увелико је започето зидање  велике зграде, која је намењена за стан уп-  равников.. Разуме се, да је одмах за тим по-  стављен економ за тај завод, лекар, шеф месне  контроле, благајник, подблагајник, ггасар, тргг  четири преписача, н неколико служитеља. Свгг  су од управникадо слушитеља примали ревноено- нлате u с нестрпљењем очекивали ла- започну по-  •сао у новој дужности, — сем управника којн је  зудкао овде, онде, како 1 т е  он npeijo једног свог  рођака министра издејствовати да се у тај  завод примају потп€ уно здрава деца. Тај завод, управо нпновници, јер завода  није ни оило, стајали су под управом мини-  стра правде, јер је мнннетар просвете пзјавпо  како неће да има посла „с којекаквим глува-  ћпма.“ Министар правде је једнно и имао бригу и  старање око те школе за глуво-нему децу, а  послове миниотра ггравде узео је отправљати  миниетар војни, а дужност министра војног  вршно је министар просвете, који је и иначе  мрзео и књиге и школе, те је дужност његову  као мпкпстра просвете вршнла његова жена,  •а  она је, као што сви знају, врло радо чи-  тала кримпналне романе п радо јела сладолед  с чоколадом. Кад сам обишао све министре наумим да  •обиђем п Народну Окушптину. Народна.се зове  по неком заосталом обнчајзд а у ствари посла-  нпке поставља министар полиције. Чим се влада  нромени, одмах ее расппсују нови изборп, а  то значп бар месечно једном. Реч „избори“  значп л' оваквом ' елучају: постављење по.сла- нпка, п води своје порекдо још из патријархал-  hoi' друштва кад је народ збиља имао поред  остаде невоље још и ту доеадну дужност. да  мшели и брине кога ће нзабрати за свога пред-  ставника. Р1екад су се тако примитивно вршпли  избори, али је у модерној, цивилпзованој Стра-  дији та стара, глупа и дангубна процедура  упроштена. Министар полиције узео је на се  сву народну бригу, те он поставља, бира место  народа, а народ не дангубн, не брине, и не  мисли. Према евему овоме прнродно је да се  то зову слободни избори. Тако изабрани народни представницп ску.п-  љају се у главнп град Страдије да решавају  и већају о  разним питањима земаљским. Вла-  да, — разуме се свака патриотска влада — и  ту се побршге да то решавање буде паметно,  модерно. И ту влада узме на се сву дужност.  Кад се нскупе посланици, пре него што се  почне рад, морају провеетп неколпко дана у  припремној школп, која се зове клуб . Ту се  посланици припремају п вежбају, како ће што  боље одигратп своју-  улогу. Све то изгледа као припрема за представу  у позоришту. Влада сама пише дело.које ће посланицп  игратп у народној скупштпни. Председнпк клу-  ба, као какав драматург, пма дужноет да то дело проучп ! .' да за оваку седницу одредп по-  еланпцима улосе, — разуме ое, према њиховнм  способностнма. Једннма се повере већп говори,  једнима мањп. почетннцима још мањи, некнма  ее одредн да пзговоре само по једну реч, „за“,  илп „против.“ (Ово се друго врло ре-тко де-  гаава, п то онда кад се подражава прнрод-  noctn те се, као по свршеном гласаљу, броје  гласовп, да се впдж која је етрана победила;  а у стварп је то одре/ђено много пре него гато  је п држана та екуцштинска седнида.) Некнма,  који се не могу нн за то употребптп. одрећују  се неме улоге, кад се гласа уетајањем и ееда-  њем. Жад се тако лепо поделе улоге, онда ио-  сланпцп пду кућп п спремају се за седницу.  