Био је омален дечак око својих 9 до 10 година. Са румених и као јабука пуних образа његових могла се свагда читати веселост и раздраганост; а кад би му загледали у оне његове — као трњина — црне очи, из којих светлуцаше оштри поглед, уверили би се, да је оштроуман и досетљив. Глава му беше правилно округла, густом као чађ црном косом покривена и лепо очешљана. Одело му беше чисто и лепо, те изазиваше дивљење лепоти његовог одела. Изгледао је на први поглед као да је син каквога грофа, а не као син простог имућног земљеделца. Добривој, тако беше име том лепушкастом дечаку кога сам вам укратко описао — беше дакле син имућних сеоских родитеља. „Газда Пера“ — тако је звало цело село оца овога дечака — био је у опште од свих сељана у селу Б... љубљен, поштован и за највреднијег и најпоштенијег човека припознат од старог и младог, од великог и малог и у опште од свих који га лично познаваху. То велико уважење стекао је газда Пера својим поштеним и вредним животом. Газда Пера је био тих, миран и благ. Никога није оп увредио, никоме није он ни једне зле речи рекао. Са свима сељанима је он у миру и љубави живио. Био је при том милостива срца и особито дарежљив човек. Ма да му је двориште било претоварено са храном, и ма да га је Бог благословио са преобилним плодом од своје њиве  коју је он вредно обрађивао — ипак се он није зато погордио. Сви су се сељани чудили и дивили његовом напретку у добру. За газда Перино добро срце брзо се рашчуло на далеко, по оној српској пословици: „Добар се глас далеко чује“. У време циче зиме, кад по цео дан злочести псогоња влада, кад сиромах сељак не сме ни на праг изаћи од те немилоснице, кад сиромах човек не зна од куд да заслужи коју кукавицу: онда је газда Пера показивао, да се влада по оним речима Христа Спаситеља: „Сиротима буди у помоћи“. Газда Пера је тако сваком приликом свесрдно и чинио. — Бесплатно је раздавао храну сиромашним сељанима, не тражећи да му се натраг врати. Како ли је мило било оним сиротим људима који су, видећи  да газда Пера не прима зајам натраг, односили свој зајам кући! Из стотину усана излетале су речи: „Бог га живео“! „Бог му дао здравља“! Ето таки беше отац малога Добривоја. А каква му беше мати? Мати му беше права Српкиња. Честита, ваљана и побожна — и ма да беше из сиромашне породице — ипак беше она лепо васпитана, па је настојавала да и свога јединца Добривоја лепо васпита. Знала је она да од добро васпитаног детета може постати ваљан човек. „Сека Зорка“ — тако зваху и под тим именом познаваху сви сељани и све сељанке као честиту и ваљану Хришћанку — беше узор врлина које женско лице красе. Најглавније врлине беху јој ове: мудрост, доброта, љубав, љупкост, вредноћа, штедња и мирољубље. Свима  овим врлинама привикивала је сека Зорка и свог јединца Добривоја кад му је тек шест година било. На овај рад подстицао ју је господин учитељ, а то је било онда, кад је Добривој први пут могао прочитати пред својом добром мајком наслов оне књиге, из које је учитељ њега учио читати, а то је: „Буквар“. Добра мајка је своме сину давала васпитање спочетка само онаково, каково је њему за школу потребно било, а то је она лако чинила. Одвраћала га од несташних игара, јер док Добривој није пошао у школу, дотле беше врло несташан и непослушан. Сека Зорки је често и поп Сава овако говорио: „Не дај детету на вољу, да чини шта хоће и да иде куд хоће, јер је дете сад као восак на којем се свашта урезати да. Урезати се може и добро и зло, ал дете  прима само једно. С тога гледај да у невино срце свога детета урежеш све оно што је добро. Знај да је дете као младо дрво, а дрво младо даје се савијати све дотле док је младо, а кад остари, онда се више савити не да. Треба да своје дете привикнеш још из ране младости страху божјем и послушности. Многа деца зло прођу због своје непослушности... итд. итд.“ Овим речима је поп Сава подстицао сека Зорку да свог несташног иначе особито даровитог синчића васпита. Сека Зорка се понајвише трудила да свога Добривоја привикне послушности и вредноћи. Кад год је Добривој из школе изишао, приповедао би својој мајци о оном, о чем је учитељ у школи говорио, шта им је приповедао или какве им ствари показивао итд. Тако је једанпут приповедао како  им је учитељ показивао школске ствари, други пут је приповедао како им је учитељ говорио о добром и неваљалом детету или о послушном и непослушном дечаку итд. Све је то мали Добривој тако умео лепо приповедати, да су се груди сретне мајке од радости надимале, па је радошћу обузета, грлила малога Добривоја, топло љубила и овако говорила: „Слатко дете моје, буди увек тако добар, па добро пази на речи свог учитеља. Он ће ти увек тако лепо приповедати, па ћеш увидети како пролази онај ко слуша савете и опомене старијих, а како онај који не слуша. Зато синко слушај свога учитеља! Слушај и твог доброг оца и мајку, јер ћеш само онда сретан бити“. Осим тога, водила га је у башту, која је била засађена са дрвећем разног воћа и са многим цвећем. Ту му је дала у руке малу канту са решетком са којом  је мали Добривој заливао цвеће у башти. Даље дала му је неколико леја да сам сади воће и цвеће показавши му прво како то треба радити. Испочетка је то Добривоју тешко било, али мало по мало и Добривој се тако привикао раду и вредноћи — јер беше тад особито послушан — да је и сам чезнуо за радом као жедан за водом. Од сада му беше најмилија забава: да сади и залива цвеће. Мајка му је много пута приповедала лепе и поучне приче и то тако занимљиве, да је мали Добривој сваку реч своје миле мајке гутао. Покрај тога мајка га је сваког јутра и вечера учила да се моли Богу. Навикавала га је на добро а упућивала да се клони од зла. Стављала му је за пример Милана сина свог суседа који беше несташно и непослушно дете, како пролази због  несташлука. Саветовала га је да не иде много с њим и да се не меша у игри где се Милан налази. Добривој је све ово примао к срцу од своје мајке и беше му врло мило па се по њеним саветима и владао. И с пуним правом могла је сека Зорка очекивати, да ће Добривој бити сретан ако се одржи у тим врлинама које је добра мати постепено пресађивала у његово младо срце. Отац Добривојев — газда Пера, — беше још сретнији кад је видео како му учитељ хвали сина пред свима сељанима као најбољег ђака. Од радости, газда Пери није било ништа отерати пар од најлепших јагањаца учитељу на дар. — Свог Добривоја волео је газда Пера више свега; љубио га и чувао као зеницу ока свог. — Мислио је — а то је временом и учинио — да свог Добривоја даде на веће  школе кад изучи ту сеоску. „Та школоваћу га — говорио је газда Пера својој жени — „па ма ме пола имања стао, само нека постане поп“... Сека Зорка је само ћутала на ове речи, које је газда Пера изговорно — па се мало насмешила. Знала је она добро, да нико не зна шта може од детета постати. Тихо би му тада овако говорила: „Човек збори, ал’ Бог твори“. Дан је за даном пролазно, па се и година приближивала од оног дана, када је мали Добривој први пут ступио у школу. Добривој се за цело школско време добро учио и примерно владао. Своје лекције је увек тачно, савесно и на време научио. Своје задаће је чисто и лепо писао па је потпуно спремљен ишао у школу. Док није свој задатак научио, и док није свој пропис написао,  није се хтео мали Добривој играти. Зашто! Ево зашто: Кад год су сва деца у школи била  мирна, онда им је учитељ по коју лепу приповечицу тако занимљиво приповедао, да су га сва деца као жедна слушала и тако рећи гутала учитељеве речи. Ох, ала су то сретни тренуци за невину и добру децу! Учитељ је свагда баш тако згодну приповетку деци приповедао, из које су и сама деца могла науку за се извести, по којој су се уверити могла, да свако дете, које се по добрим саветима својих родитеља влада, да тако дете добро пролази, а оно дете које се не влада по саветима својих старијих, већ које је непослушно, јогунасто, и несташно, да тако дете зло пролази. Учитељ је био човек врло добра срца, побожан и мирољубив.  Пре сваке наставе, побожно се прекрсти и са децом отпоје по који тропар или би сва деца очитала молитву пре наставе. Исто је тако чинио и после наставе, а онда је децу пустио кући и том приликом су два по два излазили из школе, па у реду мирно ходећи улицом поздрављали би оне, уз које су пролазили или које су сретали. Свако дете ишло је са оним дететом које је било ближе један другом т. ј. чија је кућа била близу једна другој. По томе је дакле свако ђаче имало свога друга. Мали Добривој је ишао увек са Миланом чича Пантиним сином, чија је кућа била преко пута од газда Перине куће. Чича Панта који је сережан у свом седу и газда Пера, живили су и сад живе врло добро баш као прави пријатељи. — Кад је газда Пера одвео Добривоја да га упише у школу,  онда је и чича Панта одвео свог несташка Милана. Но није га баш одвео, јер је чича Панта имао посла док је Милана са багрена стерао доле, те га онда одвукао онако подераног и уплаканог. Милан и Добривој беху једних година. Још оног дана када су се оба та дечака уписала за ђаке, заволели су се још већма и спријатељили се ма да беху различите нарави, Милан је мал’ не сваког дана ишао Добривоју да се играју. Где је Добривој био, ту је и Милан био; куд је Добривој ишао тамо је и Милан ишао. Заједно су увек били у башти заливали цвеће, кидали џбунасту траву и коров, заједно су у школу ишли, заједно из школе кући долазили. Милан није могао без Добривоја бити. Ово Миланово и Добријево пријатељевање упадало је у очи не само суседима, него и свима сељанима и њиховим друговима и сви  су се чудили, како се Добривој слаже са тим несташком за којега сваки дан долазе тужбе његовом оцу: Милан урадио ово, Милан учинио оно... разбио прозор, дражио псе... скидао птичија гњезда са дрвећа... крао јабуке и т. д. због којих несташлука је Милан често добивао шибе и од учитеља а и од свога оца. Но Милан место да се поправио, он је бивао све гори и несташнији, све дотле док му није несташлук тако ушао у страст да је по читав дан бегао од куће кријући се које где. Чича Панта је био строг отац и казнио је свог несташка због учињених несташлука, али како је због своје службе био обвезан, то сваки пут није могао да доспе да Милана казни. Због тог се Милан и покварио, јер је добро знао да га отац данас или сутра не може бити. Као што је Милан био несташан при том и непослушан, исто је тако обратно  Добривој био баш послушан, миран, вредан, тачан, уредан и уопште као што је на дому био ваљан дечак, исто тако беше Добривој и у школи и у цркви прави узор дечијег доброг владања. О његовом добром владању, на брзо се рашчуло по целом селу. То су засведочавале речи појединих матера, које су своју неваљалу децу опомињале речима: „Владајте се онако као што се Добривој влада, па ће вас свако волети“... Добривој заиста и беше сваке године похваљен на испиту од свог учитеља због свог доброг владања и учења. — Тако прођоше две године и за те пуне две године Милан и Добривој беху најбољи другови. Добривој је био добра срца па није хтео да се туђи од Милана ма да Милан беше несташан и неваљао. Шта више и самом Добривоју је Милан наносио увреде, али  Добривој му је све опраштао и ни мрка погледа није бацао на Милана. Милан је више пута због своје несташности молио Добривоја за опроштење. — Дан за даном пролазаше па се и крај треће године њиховог ђачког живота приближивао. Пролеће је прошло, а иза дивног пролећа долазили су све топлији и топлији летњи дани. Учитељ је пре недељу дана објавио ученицима када ће се држати испит, па је због тога рекао да се сви спреме, да понове лекције па да потпуно спремљени могу дати леп одговор пред г. надзорником. Говорио им је да се труде, да што лепше и сјајније одговоре на испиту, па да својим одговорима потврде труд и рад свога учитеља и да му осветлају образ пред г. надзорником, а међ осталим је још и ово додао: „Који се од мојих ученика најбоље покаже и на испиту најбоље на питања одговорао  буде, тај ће добити од г. надзорника књигу са златним корицама“. Ово је био најрадоснији глас не само за Добривоја, него и за сву децу која су са Добривојем заједно ишла, па су се почели натицати целе оне недеље, ко ће боље научити, само да што више и боље могу одговорити на испиту. Но све беше некојим ученицима узалуд, јер пословица вели: „У очи Божића прасе се не угоји“! Добривој је једва чекао да дође тај дан када ће г. надзорник њих испитивати. Целе недеље пред испитом понављао је Добривој своје лекције, а Милан место да је бар и сад нешто учио, он је бежао од школе, ишао у шуму, хватао птице, купао се у великим барима, од мајке је излагивао по неколико новчића за пропис па је за те новце куповао дувана и пушио са Пајом, млинарским сином, који беше још гори од Милана... итд. Још оног јутра око 8 часова приспео је г. надзорник са г. г. сеоским парохом, кнезом, бележником и са осталим члановима сеоске општине — у школску собу која је била лепо спремљена. Г. надзорника је на вратима са својим ученицима — дочекао учитељ са кратким и лепим поздравом. Сва су деца за тим мирно ушла у школу и села сваки на своје место. Г. надзорник је отишао за испитни сто, на којем беше много мирисава цвећа и школски записник. С једне и с друге стране поседали су и остали чланови који су присуствовали на школском испиту. — Испит се започео са молитвом пре школске наставе: „Преблаги Господи“. Ову молитву су деца у глас врло лепо изговорила. Г. парох је први стављао питања   из науке о вери и то ученицима најпре из настаријег разреда па онда из млађег... Како из науке о вери, тако и из осталих предмета што се у основној српско-народној школи уче — стављао је и г. надзорник питања на која су деца тако паметно и разборито одговарала да се г. надзорник чудио и дивио том успеху, похваљујући при том учитеља који је за време дечијег одговарања сав занет био од радости, видећи како му деца износе на видик и оцену његов труд. — Елем да не описујем потанко све, што се питало и како је које дете одговарало, доста то, да је г. надзорник после закљученог и довршеног испита најлепшим и најрадоснијим похвалама обасуо труд учитеља пред свима присутнима, а затим је извадио једну књигу са златним корицама и погледавши у испитни записник, прозвао Добривоја   преда се и овако му рекао: „ Синко! Ево ти дајем ову лепу књигу коју сам наменио оном који се у овој школи најбољим показао буде. Ти си се данас најдостојнији показао ове књиге, доказао си и задивио си не само мене, него и све твоје другове, па и самога твога учитеља и оца, који те је подстицао на вредноћу. Буди увек тако добар, буди увек тако вредан, учи, чувај се и клони се неваљала друштва, слушај и поштуј свога оца и матер па ћеш срећан бити! Ево ти дакле предајем ову лепу књигу, па се дичи њоме, а учитељ и твоји родитељи, нека се диче с тобом! Ово изговоривши г. надзорник пружи лепу књигу малом Добривоју који дрхћући прими књигу, па пољубивши г. надзорника у руку врати се на своје место. Учитељ од милине узме Добривоја за руке па га пољуби очински у пуне обрашчиће.   Ово беше учитељу најрадоснији тренутак из горког учитељског живота. За тим сва деца отпевају песму: „Теби Боже хвала“ — тако сложно и милогласно, да је г. надзорник по други пут морао похвалити и ђаке и г. учитеља, те се онда са свима члановима опрости и оде даље својим послом. Учитељ је после одласка г. надзорниковог, још при растанку, изговорио својој деци кратког садржаја лепу поуку како да се владају за време школског одмора, и тек онда је сву децу распустио. Радосна деца клицајући и певајући песму: „Ђачки растанак“ разиђу се сваки својој кући. Добривој и Милан одоше право кући. Но њихов одлазак из школе упадао је сад свима у очи, а то је: што Добривој и Милан нису заједно отишли кући као обично. На лицу им се видео знак да се у нечем данас не слажу, јер се путем не гледаху као до сад. Ово се само на лицу Милановом могло приметити, који је потмуреним и намргођеним лицем ишао по сред пута повлачећи ногу за ногом и дижући прашину. Добривој је напротив скакутао смешећи се од радости, показивао је својим друговима лепу књигу што је добио на испиту. Ко је год поред Добривоја прошао, свако је застао, па ако је знао читати, прочитао је наслов: „Ако будеш неваљао, сети се савета твог учитеља, па се по њима владај“ — па мало прогледавши дивно бојадисане слике из дечијег живота — похвалио би Добривоја и одлазио даље. — Добривој се није могао журити  због многог заустављања. Нестрпељиво је чекао док су му књигу гледали и хвалили га. Једва је чекао да дође кући па да покаже својим родитељима шта је добио. А како беше са Миланом? Милан је од љутине грискао усне, кидао листове из књига па расипао по путу, и бунцао је неке речи што и он није добио онакову књигу, као што је и Добривој добио. У Милана се сад породила због тога мржња, био је сад пун зависти, због чега озлојеђен не хтеде данас са Добривојем кући ићи. Милан је целим путем попреко гледао веселог Добривоја, те га је са својим оштрим погледом тако просецао, као да је из зависти хтео неку намеру да изврши над Добривојем. Што се Добривој већма радовао новој књизи, тим се Милан све већма љутио, шкрипио зубима и гледао је како би од Добривоја отео ону лепу књигу. Ову  намеру је хтео да изврши баш онда, кад је Добривој хтео да уђе у своје двориште. У онај мах кад се Милан затрчао на Добривоја, да му отме из руке књигу — изишао је баш онда Добривојев отац на улицу, па кад је видео да Милан збиља хоће да отме књигу од Добривоја, потрчи и одгурне неваљалог Милана, па онда узевши Добривоја за руку, одведе га у собу где му је Добривој показао књигу са златним корицама, рекавши да му је ту књигу дао г. надзорник на испиту. — Отац Добривојев је тек сад разумео шта је хтео Милан оно мало час да учини. Од милине што се Добривој и ове године као најбољи ђак показао, отиде у гумно, одабере једно најлепше јагње, метне га на раме па га однесе учитељу на дар. Кад се Милан онако осрамоћен морао упутити својој кући, побоји се на путу ди ће газда Пера казати његовом оцу како је хтео отети књигу од Добривоја — па с тога да би се спасао од батина, намисли да оде иза села на ледине па да се тамо са чобанима мало провесели. Што је смислио то је и урадио. Одмах се врати натраг, па се упути путем што води иза села. Тек што је подне прешло. Милан је био на лединама и то чело Младенове баште. — Кад је овамо дошао, види да се љуто преварио. Он се надао да ће код ма којег пастира замолити мало млека и црна хлеба, па ће тим провести дан без бриге. Но кад тамо, а од пастира ни корова. Пуста ледина нигде никога. Како је био уморан, а и како беше тога  дана, права омара и жега, то Милан потражи хладовину, склони се у хлад и ту се одмараше неко време но не за дуго јер му није пријала. Стомак му је био празан, глад га је јако морила. Освртао се и десно и лево не би ли спазио где год дудово дрво, али ни тога не беше, до саме липе. Сад не имајући куд ни камо, гладан, уморан, охрабри се па пође кући. Ваш право вели српска пословица: „Глад и курјака из шуме истера“. — Тек што је неколико хвати прешао, спази на своју велику радост дудово дрво у башти чика Младена. Плод тога дуда беше црн и крупан. „Баш као што ваља“! рече Милан радосно, па промеривши, плот како би га прескочити могао — пође у башту. Плот је прескочио без по муке, јер је сад био лак као срна.  На дуд се још лакше попео, а кад се попео, онда је рекао у себи: „Док га не обрстим, нећу се сићи“! Милан је тако слатко јео црне дудине, да не би ни гужваре слађе јео да му је нана дала. Кад је осетио да је сит, сиђе се полако доле. Тек што се сишао доле, ал дотрчаше чувари чика Младенове баште: гаров и белов, на га сташе дрпати тако силно да се све разлегао глас Миланов који је: „помагајте“! викао. — Већ су му цео горњи капут сав искидали били кад је чика Младен дотрчао са дреновцем да растера псе. Једва је и чика Младен избавио Милана, а да није на брзо дотрчао, све би му хаљине искидали пси. „А шта ти ту радиш“? запита га чика Младен кушајући га као бајати не познаје га. „До-до-дошао сам да-да-да ми  дате гра-а буље“! рече Милан кроз плач. „А ко је тебе овамо послао“? запита опет чика Младен. „По-о-сло ме-е-е ба-ба-а а...“ одговори Милан. „А да ниси ти дошо да једеш дудова“? „Ни-и—и сам“ ! „Па да што су ти усне црне“? „Јео сам пекмеза“! „Па што си онда чело баште долазио, зар ти ниси могао са сокака доћи к мени по грабуље“? запита га чика Младен, па га оштро погледи. Милан је почео сад муцати, јер није знао како ће сад да слаже, једва је чекао да се опрости са чика Младеном. „Истину говори“! викну чика Младен. „Е па ја сам за то чело баште улазио... поче Милан озбиљно...  јер сам био код Паје млинаревог сина. . . „Ао обешењаче, та ти хоћеш мене да превариш“! рече чика Младен видећи како Милан лаже — ухвати га за руку, па га одведе чича Пантиној кући, (оцу Милановом) па му исприповеда све и сва и онда се врати својој кући. — Отац Миланов чуо је за све оно што се пре тога догодило са Миланом и Добривојем па је нестрпељиво чекао Милана, а кад се чика Младен удалио испред њега, онда је свог несташка казнио тиме што је морао клечати на кукурузима, а при том му није дао вечерати. Беше баш подне у очи св. Илије. Леп летњи дан. Сунце је далеко одскочило. Врућина беше јака. На торњу српске цркве откуцавало је 12 часова, а на звонику римокатоличке  цркве звонило је мало звоно: тин! тан! тин! тан! знак да је сад време да се руча, па да се после ручка сваки уморан мало одмара. После подне истог а дана тако-око 5—6 часова, дошло је неколико другова Добривојевих да се сњим мало позабављају. Отац Добривојев који беше отац строг али добар, чувши глас који дозиваше Добривоја рече Добривоју! „Добривоје, зар не чујеш како те Сима и Стева вичу да изађеш напоље? Ти се ваљда мене бојиш да ти не ускратим играње? Не! Не бој се синко!“ рече добри отац тако нежно, да је одмах устао са седала, па ухвативши Добривоја за руку, извео га на улицу и овако му рекао: „Зато што си ме твојим добрим владањем и учењем изненадио и обрадовао, дозвољавам ти да се играш са твојим друговима колико ти је воња, али немој да се ским свадиш, немој да учиниш коме  жао, немој да се играш са онаким играма које ти могу какове озледе нанети“. Ово изрекавши, остави веселу децу која од радости кликтаху и скакутаху што ће се са Добривојем до воље наиграти, па се онда врати у двориште на свој посао. Добривој се одмах упути одма са својим друговима на зелену пољану да се играју лопте. Кад су дошли на одређено место затеку и Милана овде који је тога дана побегао од куће јер га је отац љуто избио што је баба Пелиној мачки везао камен о врат па је бацио у бунар. Милан није знао да је у овом друштву и Добривој па се с тога и он умеша у игру. Друштво се подели на две странке. И овом приликом спази Милан Добривоја но с њим није хтео Милан ни речце проговорити. Истина Милан је своју завист и злобу крио пред осталим друговима; али при  свем том тражио је згодну прилику у којој би Добривоја осрамотио, или би му ма у чем нашкодио. На жељу Добривојеву да се мало одморе, поседају сви у коло један до другог па чупкајући зелену траву запиткиваху један другога о које чем. Питали се ту: ко може баба Персину тарабу прескочити; ко се може на деда Симин дуд попети; ко сме отићи ноћу на таван и т. д. на која питања су се мали јунаци истицали хвалећи се како је који боље могао. На једном запита мали Миша: „А ко може убити оног врапца што стоји на багреновој грани“? „Ја могу“! рече Милан одважно. Сви се другови загледаху, па ће један између њих запитати: „А како можеш  убити, кад немаш ни палице, а врабац је ено на грани? „Боме ја ћу га убити“! рече Милан па пружи руку ономе што  га је запитао — додавши: „ево за опкладу;“ Овај држећ да лаже, а и из љубопитства да види шта ће Милан урадити — рекне: „добићеш од мене сутра 10 јабука ако убијеш оног врапца!“ „Добро!“ рече Милан, па извадивши из шпага пиштољ, напери га на врапца, одапне и пукне. —  Сва се деца обезнанише кад видише пиштољ. — „Ајао моја мајко“! цикну један од мало пре веселих другова пошто је пиштољ пукао — па ухвативши се за лево раме јаукаше од бола. — „Шта је, шта је? Да те није убио“? збуњено запиткиваху један другог. У тај мах Добривој падне онесвешћен на земљу. Румено лице на мах се обрати у бледило. Тело му је дрхтало. Тома, Пера и Миша су се том несретном појавом тако збунили, да  су били неко време као изван себе, а Милан од ужаса испусти пиштољ из руке — видећи шта је учинио, уплашен нагне бегати, и то таким полетом, да се у трен ока изгубио испред својих другова. Добривој је све једнако јаукао од бола, а из места где му је сачма у нежно тело ушла — лопила је крв. Затим заповеди Ђоки и Јоци да отрче Добривојевом оцу, па да му кажу шта се збило са Добривојем. Ови одмах тако и учине и за неколико тренутака врате се са Добривојевим оцем, који је сав дрхћући корачао, не верујући да се тако што са Добривојем могло догодити. И збиља се уверио. Добривој је лежао на трави блед као крпа. Отац га одмах подигне, узме га на руке па га однесе кући — оставивши га матери отиде брзо по лечника, који је одмах дошао Добривоју прегледати рану, потрудио се  те још оног вечера извадио ону сачму из левог рамена. За тим му је опет привезао рану и заповедио родитељима да га за 8 дана не пуштају из собе већ да мирно лежи све дотле, док рана не зарасте. С овим лечничким настојањем, а особито уверењем да ће Добривој за 8 дана оздравити — беху тужни родитељи сретнији но икада те плате за труд г. лечнику који се на мах врати својој кући. Добривојеви родитељи су вршили налог г. лечника у потпуној мери. Покрај тога мољаху се Богу за здравље свога детета. И Бог им је услишао молитву. После 8 дневног брижног и савесног неговања родитељског — Добривој је са свим оздравио и само се као црвена пега могла видети на левом рамену. „Ово нека ти синко служи за савет и од сад буди на опрезу. Што год радиш добро и паметно ради, и  гледај да ти крај деда твог буде успешан“... говорио је отац Добривојев.... „Не иди у друштво у којем има доста покварених срдаца, да не наиђеш на зло. Не играј се са онаким стварима које нису за тебе. Буди пажљив на себе, буди миран и пристојан. Непристојно и немирно дете нико не воли и не трпи. Што радиш и опет ти велим; пази на свршетак, јер: „Конац дедо краси“... и још многих лепих поука говорио је газда Пера пред својим сином. Добривој је све ове очине савете тако слушао, да их је све гутао и тако их је добро у срце своје усадио, да се у свом животу више никад није дружио са неваљалим друштвом, а особито са неваљалим друговима као што је био Милан. Кад је Милан од ужаса испустио  пиштољ из руке — дошла му је пред очи слика мртвог Добривоја. Он бејаше тврдо уверен да је Добривоја убио, па знајући шта ће из тог следити — науми да побегне далеко у свет, па да се у какву шуму сакрије, тврдо намеравши и зарекавши се, да се кући неће вратити жив. Путем бегајући и плачући, тукао се у прса и горко се кајао за свој несташлук. Сад му изађоше пред очи и учитељеве речи: „Ко другоме копа јаму, сам ће у њу пасти“. Тако бегајући — па све осврћући се на све стране да ли га ко не би спазио, стигне до неке храстове шуме која беше по дана хода удаљена од села. Баш се онда сунце смирило, а вече се примицало. Веселе птичице које су по вас дан весело цвркутале скакућућ са гране на грану — сад умукоше. Нема тишина је целом васионом завладала:  Не чујаше се ништа друго до: пуцкање несташних ноћних зефира. Бледи месец је осветљавао мрачне путеве и закутке. Милан — које од страха, а које што га је баш код те шуме ноћ ухватила — склони се у један оближњи издубљени храст. Ту седне, па се одмараше и промишљаваше о несретном случају, који