Необпчно сам се нзненадио кад сам први пут  видео посланике како уче своје улоге. Устао сам бно рано изјутра, п одем у град-  ски парк да прогаетам. Тамо пуно ђака, деце  лз ннжпх школа, п младића из виших. Једни  шеткају тамо амо, п читају на глас' сваки свој  предмет: ко псторпју, ко хемнју, ко веронауку,  и тако даље. Некп се по два и два слишавају  пз онога што су научплп. Док од једном угле-  дах међу децом неколико старпх људи где тако  псто шеткају, илп седе, уче нешто нз неких  хартија. Прпђем блпже једном старцу у народ- ном олезгу, послушам, а он понавља читајући  једну исту реченицу: — Господо, посланици, приликом иретреса  овог важног законског пројекта побуђен сам п  ја, да после лепог говора поштованог друга  Т ... М . .  . у коме је пзнео сву важноет и до-  бре стране оваквог закоиа, проговорим неко-  лико речи, и да управо у неколико допуннм  мишљење поштованог предговорнпка. •  Старац је ову реченицу прочитао више од  десет пута, и онда оставп хартије на етрану.  диже главу, зажмири мало, и поче на памет: —  Господо, посланици, после ноштованог  друга у коме су. .  .  Ту застаде, намршти се,  ћута дуго, присеГа се, па наново узе оне хар-  тије, те опет прочита гласно исту реченпцу.  Опет затим покуша да је изговори на памет,  алп без успеха, погрешп. Ова се процедура по-  нављала неколпко пута, п усиех све гори. Ста-  рац очајно уздахну ,  одгурну љутпто хартије,  п глава му клону на грудп. Према њему на другој клупп с-едп једно  ђаче; у рунп му заклопљена кљнга, а оно на  памет говори лекцпју пз Ботанике: — Ова корпсна биљчица расте по мочарнпм пределпма. Њен се корен ународу употребљава  п као лек .... .  Старац дпже гдаву. Кад дете изговорп целу  лекцију, заппта га: — Научи твоје? — Научнх. — Да еи жив и здрав. сшнко! Учи, сад,- док  •еи  мдад можеш иамтптн, а кад дођеш у моје  године — И ч! Никако нисам могао растумачитп откуд ови  •стари људп међу децом, п шта ког врага они  уче под еедом косом. Каква ли је то опе/г  ткола у Страдији? Радозналост моја постаде толико јака да  еам најзад, не могућн објаснити ово чудо сам,  морао нрићи оном старду, те из разговора с  њим дознам да је народнн посланик, и да му  је одређено у клубу да научн говор, од кога  је  мало час понављао лрву реченпцу... После учења лекција долазп слшлавање, а  .затпм се дрл?е пробе. Посланици дођу т клуб, п ту заузме еваки  своје место. Председник клуба седи за наро-  читнм столом, п  уз њега два потпредседника.  До његовог стола је сто за чланове владе, а  -мало даље сто за еекретаре клуба. Прво један  секретар прозове с-ве редом, а затим се по-  чпње озбиљан рад. — Нека устану сви којп пмају да пграју  улоге опозпционара! нареди председник. Уетаде њих неколпко. 'Секретар изброја седам. — К јг д је осми? пита председник. Пико се ие јавља. Посланици се почеше обазирати око себе,  као да би сваки рекао: „Ја ниеам; пе знам ко  је тај осми!“ Окрећу се и она седморица и траже очима  свог осмог друга, док се тек један прнсети и  узвикну: — А, па овај је овде добио улогу опози-  ционара. — Ја нисам, гато ме бедиш!? вели онај’   љутито, а гледа у земљу. — Па ко је? пита председник. — Не знам. — Јесу ли свп ту? ппта председнпк секре-  тара. — Сви. — До ђавола, па мора неко бити! Ннко се не јавља. Опет ее сваки стадс-  окретатп око себе, па чак и онај кога прока-  заше. — Нека се јави, који је! Нико ее не јави. — Ти си, што не устајеш? рече председ-  ник ономе осумљиченом. — Он је, он је! узвикнуше оетади. п чи-  сто одахнуше, као човек којп скине с леђа ве-  лики терет. — Ја не могу да играм удогу опозицио-  нара! јекну онај грешник очајно. — •  Како не м-ожеш ? пита цредоедник.. — Нека буде другп опозицпонар.. — То је свеједно. ко бидо. — Ја волим да сам. уз владу. — Ама ти си у ствари уз вдаду, него. тек  форме ради мора пеко представљати опозицију.. — Ја нећу да представљам опозпцпју. ја  сам уз владу. Председнпк се узе об'јашњавати с њим на  дугачко и на шпроко. н : једва: га. приволи, но-  што му један од министара обећа неку богату  лиферацију, где се може много зарадити. — Но, хвала. Бо-гу! узвпкну председник сав  знојав, за.