се због његове лакомислености и несташности — догодио. Целу ноћ је плакао и кајао се за своје несмислено и невино дело не могући ни ока свести. — Док је Милан овде плакао и кајао се за своје лудо дело, дотле је његов отац код куће стражарио код врата и чекао Милана држећи у руци дренов прут с којим би Милану платио његово несташно дело. Добривојеви другови су још оне вечери казали Милановом оцу како је Милан имао у шпагу напуњен  пиштољ, па како је хотевши убити врапца — ранио Добривоја и т. д. Озлојеђени чича Панта нестрпљиво је очекивао, извиривао Милана, но све беше узалуд. Што је чича Панта дуже Милана чекао, тим се више једио — и зло и наопако би било од Милана да му је онда дошао пред очи. Кад се чича Панти већ дотужило чекати — а већ беше 11 час ноћи — помисли: е да се није гдегод завукао па ћути. Врати се у собу, погледи свуд по соби, отиде у смочару, у кујну, у коњушницу и свуд завири и у најмањи кут. Нигде Милана. „Но тај се деран од неког доба ама баш проневаљалио“ гунђаше чича Панта... „а чекај лоло... ако не дођеш вечерас, доћићеш сутра — али ћеш и запамтити кад си узимао пиштољ у руке“! С овим речма врати се чича Панта у собу, мирно легне да спава. Спавати није могао, јер тек што се сетно Добривоја, помислио је да се Милан можда због оног случаја убио, удавио или што слично учинио. „Враг не спава“ говораше у себи чича Панта... „Ко шта ради себи ради“... Оваке црне мисли задаваху чича Панти тешке бриге, због којих до зоре не могаше заспати. Стога намисли да сутра потражи Милана, па да га казни, и посаветује да у будуће тако што не чини. У јутро рано, тек кад је свитати почело, узме чича Панта палицу у руке, пут под ноге, па се упути по знанцима и родовима да тражи Милана — држећи да је ма код кога од својих родова морао отићи да преноћи. Но и ово беше узалуд. Нигде Милана, па бар да му ко каже где га је синоћ видео последњи пут. Где је год чича Панта ушао, свако га је запитао: „А како је могао Милан онако шта урадити“? Чича Панта је само слегао раменима, велећи да не зна. Тако је чича Панта читав дан пропустио тражећи Милана — па све беше узалуд. Сутра дан је не само по свом селу тражио Милана, него и у оближња места је отишао, и распитивао за Милана. Кога је код чича Панта на путу срео, запитао би га: „Пријатељу! Ниси ли видео како дете од 10—11 година да је овим путем прошло“? „Боме нисам“! беше одговор свију оних кога је чича Панта запиткивао. Тако тражећи и распитујући за Милана, чича Панта пропусти пуна три дана без успеха. Сад је чича Панта био у том уверењу,  да је Милана ма на који начин нестало са овога света. Сад беше тужни отац љут на самог себе и на цео свет. Туга и брига беху му сад главне друге с којима се и дању и ноћу бавио. Најпосле мало по мало почео је заборављати на тугу и бригу, на Милана. Још му је само пред очима лебдио спомен несташног владања Милановог, и тада је уздахнуо рекавши: „Милане, Милане! Да си слушао савете твога оца, не би те данас црна земља покривала! Децо, децо, слушајте своје родитеље, јер Бог воли само ону децу која своје родитеље љубе и која се за благо и срећу својих родитеља Богу моле!“ А сад драги читаоче, остави све на страну, јер ћемо поћи за Миланом, да видимо шта је смислио оне ноћи кад је плакао у издубљеном расту? Камо је отишао? Чиме се бавио? и т. д. Увидићеш драги читаоче да: свака штета учи човека памети и благо оном ко се за рана опамети. Но да се онај несретни случај није догодио, не би Милан био приморан да бежи од својих родитеља, и да се крије као зверка, већ би као Добривој слушао свога оца покоравајући се њему учио би се само оном што је добро — а овако је Милан морао много што шта да претрпи док се није опаметио. Кад се Милан оне ноћи пробудио, овако се Богу из највећег страхопоштовања молио: „Оче свети, оче благи! Ја сам једно несташно и неваљало дете, које је због својих несташлука и због своје тврдоглавости нанело многима штету, родитељима тугу и јед, а мени самом несрећу и презирање од свих мојих другова — молим ти се као благом  и милостивом оцу небесним: опрости ми моје грехе које сам хотимице и нехотице учинио. Дај здравље мом добром бившем другу Добривоју, који сад трпи ужасне болове због моје нехатости и несмотрености! Утеши моје родитеље; упути ме из ове шуме, изведи ме и одведи каквом добром човеку који ће ми дати савета како да се опростим те гадне и непристојне навике. Ох, како је лепо код своје куће бити. Хладан ветар гле како душе хоће душу да ми издува из мене. Гле, како се облаци купе нада мном као да хоће да ме казне за моје дело. Ах Добривоје да знаш како се кајем, ти би ми одма опростио: да знаш како се патим због твоје тешке ране!.... Овако шапћући тихо и дрхћући од зиме, сагне главу па храстов грм, подметне руку под главу па занесен у мислима слатко заспи. Облаци који су се пред зору скупљали, беху нагомилани као најгушћи и најцрњи дим. За мало, па ветрић који је дувао престаде. Муње почеше севати, а иза муње чујаше се као да се нагло из далека каква кола зауставила. Одмах за тим као да је ватрени бич пукао. Иза пуцњаве спусти се пљусак. На глас грома Милан се одмах тргао, па уплашено око њега посматрао шта се око њега збива. Тама беше неко време тако црна да ни прст пред оком ниси могао видети, а кад муња севну беше светлије него у по дана. Овај ужасан призор је Милана тако дирнуо да је у несвест пао, те онесвешћен лежао све док се није непогода смирила. Муње престадоше севати, киша престаде пљуштати, а црни и густи облаци се растурише и изчезоше као дим. Остаде небо чисто као стакло. Сунце се баш поче рађати. Иза китњастога брежуљка, што се пред шумом на неколико метара уздизао — указа се јутрења румен. То беше ватрени круг који се полагано дизао, смешкајући се провиривао иза такозваног „Хајдучког брда“. Ласте, славуји, косови и остале птице певачице одлетеше у оближње њиве, да накупе мало гусеница да нахране своје младе. У том дивном природном појаву, пробуди се Милан. Устане, па не знајући где је, пође право кроз шуму у намери да изађе на други крај. Смео није натраг да се врати, јер недалеко пред шемом крај зелене ливаде бела стада су пасла зелену траву, а покрај стада стајао је пастир па у фрулу умиљато свира. На пољани опет и то на њивама си видети могао вредне жетеоце који су жњели жито. Милан се ових особа јако бојао да га  ко не спази, те с тога што је мислио то је и учинио. Идући по сред шуме, наиђе на један извор. Над њим се Милан саже, напије се хладне воде, умије се, па се убрише рукавом од кошуље, те журећи се пође напред. Милан је тако лутао по шуми скоро 1/4 дана, па никако да угледа краја од шуме. При свем том што се Милан журио — задржавало га је густо шумско грање и шипражје које му је спречавало прелаз на више места тако да је Милан морао млого већи део пута да обиђе па да се упути па чисту равницу. Тумарајући и крчећи себи пута, умори се тако, да га зној спопао, а при том га је и глад морила. Освртао се на све стране не би ли опазио где год какво шумско воће, но и тога не беше. Тада се заустави код једне дивље јабуке. Погледи горе на гране и промери  од земље доњих. За тим се брзо успужа на дрво и за тили час беше на оној грани, на којој беше највише јабука. Лупне ногом о грану тако снажно, да су све до једне попадале на земљу. Стрешавши јабуке, полако се сиђе доле, покупи јабуке, напуни своје шпагове, па онда једну по једну вадећи, јеђаше у сласт ма да беху тако киселе, да су му се уста скупљала. Па како беше уморан од пута, седне у густу траву и одмараше се у хладу. Ту га црне мисли опет спопадоше. Једући јабуке занесе се у мислима, а те мисли навађаху га да се одважи на какво дело. Премишљао је како и на који начин би он могао отићи у хајдуке. „Да, знам шта ћу сад урадити“ говораше Милан сам себи... „отићи ћу у хајдучку гору, па ћу се пријавити хајдучком вођи, нека ме прими у хајдуке. Ја сам истина млад, ал  то ништа не чини. Мој баба ми је више пута причао како хајдуци украду по које мушко дете па га код себе држе и хране као птицу у кавезу, и уче га хајдуковању — а причао ми је како је хајдучки живот врло сретан живот. Хајдуци су оружани јунаци лепо обучени. И ја радо имам лепо одело и добро оружје. Да... да.. отићи ћу сад хајдучком вођи, па ћу му рећи да желим у хајдуке ступити“. „А мој отац? мати? па... Добривој?... Ах“! Онде се Милан као из сна тргао. Пред очи му изишла слика његовог сеоцета, слика његових другова, с којима се последњи пут играо, па и слика оног призора кад је на Добривоја пукао и њега ранио. „Ах Добривоју... Добривоју... јецао је сад Милан... ти си сад већ у хладном гробу... Твоји родитељи,., заједно са мојим проклињу сад мене и траже ме ваљда да ми се освете“. „Ах не — неће ни мене више жива видети. Ја се кући нећу вратити, ја пред очи мојим родитељима не смем жив доћи. Остаћу овде, па нека ме вуци раскидају. Ех, моја луда главо“! Овде се Милан ухватио за чело, и тешко врло тешко уздануо, кајући се због своје тврдоглавости. У том га тешки сан ухвати, и он у плачу и заспа. У сну му се приказао отац оружан, као што се обично Миланов отац као сеоски сережан оружао кад је ноћу ишао да чини патролу; приказао му се и Добривој, који је јаукао од бола, а из левог рамена како му је лопила крв. — Кад је Милан слатко заспао, и онај сан снио — изговорно је више пута ове речи: „Опрости ми бабо никад више нећу бити несташан!“ Баш оног тренутка, кад је Милан ове речи у сну изговорио — ишао је кроз шуму сам хајдучки вођа, који је због лова баш поред Милана проћи имао. Чувши још из далека неко јецање и неко уздисање; помисли е се није какав дух појавио у овој шуми, или је можда каква потера за хајдуцима од стране Турака — па не могаше за дуго да се реши: дал’ да потражи тог духа или да се што пре удали! Напослетку знајући да у ову шуму нико од Турака несме ни завирити, а камо ли потеру водити за хајдуцима, а и не бојећи се ничег јер његови хајдуци нису разбојници што хришћане убијају и харају — већ хајдуци јунаци који српство бране од крволочних Турака — пође право онамо, од куда је долазио први глас. И не превари се. Пред њим лежаше леп дечак  око својих 10—11 година, црне косе витка тела, обливен сузама по лицу, а пред дечаком лежаху неколико дивљих начетих јабука. Хајдучки вођа који се полако и на прстима к њему приближио, посматраше га неко време и не могаше се доста начудити, шта је то? Да ли сан или јава. „Хајдучка шуми, дечак, сузе“... говораше хајдучки вођа у себи.... „па онда речи: „Опрости ми бабо, никад више нећу бити несташан“ — које је Милан по други пут изговорио, није могао да себи протумачи, шта то значи? Напослетку се саже, полако дрмне непознатог дечака — који у сну држећи збиља да је његов отац пред њиме, нагло се тргне и зверајући викне: „Опрости ми... ах! Никад више не... не“... „Шта, шта је синко“? ћуткаше  га хајдучки вођа... „ти си снивао, је ли“... „Опрости ми... нисам ја бабо хтео... Паја ме је наговорио... о... о“... Сад беше хајдучком вођи још мрачнија цела првашња појава. Не знађаше како да утиша уплашеног и буновног дечака. „Синко, погледај ми у очи“, поче хајдучки вођа „ти си спав’о је ли? Ходи да те умијем па да се умириш“. Затим ухвативши Милана за руку, успе у своју шаку воде из тиквице коју је хајдучки вођа собом носио- умије га и својом марамом убрише очи и лице. Милан је тек сад дошао к себи и увидео да је то мало час био сан, и да је место његовог оца, пред њим стајао хајдучки вођа врло доброг срца, која га је пољубио у бледе али пуне образе. „Како је теби име? синко“! запита га хајдучки вођа. Милан се охрабри па му одрешито рекне: „Мени је име Милан Спасић“. „А колико ти је година“? „Мени је сад 11 година“! „Имаш ли оца“? „Имам“! „А имаш ли матер“? „Имам“! „Па како си овамо дошао“?... Да се ниси изгубио, или су те родитељи ваљда отерали од себе“? запиткиваше даље хајдучки вођа, на која питања је Милан кроз зубе једва изговорио: „Не знам! Нисам! Јесу“! „Па што си ти мало час кроз плач изговарао: „Опрости ми бабо, никад више нећу бити несташан“? запита га хајдучки вођа мало озбиљније. Овде Милан не имајући куд ни камо, већ приповеди све и сва шта се с њим догодило пре него што је овамо дошао. Хајдучки вођа га је слушао са  највећом знатижељношћу, па кад је Милан довршио своје приповедање и свој несретни догађај, овако дода напослетку: „Ја сам се зарекао да се нећу вратити кући, него да ћу овде остати па ма ме вуци појели но ако хоћеш, прими ме у хајдуке. Прими ме ма за твоје слушче, само да не свиснем од глади“. На ове речи хајдучки вођа се слатко насмијао па овако рекао: „Добро кад си тако храброг и одважног срца, одвешћу те у моју пећину, и даћу ти три посла да прво извршиш, па ако ли за три дана не извршиш, онда ћу те отпустити, а ако ли пак извршиш, даћу ти сребрну пушку и златан јатаган. А сад хајде са мном, знам да си огладнео“! Ово изговоривши, ухвати Милана за руку и поведе кроз шуму неком узаном стазом. Стаза ова их је за кратко време извела из те шуме. Милану се на ново сунце родило кад је угледао над собом плаво небо, јарко сунце, пред собом лепу долину, а из далека као да се из земље уздизао неки црн облачић. „Шта је оно што се тамо црни“? запита Милан хајдучког вођу. „То је синко, моја гора, у тој гори моји су дворови, у те дворове ћу те сад одвести“. Милан се овом одговору већма радовао него да је видео свог оца — видећи да ће му се лепа замисао остварити. Путем је хајдучки вођа причао Милану много, врло много о хајдучком животу, а нарочито о бојевима са Турцима. Причао му је о славним делима хајдук Вељка, хајдук Симе... и других хајдука који су Турке таманили, и од којих су се Турци бојали као  од живе ватре. Причао му је о животу, о удобностима која хајдуци особито у летње доба уживају, а то уживање пружа им сама мати природа. Тако ходећи и занимљиво се разговарајући, Милан није ни осетио колики је пут превалио, а није