морен; сад их нмамо осморпцу. Док ее председннк н вдада објаснише с-  осмим опозиционаром, те га једва приволеше,  она седморпца еедоше; — Е сад устаннте сви опозиционарн!  рече  предеедник задовољно н отре зној- с чела. Стојн само онај један.. — Та шта то значи, тде еу. сад остали? ви-  кну председнпк ван себе од љутине. — М п емо уз владу! гунфаЈу она седмо-  рица. — Е баш је оекудица у. овој опозицијж!!  узвикну очајно мннистар. полиције. Р1астаде тишина, досадна, мучна тишина. — Уз владу сте — поче сада љутпто ми-  нистар полидије... Па да нисте уз владу, не  -бих вае ја ни изабрао! Хоћете ваљда да сад  ми министри играмо улоге опозицпје? Пдућпх  избора нећет-е мн ви доћи. У тих осам места ћу  ја оставити да народ ,сам бнра, па ћемО бар  имати пстинске опозпдионаре! Најзад, после дугог објашњења, п ношто  свакоме обећаваше по што шта, приетадоше  и она седморица да узму на се те мучне улоге.  ГНеком обећаше положај, неком велпку зараду,  тек сваки доби награду за тако крупне усзуге  влади, којој је стало до тога да скупштина  колико толико изгледа истинска. Кад се св-е то срећно еврши, н отклонп се  -најтежа ир-епожа, -  пр-едседник узе слишавати  ■  опозиционаре? — Шта ј-е твоја улога? ппта првог. — Моја је улога да интерпелшпем владу  што се државне паре троше у лудо. — Шта ће ва то влада одговорпти? — Вдада ће рећи да је то због оскудице  Ј У новцу. — Т Т Т та, ти пмаш на то да кажеш! — Ја на то имам да кажем да сам еа од-  говором владе потпуно .задовољан, п да модпм  .десеторицу п.оеланик,а да ме нотпомогну. — Седи! рече иредседник задовољан. — Каква је твоја улога? пита другог. — Ја имам да интерпедшпем владу пгго су  неки чпновници добплп велпке положаје преко  реда, п имају по неколико великпх плата и  многих додатака, док еу други способнији и  старији чиновници у малом положају и не зг на-  пређују се толико година. — Добро, шта на то има влада да од-  говори? — Мннистрн ће на то рећп да су уна-  пређпвали преко реда само своје најближе ро-  ђаке п људе за које су се заузимади њиховн  приенп пријатељи, и нпког впше. — Шта ћеш ти на то рећи? — На то ћу рећи да сам са одговором  владе потпуно задовољан. Председник пита трећег, шта је његова.  удога. — Ја имам да напиднем најоштрнје владу  пгго закључује зајам под неповољним условима,?  кад су фпнансијске прилпке у земљи и пначе  тешке. — Шта ће влада одговоритп ? — Влада ће рећи да јој требају. паре. — Шта ћеш ти на то ? — Ја ћу рећи да сам тако јаким разлозима. потпуно убеШН) .и да еам еа одговором задо-  г вбљан. — Ш та ти имаш? ппта четвртог. — Да интерпелпшем мпнпетра војног гито  гвојека гладује. — Шта ће он рећи ? — Нома дпта да једе ! — А ти? — Потпуно сам задовољан. — Седи. Тако -преслиша и остале опозидионаре. и  -онда пређе на скупштинеку већину. Ко је научпо своју улогу буде похваљен,  ;а они што улоге нису научилп не смеју доћи  у скупштннеку седнпцу. Због неповољних нрилика у земљи народно  представништво је морало у првим с-едницама  пристугшти решавањзт  најхитннјпх етвари. Вла-  .да је тако исто правилно разумела своју ду-  жност т.е је, . да се не бп дангубило у ситним  нитањима, одмах изнела на решавање закон  о  уређењу морске флоте. Кад сам чуо о  томе упнтам једног посла-  ника: — Ви имате много морскпх. ратних бро-  .дова? — Немамо. — Колико -п -х  свега шмате? — За сад немамо ни један! Ја се запрепаотих од чуда. Он то приме-  ти. па и њему би то чудно. — Шта вам је то чудно ? упита ме. —  Сдушам да сте донели закон о... — Јест, прекиде ме он — донелп смо тај  закон о  уређењу флоте, то је било потребно,  јер нп до данас немамо тох’  закона. — Доппре ли Страдија до мора? — За сад не. — Па нашто онда тај закон? Посланнк се насмеја н додаде: — Наша je се земља, господине, граничила  некад еа два мора, а наши су народни идеали  да Страдпја буде оно што је некад била. М и  на томе, видпте, радимо. Е, то је нешто друго, рекох као извнњава-  јућп се — сад разумем и могу слободно рећн  да ће Страдија заиста постати велпка и моћна  дошге год се за њу тако искрено и својски ста-  рате и докле год буде имала тако мудру и  родол.убпву управу као сада. Сутра-дан чујем да је кабинет пао. На  ■ св е стране по и улидама п механама п ири-  ватнпм становима. разлеже се весела песма.  Већ са свију страна. Страдије почпн.у дола-  зптп депутације, да у име народа поздраве нову владу. Многи листови препуњени дене-  шама и пзјавама оданнх грађава. Све су те  изјаве ш  честитке налик једна на другу, го-  тово рећи разлика је еамо у именима и пот-  пиеима. Ево једне: „Председнику министарског савета Госпо-  дину ---- Господине председниче, Ваше родољубље и велика дела у корист  наше драге отаџбине познати су шпром целе  Отрадије. Народ овога краја плива у весељу  и радости због доласка Вашег на управу зе-  мал.ску, јер је сваки тврдо убеђен да сте Ви  са Вашим друговима једини у стању да земљу  нашу изведете из ових мучних и тешких при-  лика, из ове беде у коју је бацише рђавим и  непатриотским радом Ваши претходници. Кроз сузе радости кдичемо :  Живели! У име пет стотпна потписа.  (потпис једног трговца.) Или нзјаве, обично оваке: „До данас сам бно приврженик прошдог ре-  жнма, алн како сам се данае, доласком новог  кабпнета, потпуно уверио да је прошла влада-  радила на штету земље п како је еадашњи ка-  бинет једннн у стању да земљу поведе бољим  путем и да оствари велике народне пдеале, то  изјављујем да ћу од данас свим силама пот- помагати данашњу владу н да ћу овуда и на  сваком месту оеуђивати прошли злогласни ре-  ffimi, кога се гнушају ,сви поштени људи у  земљи. (потиие.) У многим новинама. у којима еам до тог  дана чнтао чланке у који.ча се хвалш сваки но-  етунак прошле владе, сад видим чланке у ко-  jmia се најоштрије осуђује прошла владавина,  а у звезде кује нова. Кад сам узео те листове и црегледао бро-  јеве од почетка. годпне, видео сам да се до-  ласком сваке владе понавља. еве једно те једно.  Свака нова влада буде на исти начин по-  здрављена као једпна ваљана, а евака прошла  осуђена u названа: издајндчком, гадном, ште-  тном, дрном, гнусном. Па и изјаве и честитке исте од истих људи  еваком новом кабинету, а п у депутацијама су  стално исти људи. Чнновнпци нарочито журе с изјавама ода-  ности свакој повој влади, сем ако који сме  да протпвнп.м поступком доведе у опасност  евој положај н да рескира службу. Таквих је  мало н о  њима јавно мњење нма врло р.ђаво  мишљење, јер кваре тако леп обичај који у  Страдији постојп већ од дужег времена. Рдзговарао са.м с једним добрим чиновнн- ком о  једном његовом другу, којп не хтеде  честптатп новој влади долазак на управу, те  је због тога отпуштен из државне службе. — Изгледа паметан човек, рекох. — Будала! одговори овај хладно. — Не бпх рекао! — Та оставите, молим Вас , заиесељака.  Bojni да гладује с породицом, него да као  сви други паметни гледа своја носла. Кога год бих упитао добнјем тако исто  мишљење о  таквим људма, па чак их свет  гледа са сажалењем, али.