ни приметио да су већ на неколико стотина корака пред хајдучком пећином, која не изгледаше сад као црн облачић већ као из мрамора истесана кула са готским луковима из којих провириваху пушке острагуше, поређане једна до друге. „Ето синко моје куле“! рече хајдучки вођа... „сад ћеш видети како је овде“... Тек што је ово хајдучки вођа изговорно, ал хајдуци грунуше из пушака у знак доласка једног новајлије. Милан је од силне праске — која се разлегала по планини, —  тргао нагло своју руку из руке хајдучког вође којом га је водио. „Шта то значи“! запита Милан чудећи се. „Е синко то значи, да се сви моји момци радују твоме доласку — али ти синко велим, да ти овде не можеш остати... Милану се ове последње речи баш не допадаху, али уздајући се у своје храбро срце... ћутао је све док није дошао у хајдучку пећину. Тада се баш почело смркавати. Сви хајдуци изишавши на сусрет хајдучком вођи — пољубе непознатог дечака, па га подигну у вис. Ово је Милану служило на част. Хајдучки вођа одмах заповеди момцима да изнесу што лепшу вечеру за младога госта. Момци по заповести одмах учине. Сви поседаше за сто па и Милан с њима. Вечерали су сви у највећу сласт. После вечере момци се разговарали, шалили, запиткивали час о овом час оном. Милан је сваком на свако питање одговарао тако задовољно, да су се сви чудили разборитости његовој. А кад им је Милан ређао несташлуке које је у селу починио, онда су се сви сити насмејали малом враголану. Тако се Милан забављао и разговарао са хајдучким момцима до неког доба ноћи при месечини. После оваког разговора сви легоше да спавају, а хајдучки вођа заповеди Милану да сад отиде у једну подземну пећину, — која је била затворена са вратима од самога челика па да донесе пун котао злата. Ово је хајдучки вођа потајно заповедио Милану и то онда, кад су сви момци поспали, а то беше око поноћи. Милану се тек сад смркло пред очима. Он мишљаше; „подземна пећина, ја сам, па онда пун котао злата да донесем — шта ће то значити“? Испрва се устезао да уђе у пећину, али охрабривши се уђе у пећину, која беше светла као месец; кад иза раштрканих облака провирује. Ова светлост долазила је од силног злата, сребра и драгог камења што ту беше сакривено, а све то беше кад год у турским рукама. У ту пећину ући беше одиста страшно. Милан је ушао, али од страха већ при вратима пао онесвешћен па земљу. Хајдучки вођа знајући да Милан неће издржати страх — ишао је полако за њим, и кад је Милан онесвешћен на земљу пао, брзо утрчи за њим у пећину, узме га на  руке па га однесе у своју собу где је Милан до зоре снивао. Хајдучки вођа није хтео Милану сутра дан о том ништа да спомене. Сутра дан око поноћи догодило се са Миланом тако исто. Кад се три дана навршило, онда се Милан сам сети шта се прошле претпрошле ноћи с њим збило. С тога науми да остави хајдучку пећину у намери да оде у које село да се најми за пастира. Што је Милан смислио, то је хајдучком вођи усмено казао. На освитку четвртог јутра, пошто се умио и обукао, и пошто је казао жељу хајдучком вођи, — овоко му рече хајдучки вођа: „Синко, ја сам се за тебе већ побринуо, па ако будеш честит и добар, бићеш сретан. Ја сам заповедио једном од мојих момака да те одведе у манастир М...  да те преда оцу Пантелемиону, ти ћеш тамо бити ђак, пази синко, слушај, учи, поштуј све старије од тебе, а особито оца игумана које ће те кад буде време закалуђерити, те ако будеш служио за углед свима калуђерима — постаћеш временом игуманом. Ево ти синко ова кеса с новци, и ево ти поклањам ову књигу, то је молитвеник моје покојне матере, чувај га као очи у глави, и не показуј га ником, док се не покалуђериш — а сад ево ти ова палица од слонове кости, и не реци ником ко ти је дао док не постанеш игуманом. ,,Ако би се у случају вратио својим родитељима, онда све то мораш предати у властитост оца Пантелемиона...“ за тим предавши Милану све ово, даде му и писмо, те удари у плач. Милан је пажљиво слушао све што му је хајдучки вођа говорио. Пошто се хајдучки вођа утешио и сузе убрисао заповеди једном  хајдуку да одведе Милана до манастира М.. па онда нека се одмах врати. На растанку хајдучки вођа загрли Милана; трипут га пољуби у чело и у лице и онда се растану. Милан се одмах даде па пут са хајдуком. Кад су се после кратког времена приближили манастиру М.... угледи Милан звоник са кога се блисто златан крст. Код уласка манастирског дворишта, опрости се Милан са хајдуком који му је такође дошапнуо ове речи: „Још, труди се и владај се добро. Ма да си погрешио у нечем гледај да се поправиш. Гледај да сваки посао добро и на време свршиш. Имај па уму ову кратку реченицу: „Конац дело краси“. Пре него што је Милан ушао у манастирско двориште, приправио  се пред вратима, шта ће говорити пред оцем игуманом. „Нећу лагати“ говораше Милан... „у лажи је плитко дио, то сам већ толико пута искусио, а и овај хајдук ми је сад мало час рекао: „Конац дело краси“. За тим сакривши молитвеник у шпаг — уђе у манастирско двориште. На уласку у калуђерски ходник сусрете га један млад калуђер, који држаше у руци бројанице. „Добар дан! оче свети“! назове Милан смиреном калуђеру, па му приђе руци и целује га. Ово се младом калуђеру особито допало, јер га до сад још нико у руку није пољубио. „Бог ти помогао синко“! одврати му калуђер врло љупко — „кога тражиш“? „Оца Понтелеимона!“ одговори Милан. Калуђер одмах покаже Милану  врата од игуманове ћелије и рекне му да куца прво на врата пре него што уђе унутра. Милан се сад упути игумановој, а млади калуђер отидне у цркву да одслужи св. литургију. Путем мишљаше калуђер: што значи она палица од слонове кости, па онда оно писмо што Милан у руци држаше. Кад је Милан дошао до врати игуманове ћелије, закуца прво слабије, а онда мало јаче. „Слободно“! чу се изнутра крупан старачки глас. Милан отвори врата и ступи у ћелију. „Оче благослови“! рече Милан ушавши у ћелији у којој горијаше кандило пред иконом св. Богомајке — па приступивши к оцу игуману, целује му десницу. „Бог те благословио синко“! рече игуман гледајући час у писмо, час у палицу, на којој беху обвијене  две змије од чистог сребра, а у среди иа врху од палице сијаше златна јабука, а на јабуци златан крст. „Које добро синко“? запита га игуман. „Ево донео сам Вам једно писмо“, рече Милан па пружи оцу игуману, запечећено писмо. Отац игуман одмах отвори писмо, и зачуди се кад види писмо крвљу написано. Отац игуман мало уплашен, не смеде га читати на први мах. Но кад виде прве редове: „Оче Пантелеимоне благослови“! онда се одважи и настави читање писма које беше овог садржаја: „Ево стоји пред тобом дечак од својих 10—11 година, који је због једног несретног случаја заблудео побегавши од својих родитеља. Испитај га! Дечак је паметан али несташан. Подај му лека. Штета ће бити да се његов дар занемари.  Прими га к себи за ђака, пази на њега, па ако се добро узвлада закалуђери га. За твоје доброчинство ћу ти захвалити. Ову коју му ја дадох, прими од њега и чувај је, јер ја се надам да ће — ако Бог да — бити његова. Ову палицу сам ја отео од једног буљукпаше који ју је јамачно онда добио, кад су Турци последњи пут разрушили манастир М.... С’ Богом остај оче Пантелеимоне!“ Милета хајдучки вођа. „О синко, заиста ти си сретно дете. Пре него што ћу ти примити за мог ђака желим да ми исприповедаш све од речи до речи како си дошао до хајдучког вође. Онда Милан исприповеда и оцу игуману све и сва. За време Милановог приповедања отац Пантелеимон се слатко смејао, али кад је Милан напослетку причао о несретном случају како је Добривоја нехотице убио, онда  је отац игуман уздахнуо и рекао: „Ах синко! Шта учини! Но ипак си сретан. Грех ће се твој опрати. То је врло лепо од тебе кад си у манастиру потражио прибежиште својој немирној души, али ко овамо једном дође и посвети свој живот калуђерском чину тај се не сме враћати одавде. Може бити да твоји родитељи тебе сад траже па ако дођу овамо, ја тебе не смем задржати. Због тога те нећу пострићи кроз годину дана, па ако за годину дана твоји родитељи по тебе не дођу онда мораш овда и остати“. „Оче игумане“! поче Милан радосним гласом „ако моји родитељи и сутра по мене дођу, ја се кући нећу вратити“. Отац игуман одмах зазвони, у тај мах дотрчи један манастирски ђак. „Иди кажи свима монасима нека после св. литургије дођу сви у трапезарију“ рече отац игуман. Манастирски ђак се одмах врати да изврши заповест оца игумана. „А знаш ли што читати и писати“? запита га отац игуман. „Знам“! рече Милан укратко. „А рачунати? „Знам и то“! „А знаш ли што појати“? „3нам“! Е па дед да чујем! Отпој ми коју црквену песму да чујем какав имаш глас. Милан се с почетка устезао, јер није знао коју песму да одпоји. Напослетку одпочне: „Дјева днес“ кондак на Божић — тако меким, лепим гласом, да се игуман задивио Милановом изванредно лепом гласу. Глас му је дрхтао, ал беше умиљат и милозвучан као у анђела. „Е добро синко“! рече игуман сасвим задовољно кад је Милан довршио појање — „сад ходи у трапезарију  да те покажем свима монасима. У трапезарији беху 6 монаха. Ушавши у трапезарију, отац Пантелеимон прикаже младог ђака који је дошао са жељом да се посвети калуђерском чину. Милану препоручи да има све поштовати исто онако као што поштује и отца игумана, каже му да се има онако владати као што се и остали монаси владају. Првих 8 дана увидео је Милан како је то благодат бити манастирски ђак. Красна манастирска околина изгледаше му као рај. Десно лепи виногради, лево шљивици; напред зелена густа шумица са игумановим летњиковцем, а натраг лепе плодне њиве. За оних првих 8 дана Милан је само ишао у цркву са игуманом где је читао апостол. После 8 дана Милан је већ добио налог да оцу игуману чисти ципеле, да му спреми воде за умивање, да звони у 5 сати на јутрење. Затим је морао са једним најмлађим монахом отићи у цркву да упали свеће, да спреми одежде и стихаре. Даље — морао је пред ручак поставити сто, па ако је био кључар то је са манастирском баком ишао у подрум по сир млеко, маст, месо, вино, итд. Затим за време ручка морао је Милан стојати за леђима оца игумана и што је овај пожелио, то му је Милан морао донети. Све ове дужности Милан је свесрдно и тачно вршио, те су га због његове вредноће сви монаси хвалили пред оцем игуманом. Осим ових дужности, Милан је морао сваког вечера по 1 час учити  црквено појање, које је особито лако сваћао, и што би му који монах отпојао ма само једанпут, то је Милан првом приликом у цркви пред оцем игуманом отпојао. Милина беше слушати кад је појао у цркви. Због његовог лепог гласа на брзо се рашчуло по околини манастира па су долазили сваке недеље да слушају манастирског новог ђака како поји. Милан је у манастиру од неког времена јако почео напредовати на велико удивљење оца игумана. Промени његовој утицао је отац Лаврентије најстарији монах, који је Милана сваког вечера поучавао у моралном и духовном животу дајући му добре савете по којима се има владати. Отац Лаврентије промеривши Миланово срце, и испитавши га потанко  о узроку његовог доласка у манастир М... увидео је, да је Милан заиста морао бити одвише несташан, јогунаст и неваљао. Како отац Лаврентије беше вичан у васпитању — а и иначе беше то човек правог моралног и побожног карактера као што само један монах бити може — науми да лепим поучењима искорени из Милана сваку клицу несташлука, коју је Милан и у манастиру гајити почео. Тако је н. пр. првих дана манастирском псу белову везао неку стару клепетушу о врат, други пут је баба Макрени манастирској кухарици појео све јабуке што је бака спремила за госте, трећи пут је једном младом калуђеру заденуо перушку за камилавку итд. Све ове Миланове несташлуке монаси су гледали кроз прсте држећи: „младост лудост“. Али кад је Милан и четвртог, петог и шестог дана ово чинио, онда је отац Лаврентије  морао на леп начин Милана од свега тога одвраћати и опомињати га да у будуће то не чини. За морално васпитање, отац Лаврентије се највише служио примерима из обичног живота приповедајући му лепе и поучне приповетке. За неколико недеља отац Лаврентије је постигао оно, што је пожелео. Милан се збиља поправио и сад не беше онај несташни Милан, већ са свим други, мирни, пристојни Милан. Милан се особити у побожности усавршавао. Усавршавању његовом у побожности од великог утицаја беху свете књиге, које му је отац Лаврентије дао да чита разтумачивши му на српском језику. Дан је за даном пролазио па се и година дана навршила од оног дана, када је Милан дошао у манастир. За цело то време нису Миланови родитељи долазили. Милан је  мало по мало заборављао на своју кућу и на родитеље, а на овог доброг друга Добривоја није заборавио, јер се за њега сваког јутра и вечера молио Богу, држећи да је Добривој умро. Манастир у који је Милан дошао за монаха, био је на гласу због лепог положаја; што је био лепо уређен, што су млади монаси особито лепо појали у цркви те својим умилним појањем тако облагорођаваху срца присуствујућих, да су се сви осећали блаженим. Због тога беше даље овај манастир чувен, што је у манастиру том лежало тело једног светитеља пред којим су верни хришћани изливали своје топле молитве, болни, кљасти и невољни су се исцеливали кад су се светитељске руке дотицали. Сваке године о слави св. храма  тог, врвио је мног народ у овај манастир. Кад се Милану навршила 15 година беше оне године изванредна слава у манастиру М... Том приликом се силан свет из околних места и са стране скупио, да присуствује на духовној слави. Литургија беше величанствена, јер је на њој чинодјејствовао окружни епископ са многим свештеницима, монасима и са три ђакона. Милан је на тој св. служби читао апостол. После св. службе, заповедно је Милану отац игуман, да отиде у горњу трапезарију, па да са осталим ђацима спреми све што ће за дочек гостију нужно бити. Чим је Милан добио ову заповест, одмах се пожурио да изврши, те због тога се једва провукао кроз  народ док је дошао до првих степеница које воде у трапезарију. Онде га заустави један необичан призор. Човек — старац са својом женом сеђаше на степенима и плакаше кријући сузе од света који је мимо њега пролазио. Овај призор је Милана тако дирнуо, да је морао запитати што плачу? „Ох синко не питај нас, кад нам не можеш помоћи... Ми смо ево већ четир године у онакој тузи“ говораше брижна жена... Милан се на ове речи јако тргао, — очи му се заблистале, крв му нагло поче тећи, а срце му поче јаче лупати... „Шта то значи“? запита Милан мало уплашено. „Имате ли ви што да добијете овде? Или сте изгубили па не можете да нађете“? „Јест, јест синко“...  