и презрењем. Како је нова влада имала неке своје хитне  нослове, а иотребно јој било да јој народ нреко  ноеланпка нзјави иуно поверење и у иети мах  да оеуди рад прошле владе и скупштине, то  задржаше исте посланике. Ово ме јако изненади, тс нарочнто нађем  једног од посланика и поведем с њим разговор: — Без сумње ће кабинет насти, пошто  остаје иста скупштина? — упитам. — iie. — Знам, ади, како ће влада имати пуно  поверење ове скунштине? — Пзглаеаћемо! — Онда бисте морали осудити рад прошле  владе, на п ваш. То значп о-судити евој рад! — Који наш рад? - —  i’a.i, ваш еа прошлом владо.м? — Остдићемо прошлу владу! — Знам, алн како ћете то ви исти посла-  нпци. кад сте до јуче помагали прошлу владу? — Не мења ствар. — Не разумем! — Врло просто и јасно! рече равнодушно. - Чудновато. — Ништа није чудно. Неко ће то морати  урадити. на било ми, бпло другш посланицп.  Влади треба само та формалност, то је тако  заведено ваљда по угледу на остале стране  земље, али у ствари скупштина и посланпци  код нас раде само оно што хоће влада. — Ila нашто онда екупштина? — Та је л' вам кажем, само ради форме  кодико да се каже да у нашој земљи има п  тога и да влада изгледа парламентарна. — Е сад тек разумем !  рекох још више  изненафен и збуљен одтовором. II запста, носланицн су ноказали да умеју  ценити своју отаџбину, јер за љу жртвоваше  и свој лпчнн понос и образ. — Живот су наши стари жртвовалн за ову  земљу, а ми се још предомшпљамо да лп за њу 7* - еамо част своју да жртвујшо! узвикнуо је  један посланик. — Тако је! одјекну са свију страна. Ноелови еу у скупштини текли журно. Прво новој влади изгласаше пуно ловерење  и осудише рад прошле, а за тим влада изнесе  пред народно представнпштво нредлог да се  у неколико закона учине измене. Предлог се прими једногласно и усвојише  нредложене измене у законима, јер су закони  без тих нзмена и догтуна сметали неколпцинп  министарских ро^ака и нрпјатеља да заузму  неке више положаје у државној службп. Најзад се уналред одобрише сви нздацп.  које ће влада учинити преко буџета. ii онда  се скупштина распусти и посланнди, уморнп  од државног, посла одоше кућама да се одморе,  а чланови кабинета, пошто срећно нребродпше  све преионе и задовољнп пуншм народним no-  вереље.ч, приредпше свечану другарску вечеру,  да се уз чашу вина у весе-љу и сами одморе  од тешких брига око уређења земље. Сирота нова влада одмах је морала мислитп,  а томе занату минпстри у Страдијп нпс-у вичнп.  Искрено да говоримо, неколнко дана су се ју-  начкп, поносво држали •  -док је трајало и по-  следње паре у државној каси, онп су прекодан вееела и ведра лица примали еилке деиутације  пз народа и држали дирљиве говоре о  срећној  будућности миле им и напаћене Страдије: а  кад ноћ падне. онда се нрнређзму сјајне и ску-  поцене гозбе, где се ппје, нева п држе се ро-  дољубиве здравпце. Али кад се државна каеа  н о тп у н о  пспразнн, почеше господа министри  озбиљно мислитш и договарати се шта да се  предузме у тако очајном положају. Већ за чп-  новнике је лако, онп су н иначе навикнути да  плате не примају no неколико месеци;  пензи-  онарн су старн људи, доста су се п нажн-  вели ;  а војници, разуме ее само по ееби. и  треба да се навикну на муке и невоље, па није  с горег да и гдад јуначки трпе: лиферантима,  предузимачима и сваком другом добром грађа-  нину срећне Страдије дако је рећп да иеплата  њихових рачуна ннје ушла у овогодпшњп др-  жавни буџет. Али, није лако за мннпетре :  јер  они, разуме се. треба да плате да се о  њима  добро говори и пише. Није лако још п за вазда  других пречих с-твари, јер има доста ствари,  које су прече од Страдије. Забринули се п дошлп на мисао да треба.  ос-нажптп прпвреду: те због тога решише да  земљу задуже повећим дугом: али како се око  зак.