поче старац „ти погађаш а кад нас тако питаш ево ћу ти синко рећи зашто плачемо: „Има смо једног сина од својих 10—11 година, беше дете од више весело и несташно, па као несташно дете чинило је несташлуке... играло се и са онаким стварима које нису за децу. Једног дана украде од мене један пиштољ који беше напуњен, но оно је мислило да је празан — однесе га собом па се са децом играло. Том приликом је ранио свог најбољег друга. Дете као дете мислећи да је убило свога друга, уплаши се, па побегне непознатим путем. Како је побегло није се више вратило. Тражисмо га пуне трп године дана распитивајући за њега, али нигде га не могасмо наћи, нити нас је ко могао упутити где да га тражимо. Овде се старац опет заплакао, као да му је сињи камен на срце пао. Док је старац говорио, Милан је дрхтао као прут на води, сагнутом главом као осуђен стајао је непомично и плакао... Ово је приметила старица, па нежно запита: „А што ти синко плачеш? Ваљда си познавао“? „Је-е-есам.... ах.... рече Милан кроз плач и једва се уздржао да га не познаду по гласу. Милан је гледао своје родитеље пред очима који га не познадоше. „Но па за што сте овамо дошли“? запита Милан мало охрабривши се. „Чули смо“ поче старац — „да су га хајдуци ухватили па однели у један манастир но незнамо у који. Прошли смо све манастире, тражећи нашег Милана.. али га не нађосмо ево ни овде јер јутрос чусмо од једног монаха да овде нема никаквог Милана. „Није, није бабо“ поче Милан  гушећи се у сузама па не могући издржати тугу свога срца повиче: „Ја сам МилаН“!... и падне матери у наручја љубећи је у лице, по том отиде к оцу и кроз плач рече: „Опрости ми бабо, сад сам други Милан. Хвала ти што си ме више пута избио кад сам био несташан, да ме ниси избио не би утекао.... „Та ти си зар Милан“? зачуђено запита старац не верујући чисто сам себи. „Јест, ја сам бабо.. зар сам се тако променио да ме баш не познајеш“? „Јеси синко јеси... променио си се јако“. „А где је Добривој? Је ли жив ил’ је умро? „Жив је сине“, баба га је дао на школе да изучи за попа... „Ох сад ми је лакше“! викне Милан — „сад сам сретан! Ходите сад са мном, убришите сузе, па да вас пријавим оцу игуману“ рече  Милан сав радостан. У срцу је осећао као да се на ново родио. Тек што је Милан отишао у трапезарију и казао заповест оца игумана — осталим ђацима — дошао и је и отац игуман са свима гостима који су и на ручку тога дана били. Милан је одмах у засебну ћелију оца игумана одвео своје родитеље па их је пријавио. Оцу игуману је особито било мило, кад је видео родитеље свог најмилијег ђака за кога је спремао највећи благослов и срећу. Милан се сад поред својих родитеља осећао најсретнијим. Кад су се гости после славе разишли, Миланови родитељи су још пуна три дана остали у манастиру. После три дана Миланови родитељи пођу кући. На поласку отац игуман донесе ону кесу дуката што  је Милан добио од оног хајдука па поклони Милановим родитељима рекавши да им је то благодарни син донео кад је дошао у манастир, па им дозволи да смеју долазити своме сину у походе кад год им је воља. За тим им обећа да ће Милана за три године закалуђерити и да ће онда доћи у његово село и сњим да служи у цркви. Сретни родитетељи, целивају десницу оцу игуману, па се онда растану. Кола су их чекала у манастирском дворишту. Милан их је до по пута испратио, а онда их је загрлио и изљубио, и онда се — раставши се са родитељима — сав радостан вратио оцу игуману. Кад је чича Панта дошао у село, приповедао је од радости сваком ко га је год запитао за Милана. Одмах је отишао и Добривојевој кући па је и тамо приповедно све  и сва шта се са Миланом збило после оног несретног случаја. Кад се Милану навршило 18 година, онда га отац Пантелеимон игуман манастира М.... на најсвечанији начин произведе за монашеског ђакона лицем на Цвети. Тада добије име Мирон. Сутра дан Милан беше већ монах Мирон. И његови родитељи беху тад у цркви кад се Милан постригао за монаха. Диван ли беше то монах. Румена лица, округлих образа, висока стаса, црних очију, а главу му украшаваше црна густа и дугачка коса. Мирон је као млад монах служио, за углед правог монашког живота. Кад је Мирону било 28 година, отац Пантелеимон се нагло разболи и не беше више за живот. Тада  пред своју смрт дозове свог верног ученика Мирона и све монахе, па им овако на самрти рече: „Децо, она палица коју ми је ваш брат Мирон као ђак пре 18 година — донео — нека буде од сад његова. Мени су часи избројани, за то сам оставио заветно писмо, ено га на столу пред иконом Мајке Божије, — у којем сам написао своју жељу, а та је: да браћа иноси после моје смрти Мирона изаберу за игумана овог манастира“. „Ја ти предајем благослов“ рече потом отац игуман једва изговоривши ове речи — пружи десну руку и метне на главу младога монаха Мирона, па онда настави меким тихим гласом: „Буди побожан, чувај св. веру, св. храм и буди добар и од сад као што си и до сад био. Пази на свако дело које започнеш да га добро завршиш — па онда изговоривши ово речи: „Помјани мја Господи во царствиј  твојеми“... тешко уздахне, погледи још последњи пут на икону св. Богородице, још један поглед на Мирона, још једаред дахне и издахне. Мирон који је у руци држао горућу воштаницу, склопи очи оцу Пантелеимону. Сви монаси одмах по својој дужности отпочну свеноћно опело. Манастирска звона су тужно звонила за покој душе честитога оца Пантелеимона. Сутра дан су монаси оца игумана са највећој побожношћу пристојношћу сахранили пред вратима св. цркве. После неколико месеци — па препоруци блаженопочившег игумана Пантелеимона — окружни епископ наименује младог монаха Мирона за игумана манастира М.... Млади и смирени монах није  се хтео примити овога чина, јер му беше зазор да он као најмлађи има власт над свима старијим монасима. Но кад не беше на ино, он мораде примити у руку ону палицу, коју је он сам као дете донео у манастир М.... Млади игуман је свом снагом и одушевљењем настојавао да манастиру сачува леп глас у народу. Дао је на ново цркву полепшати, баште уредити, воћем и цвећем засадити и тако је за кратко време млади игуман уредио овај манастир да је било милина ући у овај св. дом. Кад се Милан за монаха постригао, онда је на неколико дана доцније — отац Пантелеимон заиста отишао са Мироном у његово родно место да као гост служи у цркви. Том приликом се Милан састао са својим негдашњим другом Добривојем, који је баш оног дана први пут служио св. литургију. Добривој  је био дакле свештеник а Милан је био монах Мирон, и доцније игуман св. манастира М.... Миланови и Добривојеви родитељи дочекали су највећу радост под своју старост, тим што су оба честита сина своје родитеље до смрти хранили и издржавали.
З и о  је омален дечак око својих 9 / до 10 година. Са румених и као  јабука пуних образа његових могла  °е свагда чптати весеиост и раздра-  ганост; а кад би му загледаии у   оне његове — као трљ ина — црне  очи, из којих светлуцише оштри по-  глед, уверили би се, да је оштро-  уман и досетљив. Г лава му беше  правилно округла, густом као ча!>  црном косом покривена и лепо оче-  шљана. Одело му беше чисто и лепо,  те изазиваш е дивљење лепоти њего-  вог одела. И згледао је на први по-  глед као да је син каквога гррфд, а  не као син простог имућног зрмње-  делца. ^* ********^ Добривој, тако беше пме том  лепуш кастом дечакг кога сам вам  укратко onticao — бешс дакле син  пмућних сеоскгтх родтгтеша. „Газда П ера“ — тако је звало  цело село оца овога дечака — бшо  је у  опште од свих се.напа у  селу Б.................. љубл>ен, поштован н за највредипјег и најпош тенијег човека  припознат од старог н младог, од  велпког и малог и у опште од свпх  који га лично познаваху. То велико уважење стекао је  газда П ера својпм поштеиим и вред-  ним жнвотом. Гнзда П ера је био тпх,  миран п благ. Н икога није ou увре-  дно, никоме ннје он нн једне зле  речп рекао. Са свима се.ванпма је  он у  миру и љ убавц живпо. Био је  ири том милостива срца и особнто  дареж.вив човек. Ма да му је дво-  ригате било претоварено са храном,  и ма да га је Б пг благословио са  преобилнпм плодом од своје њпве 5 коју је оп вредно обргфпвао — ипак  се он није зато погордпо, Сви су се се.вани чудилгг и ди-  валп гњеговом напретггу у  добру. 8а  газда Перино добро срце брзо се  раш чуло на далеко, по оној српској  пословици: „Добар се глас далеко  чуј е “. У време циче згше, кад по цео  дан влочести ггсогоња влада, кад  сиромах сељак не сме ни на праг  пзаћи од те не.лшлоснице, к; 1д сиро-  мах човек не зна од куд да заслуж и  коју кукнвицу; онда је газда П ера  показивао, да се влнда по оним ре-  чпма Х риста Спасител>а :  „Сиротима  будн у помоћи“. Г азда П ера је тако сваком при-  ликом свесрдно и чинио. — Беспла-  тно је раздавао храну сиромашним  сељанима, не траж ећи да му се на-  траг врати. Како ли j'e мило бчјјгло  онпм сиротпм људима којп су, ви- I 6 дећи да газда П ера не прима зајааг  натраг, односили свој зајам кући ! И з стотину усана излета.ле су  речи : „Б ог га ж ивеои  !  „Б ог му дао  здрав.наи  ! Ето таки беше отац малога Д о-  бривоја. А каква му беше мати ? Мати му беше права Српкш&а.  Честита, валзана и побожна — и ма  да беше из спромашне породице —  ипак беше она лепо васпитана, па  је наетојавала да и свога јединца  Добривоја лепо васпита. Зн ала је  она да од добро васпитаног дете-  та може постати ва.ван човек.  „Сека Зорка“ — тако зваху и под  тим именом позиаваху сви селлши и  све сешанке као пестнту и вашану  Х риш ћаику —  беше узор врлнна  које женско лице красе. Н ајглавније врлине беху јој ове:  мудрост, доброта, љубав, шупкост,  вредноћа, штедња и миро.нуб.ве. Сви- 7 ма овим врлинама привигсивала је  ceica Зорка и свог јединца Добри-  воја кад му је тек шест година било.  Н а овај рад подстицао ју  је госпо-  цин учитеш, а то је било онда, кад  је  Добривој први пут могао нрочи-  тати пред својом добром мајком на-  ■слов оне књиге, из icoje је учи-  тељ  н>ега учио читати, а то ј е : „ Б у к в ар 1 1 . Д обра мајка је своме сину да-  вала васпитање спочетка само она-  ково, каково је њему sa ш колу по-  требно било, а то је она лако чи-  нила. О двраћала га од несташних  игара, јер док Добривој није пошао  у  школу, дотле беше врло несташан  и непослушаЦ. Сека Зорки је често и поп Сава  овако говорио: „Не дај детету на вол>у, да чинн ш та хоће и да иде  куд хоће, јер је дете сад као_..«с[С^;-ч,,  на којем се сваш та урезати. д а/У р е- : "  зати се може и добро и злр, ал дете ' ирима само једно. С тога гледај да  у  невнно срце свога детета уреж еш   све оно што је добро. Знај да је  дете као младо дрво, а дрво м.ладо  даје с @  савпјати све дотие док је  младо, а кад остарп, онда се впше  савнтн не да. Треба да своје дете  прнпнкнеш ji*m нз ране младости  страху божјем н послуишостн. Многа  деца зло нро^у због своје непосл)'ш-  ностп . . . итд. н тд.“ Овим речпма је поп Сава под-  стнцао сека Зорку да свог неетапш ог  пначе особито даровитрг спнчнћа  васппта. Сека Зорка се попајшппе тру-  дила да свога Добривоја привикне  послуш ностн и вредноћи. Кад год је Добривој из школе  нзншао, приповедао би својој мајци  о оном, о чем је учнте.в у ш коли  говорио, ш та нм је приповедао пли  какве им ствари показивао итд. Т акоје једанпут прнповедао како им је учитељ  показивао шгсплске  ствари, други пут је приповедао  како им је учител. говорио о до-  бром н неваљалом детету или о по-  слушпом и неаослуш ном депаку птд.  Све ј-е то мали Добривој тако умео  лепо ПЈШповедати, да су се груди  сретне мајке од радости надимале,  па је ])адошћу обузета, грлнла ма-  лога Добрпвоја, т ш јл о  била и  овако говорнла: ,,Слатко дете моје, буди увек тако добар, па добј)о пази  на речп свог учптеља. Оп he ти  увек тако лепо прииоведати, па heiii  увпдети како пролази онај ко елу-  ша саветс и опомене старијнх, а како  онај који не слуш а. Зато синко слу-  шај свога у ч и тељ а!  Слушај и ашог  доброг оца и м-|јку, јер ћеиг еамо  онда среган бити“ . Осим тога, во-  дила га је у блнггу, која је била  заса^епа са дрвећем разеог воћа н  са мпогпм цвећем. Т у  му је дала v  Ј)уке малу каиту еа решетком са ко- —  10  — јом је мали Добрпвој заливао цвеће  у  баш ти. Даљ е дала му је неколико  леја да сам сади воће и пвеће по-  казавш н му прво како т W треба  радити. Испочетка ]'е то Д обривоју те-  ш ко било, али мало по мало и До-  брпвој се тако прпвпкао раду п вред-  ноћи — јер беше тад особнто по-  слуш ан — да је н сам чезнуо за  радом као жедан за водом. Од сада  му беше најмилнја забава: да сади  н залива цвеће. Мајка му је много пута припо-  ведала лепе п поучне приче и то  тако заннмлзиве, да је мали Доб|ои-  вој сваку реч своје миле мајке гу-  тао. Покрај тога мајка га је сваког  ју т р а  и вечера учила да се моли  Б о гу . Навмкавала га је на добро а  упућивала да се клонн од зла. Ста-  .влзала му је за пример Милана сина  евог суседа који беше несташно и  г-енослушно дете, како пролазн због 11 нестатплука. Саветовала га је да не  нде много с њим и да се ие меша  у  игри где се Милан налази. Добрнврј је све ово примао к   срцу од своје мајке и беше му врло  мнло па се по њеним саветима и  владао. И  с пуним правом могла је  сека Зорка очекивати, да Ие Д обри-  вој бити сретан ако се одржч у тим  врлинама које је добра мати посте-  пено преса^ивала у  његово младо срце. Отац Добривојев — газда П ерат —  беше још сретнији кад је видео  хсако му учител. хвали сина пред  свима сељанима као најбољег |>ака. Од радости, газда П ери није  било ниш та отерати пар од најлеп-  ших јагањ аца учитељ у на дар. — Свог Добривоја волео је газда  Пср < L -  .-нн-пн: свега; л>убио га и чу-  вЈгб зехгицу ока свог. — Мислио  je  —  а то је Мременом и учинио —  ;да' свог До^ривоја даде на , v V r  N т шкоде кад изучп т у  ееоеку. „Т а  ш колооаћу r a u  — говорио је газда  U epa својој жени —  па иа ме пола  ш и љ а  стао, само нека постане попа... Сека Зорка је casio h утала на  ове речтт. које је газда П ера нзгово-  рио — па се мало насмсшпла. Знала  је она добро, да пшсо не зна шта  може од детета постатп. Тпхо би му  тада овако говорнла: „Новек зборп.  ал' Б о г твори“. 2. Добривојев друг. Д ан је за дапом пролазпо, па  ее и годинм приближ пвала од он- г  дсна, када је малн Добрпвој првп  п ут ступио у ш колг. Добривој се  за цело школско време добро учж>  и примерно владао. Своје ллсције је  увек тачно, савесно ц из време па-  учио. Своје задаће је чисто п лепо  писао па је потпушо спре.м.ЗЈен ишао  у ш колу. Дохс није с в о ј задатак на-  учио, и док ппје cnoj пропис напп- сао, није ее хтео мали Добривој иг-  рати. Знгато !  Ево зашто : К ад год су сва дсца у  нпсоли  бпла мирна, онда m i је учитељ   по коју лепу приповечицу тако за-  mi.M.iniBO приповедао, да су га сва  деца као жедна слуш ала и тако рећи  гу тал а учител>еве речи. Ох, аиа су то сретни тревуци  sa невпну и доб]^у децу !  Учите.в је  свагда баш  тако згодну прпповетку  деци приповедао, из које су п сама  деца могла науку за се нзвести, по  кој.ј (у  се уверитп могла, да свако  дете, које се по добрим саветпма сво-  јн х роднтел>а влада, да тако дете  добро пролази, а оно дете које се  не влада по саветима својих стари-  јих, већ које је непослушно, јогуна-  стО" и несташно, да тако дете зл.о  иролазн, Учител. је био човек врло  добра срца, побожан и мирол^убив. 14  — ГГре сваке наставе, побожно се пре-  крсти н са ден;ом отпоје по којн  тропар ипи бн сва деца очптала  молитву пре паставе. 1Гсто је тако  чинио н после паставе, а онда је  децу пуетпо кући u тои приликом  су два по два пзлазили пз школе,  па у  реду мирпо ходећи улицом по-  здрављ али би oue, уз које су про-  лазили нли које су сретали. Свако  дете ишло је са оним дететом које  је било блнже један другом т. ј. чпја  је кућа била близу једна другој. По томе је дакле свако ђаче  нмало евога друга. Мал п Добрпвој је ншао упек еа  Мил аиом чпча Пантипим сином, чпја  је  кућа била преко пута од газда  Перпне куће. Ч нча Пап та који је сережан у   свом селу и газда Пера, ж пвили су  и сад живе врло добро баш као пра-  вн лријатељи. — Кад је газда П ера  одвео Добривоја да га уппш е у  шко- 15 л у , онда је u чича П анта одвео свог  несташ ка М илава. Но није га баш  одвео, јер је чича П анта имао посла  док је М илана са багрена стерао доле,  те га онда одвукао онако подераног  и уплаканог. Милан и Добривој беху  једних година. Још  оног дана када  су се оба та дечака уписала за ^аве,  заволели су се још  већма и сприја-  тељ или се ма да беху различите еа-  рави, М илап је мал’  не сваког дана  шпао Добривоју да се играју. Где  је Добрнвој био, ту  је u М илан био ;  куд је Добривој ишао тамо је и Ми-  лан ншао. Заједно су увек били у  башти  заливали цвеће, кидали цбунасту  траву н коров, заједно су у  ш колу  иш ли. заједно из ш коле кући дола-  зили. М илан није могао без Добри-  воја бити. Ово Милиново и Добри-  jeuo пријател>евање упадало је у очи  не само суседима, него и свима се-  •љанима и њиховим друговима и сви 16 су се чудплп, како се Добрпппј ела:ке  са тим нестлшком sa којега сваки  дан доллзе туж бе њ ј говом  оцу : Ми-  лан урадпо ово, М план учпнао оно...  разбио прозор, дрпжао псе... скпдао  птичија гњездп cu дрвећа... крао ja-  буке и т. д. због к-ојих несташ лука  је Мплан песто доблпао шпбе п од  учпте.ва а н од свога оца. Но Mu-  лан 3iccTo да се поправпо, он је би-  вао све гори и несташппјп, све дотле  док му нпје несташ лук так >  \в и о   у страст да је по читав дан бегао  од куће кријућп се које где. т1ича П а] 1та је бно строг отац  и казиио је свог пест.пдкл због учи-  њенпх нестлшлука, алп како је зб > г   своје службе б н о  обвезлн, то сваки  пут нпје могао да доспе да М илана  казшт. Због тог.ч се Мнлан п поктза-  рио, јер је добро suao да га отлц  данас илл сугра не може бптп. Кио  што је Мплан бпо нееташан нри том  п непослушан, псто је тако обратно 17 Добривој био баш послушлн, миран,  вредан, тачлн, уредан н уош пте као  што је на дому бно вашан дечак,  исто тако беше Добрлвој н у ш колн  и у цркви правп узор дечијег до-  •брог идадаља. 0  шеговом доб[)ом  владањ у, на брзо се рлш чуло по  цедпм еелу. То су злсведочлвале речи  поједш шх матера, rcoje су своју не-  ваш алу децу опомињаце речима :  ..Владлјте се онако као што се До-  •бривој влада, na he вао свако во-  л ети “ . . . Добривпј заиста и беше сваке  хшдпне иохва.вен на нсппту од евпг  учптсљ а због свог доброг вдлда-  ња и учења. — Тако пр<фг 'ше дие  годние н за те пупе двегодин еМ и -  Д ;ш  и Дмбрииој беху нлјбоњп дру-  понп. Добрпвој је бпо дмбј!л срцч  па није хгео дм се Tjijn од iln .ian a  ма да Мплап беше нееташ ан н не-  валтдо. Ш т а  впше н самом Добри-  воју је Мпдан наносио увреде, адп 18 Добривој му је све опраштао п нн  мрка погледа није бацао на Милана.  Мил ан је више пута због своје не-  сташ ности молио Добривоја за оиро-  штење. —  Д ан за даном пролазаш е  па се н крај треће године њпховог  ј^ачког живота приблпжпвао. П ролеће је прош.то, а иза дпв-  ног пролећа долазили су све топлпји  и топлији летњи данн. Учитељ је пре недељу даиа  објавио ученицима када ће се држ ати  испит, па је због тога рекао да се  сви спреме, да понове лекцнје па да  потпуно спремњенп м о г у  дати леп  одговор пред г. надзорнпком. Пово-  puo им је да се труде, да што лепш е  и cjajmije одговоре иа испиту, па да  својим одговорима потврде труд п  рад свога учите.±.а и да му освет-  лају  образ пред г. надзорником, а  ме|ј осталпм је још н ово додао : „Којц  се од мојпх учеппка најбо.ве покаже  и на нсппту најбо.не на пнтања од- 19 говорао буде, тај ће добити од г. над-  норннка књ игу са златним корицама^. Ово је био најрадоснијл глас  ле само за Добрикоја, него н за сву  ц ец у  која су са Добрииојем заједно  иш ла, па су се почелн натицати  целе оне недел>е, ко ће боље научи-  ти , само да шго више и боље могу  -одговорити ua испиту. Но све беше  некојим ученнцима узалуд, јер по-  -словица вели :  „У очи Б ож и ћа пра-  ее се не у го ји а !  Добривој је једва  чекао да Д'Де тај дан када ће г.  надзорншс њих испнтивати. Целе не-  д,ел>е пред испитом понавл>ао је До-  бривој своје лекцнје, л М илан место  да је бар и сад нешго учно, он је  •бежао од школе, инпо у  ш уму, хва-  тао итице, купао се у велшсич ба-  рама, од мајке је излигивао по не-  колико новчића зч пропнс па је за  те новце куповао дувана и пунхио  са Пајом, млпнарским снном, који  ■беше још  гори од Милана . . . итд. 20 3. I I  umii. Још  оног јутра око 8 часопа  пргспео је г. надзорпшс са г. г. се-  о с п ш  парохом, кнсзом, бележником  п са осталим нлаповима сеоске оп-  ш тпне • —■  v ш колску собу која је   била лепо спрем.пена. Г . надзорника је на врати.лпг са  својпм ученпцпма — дочекао учи-  тел, са кратким п леппм поздрано.м.  Спа су деца за тнм мпрно уш ла у   hiko .iv' п села свакп на своје место.  - L  ■  надзорнпк je отишао за пепнтнн  сто, на које.м бсше маого мприсава  Цвећа н школски записвик. G једпе-  5 1  с друге стране поеедалн су и  остали члановн који с\ присуство-  воли на школском нспнту. — IIc-  пит се започео са молптвом пре школ-  ске u a c r a R e :  ,,П реблаги Господи“. Ону молитву су деца у г л а с  врло  лепо изговорнла. Г. парох је први став.вао пн- —  21 т;.ља пз пауке о вери п то учеви-  цима  најпре из пастаријег разреда  па онда из мла^ег . . . Кахсо из науие о вери, тако и  пз оеталих предмета што се у оспов-  ној с-рпско-пародној ш коли уче —  отављао је и г. падзорник пптања  на која су деца тако паметио п раз-  борито одговарала да се г. падзпр-  ник чудио и днвио том успеху, по-  хва.нујући при том }  чител.а icojtdje  за време дечијег одговарања сав за-  пет био од радости, впдећи како му  деца износе на видик и оцену ње-  гов труд. - — Елем да пе оппсујем  потанко све, што се питало и како  је к<*је дете одговара.хо, доста то. да  је г. надзорник иосле закљ учепог и  довршепог испита најлепшим и нај-  радоснијпм похвалама обасуо тр у д   учите.па пред свима присутнпма,  а затим је извадно једну књ игу са  златним корицнма u иогледавпш  у  исаптни записии'.-, прозвао Д обри- —  22  — воја преда се п овако му рекао :  „Синко !  Ево ти дајем ову лепу књи-  гу коју саи наменио оном који се у  овој ш коли најболшм покабао буде.  T u  си се данас најдостојнији noi:a-  sao ове књиге, доказао си н задп-  вио си не само мене, него н све  твоје другове, па и самога твога учн-  тел>а н оца, којн те је подстицао на  вредноћу. Б у д и  увек тако добар,  буди увек тако вреднн, учи, чувај  се и клопи се нева.вала друш тва,  слуш ај и пош туј свога оца и матер  па ћеш  срећан б н т и !  Ево тп дакле  предајем ову лепу књ игу, па се дичи  њоме, а учитењ  и твоји родите-  њи, нека се дпче с тобом ! Ово изговорнвш н г. надзорннк  пруж и лепу књ игу малом Добривоју  који дрхћући прими књ игу, па по-  њ убивш и г. надзорника v руку вра-  ти се па своје место. Учител. од  милнне узме Добривоја за руке па  га .поњуби очпаски у пуне обраш- —  23 чиће. Ово беше учитељ у најрадос-  нији трен)^так из горког учитељ-  ског живота. За тим сва деца отпевају песм у;  „Теби Бож е хвапа“ —  тако спожно  и мипогпасно, дн је г. надзорник  по други пут морао похвалити и  ђзке и г. учитеља, те се оида са  свима ч.дановнма опрости и оде даље  својим послом. 4. Таспуст и Жилаиова зависш. Учите.н је поеле одласка г.  вадзорниковог, још при растанку,  изговорио својој деци кратког са-  држ аја депу поуку како да се вла-  днју за време школског одмора, и  тек онда је сиу децу распустио. Ра-  досна деца клицајући и певајући  п есм у: „Ђ ачки растаиак‘ !  разиђу се  сваки својој кући. Добривој и Милан одоше право  кући. 24 По њпхов одлазпк пз школе тпп-  дао је спд сиима у очи, атоје:  што  Добривој и Милан нису заједно отп-  ш ли кућп као обично. На лпцу mi  се впдео знак да се у нечем данае  не слажу, јер се путем не гледаху  као до сад. Ово се само на лицу  МплШовом могло прпчетптн, К ' ju је  потмуреним и памргоЗјеппм лпцем  нш ао но сред иута повлачећн ногу  на ногом и днж ући праш нну. Добривој је напротив скакутао  смешеЈш се од радости, показпвао ]е  својнм друговима леоу књ игу што  је добпо на нспнту. Ко је год норед  Д обривоја нрошао, свако је застао,  па ако је знао чптатн, пЈооннтао је  наслоЈВ :  „Ако будеш  нева.вао, сетн  се савета тиог учител.а, па се по  n.m ia владај" —•  иа мало прогледав-  mii дигшо бојаднсане слике нз дечп-  је г  жнвота — похвалчо u'i Добрн-  воја и одлазио да.ве. — Добривпј се ннје могао зкурпта 25  — због многог заустављањ а. Н естрпе-  њиво је чекао док су му кљ игу гле-  даош и хвалили га. Једва је чегсао  да д<фе к у к и  па да показке својии  родитењима ш та је добао. А како беше са М планом? Милан је од .нутине грискао-  усне, кидао листове нз гсњига па ра-  сипао по путу, и бунцао је неке ре-  чи што н он није добио онакову  Јсњигу, као гато је и Добривој до-  био. У М илана се сад породила због  тога мржља, бно је сад пун зависти,  због чега озлојефен не хтеде даоас  са Добривојем кући ићи. Мнлан је  целим путем попреко гледао веселог  Добривоја, те га је са својим оштрим  погледом тако просецао, као да је  нз зависти хтео неку намеру да нз-  врши над Добривојем. Ш то  се До-  бривој већма ридовао новој књизи,  тим се Милан све већма њутио, ш крп-  пио зубима и гледао је како би од  Добривоја отео ону лепу књ игу. Ову —  26  — намеру је хтео да изврнш  баш онда,  кад је Добривој хтео да уђе у своје  двориш те. У онај мах кад се М илан за-  трчао на Добрнвоја, да му отме из  руке књ игу — нзишао је баш  онда  Добрнвојев отац на улпцу, па кад  је впдео да Милан зби.ва хоће да  отме књ нгу од Добривоја, нотрчи и  одгурне невањалог Милана, па онда  узевш н Д обрнвоја за руку, одведе  га у собу где му је Добривој пока-  зао кљ игу са 8латнпм корицама, ре-  кавш и да му је ту  књ игу дао г. над-  зорник на испиту. — Отац Добривојев је тек сад ра-  вумео шта је хтео Мплан оно мало  час да учинн. Од милине што се Добривој и  ове годиве као најболш ^ак показао,  отиде у  гумно, одабере једно нај-  лепш е јагш е, метне га на раме па  га однесе учитељ у на дар. 27 5. М илан у чика Младеновој башши. К ад се Милан онако осрамоћен  морао уп ути тн  својој кући, побоји  се на п уту дн ће газда П ера каза-  ти његовом оцу како је хтео отети  књ игу од Добривоја — па с тога  да бп се спнсао од батина, намисии  да оде иза села на ледине па да се  тамо са чобанима мало провесе.ш. Ш то је смислио то је и урадио. Одмах се врати натраг, па се  упути путем што води пза сепа. Тек  што је подне прешло. Мипан је био  на пединама и то чело М ладенове  баште. — К ад је овамо догаао, види да се  .