Ђучпвања тога зајма мора потрошптн доста  новаца за скулштпнске седнпце, за путовања мшшстарска у стране земље, то мнннетрп ре-  шише да покупе за ту диљ све депозите из  државних каса, где је депонован новад при-  ватнпх лица да на тај начин помогну отаџбини,  која цвн.тп у.невољи. У целој земљи настала пометња: у неким  листовима се говори о  кризи министарској, у  некима како је влада већ новољно свршила  нреговорЂ о  зајму, у некима и једно и друго,  а вдадини листови пишу како никад земља  није била у бољем благостању. Све више и више стаде се говорити о  том  спаеоносном за.јму, новине све вите и више  нувшне своје ступде расправљањем тога гш -  тања. Настаде на све стране јако интерееовање,  п за мало те д.о|е дотле, да готово стадогле сви  послови. II трговцп п лиферанти и чииовннци  ii пензионари и свештеншци, све је то т неком  грозничавом, натгрегнутом очекивању. На све  сгране, на сваком месту само се о томе говоргг.  занпткује, нагађа. Министри трче час у ову, час у ону страну  зем.љу, час један, чае други, час по два три  заједно. Скупштина на окуиу, те се и тамо  дебатује, решава п најзад одбрише да ее зајам  закључн пошто пото, п одоше сваки својој кућп.  а очајна радозналост све већа п већа т јав- ном мњењу. Сретну се двојнца на у.лицм, на место ио-  здрава одмах: — Шта је са зајмом? — Не знам! — Преговарају? — Сигурно ! Миниетрн све јазе учестадп нохађати стране  з.е.чл,е п врађати се натраг. — Дошао мннкстар? пита један. — II ја чујем. — Lllrn  јв уч и њ ен о? — Ваљда повољно! Док једва једном објавише владини листови  (влада увек има по неколико листова. уираво  свакн мннистар свој лист — један, илн два)  да је влада довела до краја преговоре са стра-  ном једном ■  групом и да оу резуљтатп врло  новољни. ,,С иоузданошћу можемо потврднтп да ћ -е   за којндан зајам бпти потписан п новац увезен  у земљу."' Свет се мало смири, али владнни диетови  јавпше да ће за два три дана доћи у Страдију  пуномоћнпк те банкарске групе г. Хорије. те  ће ту потписати уговор. Сад тек наетаде и усмено и писмено ире-  пирање; запиткивање, очекнвање, сувпшна, нер-  возна радозналост, и снлно полагање наде у тог једног странца, који се очекиваше да снаее  земљу, беху достигли врхунац. Е Г и  о  чему се другом п не говори и не мнс.ги  до о  том Хорију. Пронесе се глас да је при-  спео и одсео у том и том хотеду, и маса ра-  дознала света н мушког и женског, п старог  и младог, јурне хотелу, јурне тако .  жудно и  бесомучно, да старе и слабије изгазе и из-  грувају. Појави -се на улнци какав странац, путнпк,  и тек неко рекне другом: — Где странац неки! и погледа друга зна-  чајно, лицем и догледом као да га нита: ,.Да  није то Хорије?“ — Да није оп! вели. онај други. — И ја нешто мислим! Са свију страна посматрају странца и за-  кључе да ће баш оп бити. Пронесу после ту  веет кроз варош да су впдели Хорија, u та вест  се та-ко брзо нронесе н проетруји кроз еве  сдојеве друштва, да већ после једног, два часа  цела варош с поуздањем тврди да је оп ту, да  су га људи лично видели и с њим говорнлп.  Устумарала се полпција, узнемирили се мпни-  стри, па трче на еве стране да се с њнм са-  стану и укажу му подттовање. Нема га. 103 Сугра дан доносе днстови да јучерашња  вест о  доласку Хорпјевом ннје истиншта. Докдс је то дошло видеће ее из овог до-  гађаја. Једног дана изишао сам на' станицу, где  ■стаје једна страна лађа. Ilpiicne лађа и ночеше нзлазити путнпци. Ја  се нешто заговорио с једним познаником, док од  једном маса евета се пови ка лађи тако сплно  да ме у мало један што се затрчао не обори. — ПХта је то? — Ко је? стадоше многи један другог за-  •ппткнвати. — Он! одговарају. — Хорије? Јест, дошао ! — Где је, камо га! жубори маса п наетаде  гурање, тнскање, ггропнњање, зверање, свађа;  с-ваки хоће да приђе блпже-. Заиста. приметим једног странца, који је  молио ii запомагао да га пусте, јор има журна  носла, Једва човек говорн, стење управо, при-  тиснут н згњечен радозналом-еветином. Полицајци еу одмах разумели евоју.