љуто преварио. Он се надао да ћ е  код ма којег пастира замолити мало  млека и црна хлеба, па ће тим про-  вести дан без бриге. Но кад тамо,  а од nacfBpa ни корова. П уста ледина нигде никога. Како  је био уморан, а и како беше тоца 28 дана прапа омара н жега, то М илан  потраж и хладоипиу. еклони се у хлад  п ту се одмараше неко време но не  sa  дуго јер му н п је  прнјала. Стомак  му је био празан, глад га је јек  >   морила. Освртао се п деено п лево ие  бн лн спазно где год дудово дрво,  алп нн тога не беше, до саме лнпе. Сад не нмајућн куд нп квмо,  гладан, уморан, охрабрп се па поЈје  кућн. Б аш  право велн српска по-  словпца :  „Г лад ц курјака из шуме  нстера“.  — Тч-к ш го је неколико хватп пре-  шао, спази на своју велику радост  дудово дрво у баш та чпка Младена. П лод тога дуда беше црн и  крупан. „Баш  као што ваљ а“ !  рече Ми-  лан радоснб, na промернвши, плот  катсо би га прескочити могао — по-  гђе у  баш ту. П лот је прескочно без  пб муке, јер је сад био лак као ерна. —  29 Н а дуд се ]ош лакш.е попеп, а кад  пе попео, онда је р е к а о у с е б и : „Дш*  га не обрстам, нећу се си ћи “ !  Ми-  ,лан је тако слатко јео црн.е дуднне,  да не би нн гуж варе сиађе јео да  му је нана дала. К ад је осетио да је сит, слфз се  полако доле. Тек in ro се сишао доле, ал до-  трчаш е нуваричика Младенове баште:  гаров и белов, па га сташе дрпати  тако си..шо да се све разлегао глас  Миланов који је: „помагајте1 1  !  ви- као. — Већ су м.у цео горњи капут сав  искидали били кад је чика Младен  дотрчао са дреновцем да растера псе.  Једва је и чика Младен избавио Мп-  лана, а да није на брзо дотрчао, све  ■ би му хквине искидали иси. „А ш та ти ту  радиш “ ? запита  га чика Млмден куш ајући га као  бајаги не иознаје га. „До-до-дошао сам да-да-да мн 30  — дате гра-а буљеи  !  рече Л план Kpos  плач. „А ко је тебе овамо послао“ ?  запита опет чпка Младен, „По-о-сло ме-е-е ба-ба-а а . . .  одговори Мплан. „А да ниси ти дошо да једепг  дудова“ ? .,Н и— и — н сам“ ! ,,Па да што су тп усне црне“ ? Јео сам пекмеза“ ! „П а гато cu онда чело баш те  долавио, зар тн ниси могао са сока-  ка доћн к мени по грабуљ е“ ? за-  пита га чика Младен, па га ош тро  погледи. Ми лан је почео сад муцати, јер  није знао како ће сад да слаже, једва  је ч ек ао  да се опростп са чика Мла-  деном. „И стину говори“ !  викну чика  Младен. „Е па ја сам за то чело баш те  улазно . . . поче Милан озби.вно . . „ —  31  — јер  сам био код Паје млинаревог  сина . . . „Ао обешењаче, та ти хоћеш   мене да превариш “ !  рече чика Мла-  ден видећи како М илан лаж е —  ухвати га за руку, па га одведе чича  Пантиној кући, (оцу Милановом) па  му иеприиоведа еве п сва и онда  се врати својој кући. — О гац Ми-  ланов чуо је за све оно што се пре  тога догодило са Миланом и Добри-  војем па је нестрпелшво чекао Ми-  лана, а кад се чика Младен удалио  испред њега, онда је свог несташка  казнио тиме што је морао клечати  на кукурузим а, а при том му није  дао вечерати. 6. Несрешпи случај. Беш е баш подне у очи ев. И лије. Пеи летњи дан. Сунце је далеко  одскочило. В рућина беше јака. Н а  торњ у српске цркве откуцавало је  12 часова, а на звонику римокато- личке цркве звонило je мало звоно:  тин !  тан !  тин !  тан ! зиак да је сад.  нреме да се руча, ua да се поеле  ручка сваки уморан мало одмара. После подпе истога дана тако  око 5 — 6 ччсова, дошло је иеколико  другова Дпбрнвојевпх да се сњнм  мало позаСав.вају. Отац Добрпвбјев.  који беше оташ сгрог алп добар,  чувш н глас који дозпваше Д обри-  воја рече Добрнвоју !  „Добривоје,  зар не чујеш  како те Спма и Стева  вичу да иза^еш  напо.пе? Ти ее ва.вда  мене бојгпц да тн ue ускратим пг-  рање ? Iie !  Не бој се сншсо !“ рече  добри отац тако нежнп, да је одмах  устао са седала, иа ухватипши Д о-  бривоја sa руку, извео га на у ли ц у  и овако му рекао :  „Зато што сн ме  твојим добрим владањем и учењем  нзненадио п обрадовао, дозво.вавам  ти да се играш  иа твојим друговима  колико ти је вол>а, али немој да се  ским евадипц немој да j чнниш коме 33 жао, немој да се нграш  са онаким  играма које ти могу какове озледе  нанетиа.  Ово изрекавши, остави ве-  селу децу која од радости кликтаху  и скакутаху што ће се са Д обри-  војем до воље наиграти, па се онда  врати у  двориште на свој посао.  Добривој се одмах упути одма са  својим друговима на зелену пољану  да се играју лопте. К ад су дошли на одре^ено ме-  сто затеку и Милана овде који је  тога дана побегао од куће јер га је  отнц л>уто избио што је баба Пе-  линој мачки везао камен о врат па  је бацио у бунар. Милан није знао  да је у овом друш теу и Добривој  па се с тога и он умеша у игру.  Д руш тво се подели на две странке. И  овом приликом спази Милан  Д обривоја но с њим није хтео Ми-  лан ни речце проговорити. И стина  М илан је своју завист и злобу крио  пред осталим друговима; али при 2 свекг том тражпо је згодну п ри л и кт  у  којој бп Добрпвоја осранотио, пли  бп му ма у  нем наш кодпо. Н а ж е.ву  Д обрпвојеву да се мало одморе, по-  седају сви у  воло један до другог  па чтп кају ки  зелену траву заппт-  кпваху један другога о које чем. Пп-  талн  се ту  :  ко може баба П ерсину  тар аб у  прескочитп : ко се може на  деда Симин дуд попети ; ко сме  отићи ноћу на таван и т. д. на која  пптања су се мали јунаци истицалп  хвалећп се како је који боље могао. Н а једном запита малн Ипш а :  „А ко може убитн оног враоца што  стојн на багреновој граш Н  ? „Ја могу“ !  рече Мнлан одважно. Сви се друговп заглсдаху, па  t e  један изме^у н.пх запитатп : „А  како можеш убити, кад немаш ни  палице, а врабац је ено на гранп ? „Боме ја ћ у  га у б и ти “ !  рече  Милан па пруж и ру ку  ономе што га je зашггао — додавш и :  „ево за  опШ л.а ду ;- ! Овкј држ ек да лаже, а и лз .љу-  бопитства да видгх ш та пе Мииан  урадитп рекне : ..добићеш од мене  сутра 10 јабука ако убијеш  оног  врапра !“ „Д °бро !“ рече Милан, па из-  вадивш и из ш пага пншто.н, напери  га на врапца, одаппе и пукне. —  Сва се деца обезнаннше кнд ви-  дгхше пиштољ. — „Aiao моја мајко“ !  цикну један  од мало ripe веселпх другова пошто  j'e пиш  гољ пукао —  па ухвативш и  се за лево раме јаукаш е од бола. —■   „Ш та је, ш та је ? Д а те није  уби о“ ? збугвено заппткиваху један  другог. У тај мах Добрнвој падне  онесвешћен на земљу. Румено лице  на мах се обрати у бледило. Тело  му је дрхта.хо. Тома, П ера и Миша су се том  несретном иојавом тако збунили, да —  36 су били неко врезге као изван еебе,  а Милан од уж аса пспусти паш тољ   нз руке —  видећи ш та је учинно,  уплаш ен нагне бегати, п то таким  полетом, да се у трен ока изгубпо  испред својпх другова. Добривој је   све једнако јаукао од бола, а пз не-  ста где ну је сачна у  нежпо те.то  уш л а — лоппла је крв. Затин заповеди Ђокп и Јоцп  да отрче Добривојевом оцу, па да  му каж у ш та се збило са Добрпво-  јем. Ови однах тако и учине п за  неколико тренутака врате се са До-  бривојевим оцем, који је сав дрх-  к у ћ и  корачао, не верујући да се  тако што са Добривојем могло до-  годити. II збил>а се уверио. Д обри-  вој је лежао на трави блед као крпа.  Отац га одмах подигне, узме га на  руке па га однесе кући — оста-  впвши га матери отиде брзо по ле-  чника, који је одмах догаао Добри-  воју прегледати рану, потрудио се —  37  — те још  оног вечера извадио ону  сачму из левог рамева. 8а тим му је опет привезао рану  и заповедио родитељима да га за 8  дана не пуш тају из собе век да  мирно лежи све дотле, док рана не  зарасте. С овим лечничким настоја-  њем, а особито уверењем да ke До-  бривој за 8 дана оздравити — беху  туж пи родитењи сретнији но икада  те плате за труд г. лечнику који се  на мах врати својој куки. Добриво-  јеви родитењи су врш или налог г.  лечника у потпупој мери. Иокрај  тога моњаху се Б о гу  за здравње  свога детета. И  Б о г нм је услиш ао  молитву. Поеле 8 дневног брижног  и савесног неговања родитењског —   Добривој је са свим оздравио и само  се као црвена пега могла видети на  левом рамену. „Ово нека ти синко служ и за  савег н од сад буди на опрезу. Ш то   год радиш  добро и паметно ради, и 38 гледај да ти крај деда твог буде  успеш ан“ . . . говорио је отац До-  бривојев. . . . „Не иди у друштво  у којем има доста покварених срдаца,  да не наи^еш на зло. Не играј се  са онаким стварима које нису за  тебе. Б уди  пажљив на себе, буди  миран и пристојан. Непристојно и  немирно дете нико не коди и не  трпи. H I to радиш  и опет ти ве.лим;  пази на свршетак, јер :  „Конац дедо  краси" . . . и још  многих лепих по-  ука говорио је газда Пера пред сво-  јим сином. Добривој је све оке очине са-  вете тако слушао, да их је све гу-  тао и тако их је добро у  срце своје  усадио, да се у  свом животу ввше  никад није дружио са неваљалим  друштвом, а особито са неваљадим  друговима као што је био Милан. 7. TJlma св збило са М иланом ? Кад је Милан од ужаса испус- —  39 тио ш гатољ  из руке — дошла му  ie пред очи слика мртвог Добривоја.  Ou бејаше тврдо уверен да је Доб-  ривоја убио, па зиајући ш та ће из  тог следити — науми да побегне  далеко у свет, па да се у  какву  ш уму сакрије, тврдо намеравши и  зарекавш и се, да се кућн неће вра-  тити jkvib . Путем бегајући и пла-  чући, тукао се у  ripca и горко се  кајао за свој несташлук. Сад му изаЈјоше пред очи и  учитељеве р ечи : „Ко другоме копа  |аму, сам ће у н>у пасти“. Тако бегајући —  па све освр-  ћу ћ и  се на све стране да лн га ко  не бн спазио, стигне до неке хра-  стове шуме која беше по дана хода  удал>ена од села. Б аш  се онда сунце  смирило, а вече се примицало. Ве-  селе птичице које су ио вас дап ве-  село цвркутале скакућућ са гране  на грану — еад умукоше. Нема ти-  шина је целом васионом завладала: —  40  — Не чујаш е се нпш та друго до : п уц-  кање несташнпх нокнпх зеФпра. Б пе-  дп несец је осветњавао мрачне п у-  теве и закутке. Мплан — које од страха, а које  што га је баш  код те шуме нок  ухватила —  екдонп се у  један облп-  жњ п издубљ ени храст. Т у  седне, па  се одмараше и промпшњаваше о не-  сретном случају, којн се због његове  лакомислености н несташности —   догодио. Ц елу нок је плакао и кајао се  за своје несмпслено u невпно дело  не ногући ни ока свестп. — Док је Милан овде плакао и ка-  јао се за своје лудо дело, дотле је  његов отац код куће стражарио код  врата и чекао Мнлана држећп у  руци  дренов прут с којим би М илану пла-  тио његово несташно дело.. Добривојеви другови су још оне  вечерн казали Мплановом оцу како  је Мплан имао у ш пагу напуњен 41 пиш тољ, па како је хотевш и убити  врапца — ранио Д обривоја и т. д. Озлоје^ени чича П анта нестрп-  .љиво је очекивао, извиривао М илана,  но све беше узалуд. Ш то  је чича  П анта дуже М илана чекао, тим се  више једио — и зло и наопако би  било од Милана да му је онда до-  шао пред очи. К ад се чича П антп век доту-  жило чекати — а век беше 11 час  ноки — помисли: е да се није г’ де-  год завукао па ћути. Брати се у  собу, погледи свуд по соби, отиде  у  смочару, у кујну, у  коњ уш ницу  и свуд завири и у  најмаљп кут.  Н игде Милана. „Но тај се деран од неког доба  ама баш проневаљ алио“ гувЗуаше  чича П анта . . .  „а чекај лоло . . .  ако не до^еш вечерас, докикеш  су-  тра — али кеш  и запамтити кад  си узимао пиштољ у р у ке“ 1 —  42 С овим речиа вратп се чпча  П анта у  собу, мирно легне да спава. Спаватп није могао, јер теи што  се сетио Добривоја, помнслцо је да  се Мидан можда s6or оног слунаја  убио, удавиоили што слично учинио. „Враг не спава“ говораше у  себи чача П анта . . , „Ко шта радп  себн ради “ . . . Оваке црне мисли задаваху чп-  ча П анти т е т к е  бриге, због којпх  до зоре не могаше заспати. Стога  нашисли да сутра потражп Милана,  па да га казни, п посаветује да у   .будуће тако што не чпнп. 8. Чича Панта тражи Милана. У јутро рано, тек кад је сви-  татп почело, узме чича П анта па-  л о ц у  у руке, пут под ноге, па се  уп у ти  по знанцима и родовима да  траж и Милана — држећп да је ша  код кога од својих родова морао  отпћи да преноћп. 43 Но п ово беше узалуд. Н игде  М илана, па бар да му ко каже где  га је синок видео последњи пут. Где је год чича П анта ушао,  свако га је зап и тао : „А како је мо-  гао М илан онако ш та у рад и ти “ ? Ч и ча П анта је еамо слегао ра-  менима, велеки да не зна. Тако је  чича П антн читав дан пропустио  трзж ећи Милана —  па све беше  узалуд. С утра дан је не само по  -свом селу тражио М илана, него и у  оближња места је отишао, и распи-  тивао за Милана. Кога је код чпча  П анта на путу срео, запитао би г а :  „П ријатељ у !  Ниси ли видео како  дете од 10 — 11 година да је овим  путем прош ло“ ? „Боме нисам“ !  беше одговор  свију оних кога је чича П аита за-  ппткивао. Тако траж ећи и распиту-  јућп за Милана, чича П анта пропу-  сти пуна три дана без успеха. Сад  је чпча П анта био у  том уверењ у, —  44 да је М нлана ма на којц начпн не-  стало са овога света. Сад беше туж нц отац љ ут на  самог себе и на цео свет. Т уга н  брига беху му сад главне друге с  којима се и дањ у и ноћу бавио. Нај-  после мало по мало почео је забо-  равњ ати на т у гу  и бригу, на Ми-  лана. Још  му је само пред очима  лебдио спомен несташ ног владањ а  Милановог, и тада је уздахнуо ре-  кавш и: „Мплане, М илане!  Д а сн слуш ао савете твога оца, не бп те  данас црна земња покровала !  Децо,  децо, слуш ајте своје родитење, јер  Б о г воли само ону децу која своје  родите.не л»убе и која се за благо и срећу својих родите.на Б огу н оле!“ *  ** А сад драги читаоче, остави све  на страну, јер ћемо поћн sa Миланом,  да видимо ш та је смислио оне ноћикад  је плакао у  издубњеном расту ? Камо  је отиш ао? Чиме се бавио? н т. д. Увидићеш  драги чптаоче д а :  свака ш тета учи човека иамети ес  благо оном ко се зд рана опамети.  Но да се онај несретни случај није  догодио, не би Милан био примо-  рап да бежи од својих родите.ља, и  да се крије као зверка, век би као  Добривој слуш ао свога оца покора-  вајући се н>ему учио би се само  оном што је добро — а овако је  М илан морао много што ш та да пре-  трпи док се није опаметио. 