праву  дужност- п одјурпше да о  доласку његовом  пзвесте министра нредс-еднцка, остале чланове  владе, председнпка општине, главара цркве,  и остале великодостојнпке земаљеке. II за мало, а у  маси се зачуше гласови: — Мпнистри, министри! II министрп се допста. појавише са свпма  ведмкодостојницима земље Страдије. Сви у све-'   чаном руху, са свима  лентама и силним орде-  нима (а све не носе у редовним приликама,.  већ по неколико само). Маса се расклони на  две етране, и тако странац остаде еам у сре-  дини, с једже стране, а с друге се етране по-  јавпше министрн идући му у сусрет. Министри се зауставише на пристојној да-  љпни, скидоше капе и приклонише се до земље,  То исто уради п маса. Он изгледаше нешто  збуњен, преплашен, а у исто време ја-ко за-  чуђен, али се с места није мицао, стајао је  неномично, као статуа. Министар председник  иступп један корак још напред, и отноче: — Врли странче, твој долазак у нашу земљу  исгорија ће забележитп златним словима, јер  тај знаменити долазак чини епоху у Нашем др-  жавном животу, твој долазак доноеп срећну  будућност нашој милој Страдијп. У име целе  владе, у име целог народа, ја те поздрављам  као спаситеља нашег н кдичем: живео! — Живео! Живео! проломи се ваздух од  усклика из хиљадама. грла. Затпм главар цркве отпоче певатп побожне iieciie.-'ii забрујаше звона на храмовнма глав-  нога града земље Страдије. Кад ее и тај део званнчног дочека свршиг   онда мнннстри са љубазним осмехом на лпцу,  с понизношћу приђоше странцу, руковате се  редом, иа се осталн измакоше п стадоше годо-  главн о прпклоњеним главама, а министа.р нред-  седник узе њ вгов  ку.фер-у наруче, с неким страхо-  ноштовањем, а миниетар финансија опет urrau  знаменптог чо-века. Понеше те стварн као какве  светиње. Куфер је, разуме се, и био светиња,.  јер јеу  њему снгурно судбоноснн уговор; управр’   у том куферу беше, ни мање ни вшио, већ бу-  j i jFvhoct , срећна будућност целе једне земљ-е.  Зато је, дакле, мпнистар нредседник, знајућп  шта носи у својим рукама, изгледао оввчан,  преображен, поносит, јер у својим рукама -но.си  будућност земље Страдије. Главар цркве, као  човек Богом обдарен великим духом п умом,  олмах је ц сам увидео важност тога куфвра,  те са осталим првосвештеницима опкружн мп-  нистра председника, и запеваше побожне пееме. Спровод се крете. Он и миниетар финансија  напред, а куфер у наручју министра иредсед-  ника опкружен првосвештеницима п го-логлавим  народом, за њима. Иде се лагано, свечано,  ногу пред ногу, певају се иобожне пееме, а  звона звоне. н пупају прангије. II таво лагано главном улицом идући до.му манистра иред-  седника. II куће и кафане rf храмовп и канце-  ларије, све се испразнило, све је живо изишло  .дасуделује у том епохалном дочеку великог  странца. Чак ни болесници не изостадоше ;  и  они су изнети из станова да виде ту ретку еве-  чаност, чак и из болница све болеснике изнелн  на носилима: па и њима чисто секнула бољка:  .лакше им кад помисле на срећу своје миле  -отаџбине; и деца на сиси изнета, и она не  плачу , већ упиљила своје очице у великог  страпца, као да осећају да се та срећа за њих  -спрема. Док етигоше до куће министра председ-  ника, већ и вече паде. Странца више унеше  него што га уведоше у кућу, уђоше сви мп-  нистри и великодостојници, а маса остаде да  пиљи радознало у прозоре, или просто да блене  Ј кућу. Сутра дан почеше да стижу депутације из  народа да поздраве великог странца, а већ  још у зору пред кућу министра председника  докрцкаше лагано тешко натоварена кола раз-  ннх одлпковања за врлог странца. Странац је. разуме се, одмах изабран за  почасног председника министарства, за по-  насног председника општине, Академије Наука,  м свију могућпх хуманих друпттава и удружења у СтрадиЈИ , а њих има сијаеет,. па чак г г   друштво за оснивање друштава, Све га вароши  изабраше за свог почасног члана, свн га еснафи  нрпзнадоше за добротвора, а један птк војске-  у почаст његову прозва се „Силни пук Хо-  ријев.“ Свн лнстови га поздравшне дугим чланцнма,  многи; донеше његову слику. Многи чиновници  беху у почаст тога дана унапређени, многи  иолпцајци u оддиковани и унапређени, многа  нова наддештва отворена и нови чшновннци  постављени. Већ два дана како траје бурно веееље по-  целом граду. Свнра музика, звоне звона, ну  цају прангпје, 'брује песме, расипа се ппће. Трећег дана мнннстрн, п ако мамурни од  веееља, морадоше жртвовати и одмор тела свог  за срећу земље и народа, те се пскупише у  пуну седницу, да са Хоријем заврше преговоре  •о  зајму и потппшу тај епохалнп уговор. Иајпре, као увода ради, почелп су приватан  разговор. (У весељу заборавих рећп да се ку-  фер чува под јаком стражом). — Хоћете ли дуже остати овде? пита га  мннистар председнпк. — Докле год не свршнм посао, а он ће дуже  трајатп! Министре збуни та реч дуже. — МисЈште. дуже ће трајати? — На свакп начин. Такав је irocao. — Нама су ваши услови познати, а и вама  нашн, те држпм да неће битн никаквих еметњп!  рече министар финанспја. — Сметњи? рече странац унлашено. — Да, држим :да их неће бити! — II ја се надам! — Оида можемо одмах потнисатгх уговор!  рече мпнистар председник. — Уговор? — Да! — Уговор је потписан; и ја ћу се још  ■сутра кренути на пут: а ире свега ја ћу Вам  и сада и довек бнти захвалан на оваквом до-  чеку. Искрено да Вам кажем, ја сам. збуњен,  још нисам довољно свестан шта је све са мном.  До душе у овој сам земљи са.д први пут. али  нисам могао ни сањати да ћу као непознат  ма где бити овако дочекан. Ја још држим да.  сањам. — Потиисалп сте, дакле, уговор? викнуше  сви у један гдас, одушевљено. — Ево га! рече етранац п извади из џепа  табак хартије на коме је уговор и узе читатп  на евом језику. Уговор је бпо измећу љега. и  једног шљиварског трговца пз унутрашњости  Страдпје, где се оеај подвезује да му лпфе- рује тодику и толику кодичину шљива за ку- вање пек.меза до тог н тог дана ..... Шта се у једној цивилизованој и паметној  земљи и могдо друго учннити, већ да се стра-  нац. после така глупог уговора, протера из  Страдије, тајно, а носле три дана да владини  дпстовн донееу белешке: „Влада енергично ради на остварењу новог  зајма п еви с -у  изгледи да ћемо још до краја  овог месеца примити један део новаца.‘ : Свет ее мало раепитивао о  Хорију , на  нрестаде, а за тим оие/г све по старом. Кад еам узео размишљати о  овом последњем  догајјаЈЈ”  необично ми се допадаше општа хар-  монија у Страдији. Не само што су министри  симпатичнп и ваљани, већ сам приметио да  је и главар цркве уман п духовит човек. Ко  би се могао у згодном тренутку, уираво у нај-  ■судбоноснијем тренутку, кад се решава суд-  •бина зем.ље, сетити да заиева побожне песме  над куфером оног пекмезара, и да тиме моћно  гшмогне трудољубивој влади у великнм подвн-  зпма. Код тако сложног рада мора бнти среће. Од.мах се решим да првом пршшком одем  мудром оцу, главару цркве, те да изближе  лознам тог великог Страђанина.