9. Ж илаиови јади. Кад се Милан оне ноћи пробу-  дио, овако се Б о гу  из највећег стра-  хопоштовања молио: „Оче свети, оче  благи! Ј а  сам једно несташно и не-  ваљало дете, које је због својих не-  сташ лука и због своје тврдоглаво-  стп нанело многима ш тету, родите-  л>има ту гу  и јед, а мени самом не-  срећу и презирање од свих мојих  другова — молпм ти се као благом —  46 и шилостивом оцу небеснш !: оп])о-  стн мн моје грехе lcoje сам хотнмпце  и нехотпце унпнно. Д ај здравље мом  добром бившем д р у гу  Добривоту,  који сад трпи ужаспе болш е због  моје нехатостп н несмотреностп! 5 те-  ши моје родпте.ве ; упутп ме из ове  шЈ'ме, изведи ме п одведл каквом  добром чосеку j.-пјн ие мн дати са-  вета како да се оиростим те гадне  п непристојпе паваке. Ох, како је  лепо код своје куће бптп. Х ладан  ветар гле icai-co душ е хоће душ у да  мп издува из мене. Гле, како се облацп купе нада  мном као да хоће да ме к а зн | за  моје дело. Ах Добривоје да знаш   како се кајем, тн би мп одма oupo-  сти о : да знаш како се иатпм због  твоје тешке рапе! .... Овако ш апћућн тпхо п дрхћућп  од зиме, сагне главу на храстов грм,  подметне руку под главу па зане-  сен у  мпслпма с-латко заспи. Облаци који су се пред зору  скупљапи, беху нагоми.-тани као нај-  гу ш ћ и  и пајцрњ н дим. З а мало, па ветрић који је д у -  вао престаде. Муње почеше севати, а иза му-  њ е чуЈаше се као да се нагпо из да-  лека K;iKsa кола зауставила. Одмах  за тим као да је ватрени бнч пукао.  И за пуцњ аве спусти се пљусак. И а глас грома Милан се одмах  тргао, па уплаш ено око њега посма-  трао ш та се око њега збива. Тама  беше неко време тако црна да ни  ирст пред оком ниси могао видети,  а кад муња севну беше светлије  него у по дана. Овај уж асан призор је М илана  тако дирнуо да је у несвест пао, те  онесвешћен лежао све док се није  непогода смирила. Муње престадош е  севати, кнша престаде пљ угатати, а  црни и густи облаци се растуриш е  и изчезоше као дим. —  48 Остаде небо чпсто као стакло.  Сунце се баш поче ра^атп. И за  китњ астога брежу.нка, што се пред  шумом на неколико метара узднзао  - — указа се јутрењ а румен. То беше  ватрени круг који се полагано дп-  зао, смешкг|ј_у1ли се провирнвао иза  такозваног „Х ајдучкпг брда Ласте,  славујп, косовп и остале птице пе-  вачице одлетегае у  оближње њиве,  да накупе мало гусеипца да иахра-  не своЈе младе. У том дпвиом при-  родном појаву, пробуди се Милан.  Устане, па не знајући где је, по^е  право кроз ш уму у намери да изађе  на други крај. Смео није натраг да  се врг.ти, јер недалеко пред шумом  крај зелене ливаде бела стада су  пасла зелсну траву, а покрај стада  стајао је пастир na у Фрулу уми-  л>ато свира. На поланц опет и то  на њивама сп видетп могао вредне  жетеоце који су жњели жито. Ми-  лан ее ових оеоба јако бојао да га —  49 ко не епази. те с тога што је  ми-  елио то ie и учинио. И дући  по сред  шуме, наи^е на један извор. На.д  њим се М илан саже, напије се хладне  воде, умије се, па ее убриш е рука-  вом од кошуње, те ж уреки се noije  нанред. М илан је  тако лутао по  шуми скоро дана, па никаво да  угледа краја од шуме. П ри свем том што се Милан  зкурио — задрж авало га је густо  шумско грањ е и ш ипражје које му  је спречавало прелаз на више ме-  ста тако да је Милан морао млого  већи део пута да обиђе па да се  уп у ти  на чисту равницу. Тум арајућн и крчећи себи пу-  та, умори се тако, да га зној спо-  пао, а прн том ra  је 'и глад морила. Оевртао се ua све стране не би  ли опазио где год какво шумско  воће, но и тога не беше. Т ада се  заустави код једне днв.ве јабуве.  Погледи горе на гране и промери • —  50  —1 од земље доњпх. За тим се орзо  успуж а на дрво и за тили час беше=  на оној грани, на којој беше нај-  нише јабука. Л упне ногом о грануг  тако снажно, да су све до једне по-  падале на земљ.у. Стрешавши ја-  буке, полако се сафе доле, покупн  јабуке, напупи своје шпагове, па  онда једнут  по једну вадеки, jeijam e  у сласт ма да беху тако киселе, да  су му се уста скуп.вала. ГГа како  беше уЖоран од пута, седне у  гу -  сту траву п одмараше се у хладуп  Ту га црне мисли опет спопадоше:  Јед у ћ п  јабуке занесе се у  ми-  слима, а те мас.ш навнђаху га да  се одважи па какво дело. Премшп.вао је како и на који  нанин бп он могао отнћи у хајдуке. „Да, знам ш та ћ у  сад урадпти*  говораше Милан сам себи... „отнћп  ћут  у  хајдучку гору, па ћ у  се при-  јавнтн хајдучком воГдг, нека ме прими  у хајдуке. Ј а  сам нетина млад, ал 51 то ниш та не чинн. IIој баба ми је  ннше пута прнчао како хајдуцн  у краду по које мушко дете па га  код себе држе и хране кно птнцу у  кавезу, и уче гн хајдуковањ у —  а  тгричао ми је како је хајдучки :ки-  вот вр.ло сретан живот. Х ајдуци су  оруж ани јунаци лепо обучени. И ја   радо имам леио одело и добро ору-  ж је. Д а... да.. отићи ћ у  сад хајдуч-  ком во^и, па ћ у  му рећи да желпм  у  хајдуке сту аи ти “. „А мој о т зц ? мати? па... Добри- вој ?... А х“ ! ..... Овде се М илан као нз сна тргао. Пред очи му изиш ла слпка  знеговог сеоцета, слика његоввх дру-  гова, с којима се последљи пут вграо,  па и слика оног призора кад је иа  Добривоја пукао и њега ранио. „Ах Д обривоју... Добривоју... је-  цао је сад Милан... ти си сад већ у  хладном гробу... Твоји родите,.ниг.  заједно са мојнм проклињу саД мене'  и траже ме вањда да ми се/освете“. —  52 „Ах не — неће ни мепе впш е  жива видетп. Ј а  се кући  нећу вра-  тити, ја пред они мојим роднте.ним:а  не смем жив доћи. О стаћу овде, па  нека ме вуцп раскидају. E s, моја луда  гл ав о “  ! Овде се Милан ухватио sa чело>  н тешко врло тешко уздануо, ка-  ју ћ п  се због своје тврдоглавости. У том га тешкц сан ухватп, п  он у  плачу п заспа. У сну му се  приказао отац оружан, као што се  обично Миланов отац као сеоскп се-  режан оружао кад је ноћу ншао да  чини патролу; прпказао му се и  Добривој, који је јаукао од бола, а  из левог рамена како му је лопила  крв, — 10. Хајдучки вођа наилази на М и лан а. Кад је Милан слатко заспао, н  онај сан снио — изговорио је више  пута ове р е ч и : „Опрости ми бабо- никад више нећу бити несташ анО —  53 Б аш  оног треиутка, кад је Ми-  лан ове речи у  сну изговорио —  ишао је кроз ш уму е&м хајдучки  во^а, који ]е због дова баш поред  Милана проки имао. Ч у вш и  још  и з  далека иеко јецање и неко уздисањ е;  помиепи е се није какав дух поја-  вио у овој шуми, или је можда  каква потера за хајдуцима од стране  Т урака — па не могаше за дуго да  се р еш и :  дал’  да потражи тог духа.  или да се што пре у д а л и ! Н апослетку знајуки да у ову  ш уму нико од Т урака несме ни за-  вирити, а камо ли потеру водити  sa хајдуцима, а и не бојећи се ни-  чег јер његови хајдуци нису раз-  бојници што хриш ћане убијају и  харају — већ хајдуци ју н ац и  који  српство бране од крволочних Т у р ак а  —  по^е право опамо, од куда јед о -  лазио први глас. И  не превари се. П ред њим лежаше леп дечак —  54  — око својих 10— 11 годпна, црне icoce  витка тела, обливен сузама по лицу,  -а пред дечаком леж аху неколпко  дивљпх начетпх јабука. Х ајдучки Bopi који се полако  и па прстпла к ввезгу приблпжио,  посматраше га неко време и не мо-  гаш е се доста начудитп, ш та је т о ?   Д а ли сан и.ш  јава. „Х ајдучка шума, дечак. сузе‘:...  говораш е хајдучки во^а у себп....  ,,на онда речи: „Опростп ми бабо,  никад внше nefey битп веетагиан1 1  —  које је Мплан по други пут изго-  ворио, није могао да себи протумачи,  ш та то значи? Напослетку се саже, полако дрмне  непознатог дечака — којн у сну  држ ећи зби.ља да јењ егов отац пред  њпме, нагло се тргне п зверајући  викне : „Опрости ми . . . ах !  Никад аиш е не . . . н е“ . . . „Н1та, ш та је синко“ ? ћутка- 55 ше га хајдучки всфа . . . „ти си'сни-  вао, је л и “ . . . „Опрости ми . . . нисам ја бабо  хтео... П аја ме је наговорио... о... о“... Сад беше хајдучком вођи јоих  мрачпија це.ла прваш њ а појапа. Не  зш фаш е како да утиш а у rn an teu o r  и буновног дечика. „Синко. погледај ми у очи“, поче  хајдучки во^а „ти си cnao’o је .ли ? '  Ходи да те умијем па да се ум ирпш Н   Затим ухватш ш ш .  М илана за руку,  успе у своју шаку воде из тиквпце  коју је хајдучкп воЗја собом носио-  — умије гн и својом марамом убриш е  очи и пице. Мипаи је тек сад дошао к себи  и увндео да је то мнло час био сан,  ii да је место његовог оцн, пред,  н>ии стајао хајдучки во!>а врло до-  брог срца, који га је пољубио у  бледе али пуне образе. „Како је теб и н м е? синко“ !  за-  пита га хајдучки вођа. —  56 Милан се охрабри па му одрешито  рекне: „Мени је име Мплан С пасић“. „А колико ти је годинац  ? „Менп ] ‘е сад 11 годпна“ ! „Имаш ли оца“ ? „И мам“  ! „А имаш ли матер“ ? „Имам“ ! „И а како си овамо дош ао“?....  ,Да се ниси пзгубио, или су те ро-  дителш вал.да отерали од себе“ ?  иапиткиваш е да.не хајдучки во^а, на  која питањ а је М нлан кроз зубе је-  два изговорио : ,,Не знам !  Нисам !  Ј е с у “ ! ' ■  ^  ј „П а што си тн мало час кроз  плач нзговарао: „Опрости ми бабо,  ннкад вшпе нећу бптинееташ ан“ ? за-  лпта га хајдучки во^амало озбиљннје. Овде Мплан не пмајући куд ни  камо, већ приповеди све н сва ш та  -се с њ нјг  догоднло пре него што је  овамо дошао. Х ајдучки вођа га је слуш ао са 57  — највећом знатнж ељ нош ћу, па кад је  М илан довршио своје приповедање  и евој несретни дога^ај, овако дода  напослетку : „Ја сам се зарекао да се нећу вратити кући, него да ћ у   овде остати па ма ме вуци појели  но ако хоћеш, примиме у хајдуке.  Примиме ма за твоје слуш че, само  да не свиснем од гл ад и “. Н а ове речи хајдучки вођа се  слатко насмијао па овако р ек ао :  „Добро кад си тако храброг и од-  важ ног срца, одвеш ћу те у моју пе-  ћину, и д аћу ти три посла да прво  изврш иш , па ако ли за три дана не  изврш иш , онда ћ у  те отпустити, а  ако ли иак изврш иш , даћу ти сре-  брну пуш ку и златан јатаган. А сад  хајде са мном, знам да си огладнео1 1  ! Ово изговоривш и, ухвати Ми-  лана за руку и поведе кроз ш уму  неком узаном стазом, Стаза ова их је за кратко време  извела из те шуме. —  58  — М идаш | се на ново сунце ро-  ,д1гло кад је уг.ледао над собол плаво  небо, јарко сунце, пред собом лепу  долпну, а пз дадека као да се пз  нем.пе уздизао некп црн обдачић, „ТТТта је оно што се тамо црнн" ?  запита Мплан хајдмчког вгфу. „То је сннко, моја гора, у тој  горн моји су дворовп, у  те дворозе  Т у  те сад одвести“. Милан се овом одговору већма  радовао него да је видео свог оца  — видеки да ке му се лепа замисао  остваритп. 11. М илап у хајдушсој пеЛини. Путем је хајдучки во|ја причао  М илану много, врло дшого о хајдуч-  ком ж ивоту, а нарочито о бојевнма  са Турцима. Причао му је о славпим делима  хајдук Вел.ка, хајдук Симе... н дру-  гнх хајдука који су Турке таманили,  п од којих су се Т урцп бојали као — -  59 од жнве ватре. П ричао му је о жи-  воту, о удобностнма која хајдуци  особито у  нетње доба уж ивају, а  то унсивање пруж а им сама мати  природа. Тако ходећи и занимњиво се  разговарнјући, Мњлан није ни осе-  тио копики је пут превалио, а није  h ii приметио да су већ на неколико  стотина корака пред хајдучком пе-  ћином, која не изгледагне сад као  црн обпачић већ као из мрамора  истесана icyna са готским луковима  из којих провириваху пуш ке остра-  гуш е, поре|јане једна до друге. ..Ето сннко моје ку.ле“ !  рече  хајдучки Boija.... „сад ћеш  видети  како је овде“.... Тек што је ово хајдучки во^а  изговорио, ал хајдуци грунуш е из  пуш ака у знак доласка једног по-  вајлије. Милан је од силне праске —-   која се разлегала по планинн, — 60  — тргао нагло своју руку из руке хај-  ду вко г Boije којом га је водпо. „Ш та то значи“ !  запита М илан  чудећи се“. „Е синко то значп, да се свп  моји момцн радују твоме доласку —  вли  ти синко велим, да ти овде не  5 1 0жеш остати... М илану се ове последње речи  баш  не допадаху, али уздајући се  у  своје храбро срце... ћутао је све  док није дошао у хајдучку пећину. Тада се баш почело смркавати. Сви хајдуци изишавгаи на су-  срет хајдучком во^и —  поњубе не-  позаатог дечака, па га подигну у   вис. Ово је М илану служило на част. Х ајдучки Boipi одмах заповеди  момцима да изнесу што лепш у ве-  черу за младога госта. Момципо заповести одмах учине. Сви поседаше за сто па и Мн-  л ан  с њима. 61 Вечералп су сви у највећу сласт. После вепере момцп се разгова-  рали, шалили, запиткивалп час о  овом час оном. Милин је свакои на  свако пита&е одговарао тако задо-  вол>но, да су се сви чудили разбо-  ритости његовој- А кад им је Милан ређао не-  сташлуке које је у селу починио,  онда су се сви сити насмејали ма-  лом враголану. Тако се Милан забавњао и раз-  говарао са хајдучким момцима до  неког доба ноћи при месечини. После оваког разговора сви ле-  гоше да спавају, а хајдучки во^а  ваповеди Милану да сад отиде у  једну подземну пећину, — која је  била затворена са вратима од самога  челика па да донесе пун котао злата. Ово је хајдучки вођа потајно  заповедио Милану и то онда, кад су  сви момци носпали, а то беше око  поноћи. —  62  — Милану се тее сад смркло пред,  очпма. Otr миш.паше ; ..иодземна пе-  ћина, ја садг, на онда hvh  котао  злата да донесем - — ■  шта ће то зна-  чити“  ? Пспрва се устезао да yi?e у   пећину, али охрабрпвшн се уђе у  пећпну, која беше светла као месед  кад иза раштрканих облака прови-  РУЈе- Ова светлост долазила је од  силног злата, сребра п драгог ка-  мења што ту беше сакрпвено, а све  то беше кад год у турским рукама. У ту пећпну ућп беше одиста  страшно. Мнлан је ушао, алн од  страха већ прн вратн.ма пао оне-  спешћен па зем.-ну. Хајдучкп Boija знајући да Mu-  лаи неће издржатп страх —-  пшао  је полако sa њпм, н кад је Милан  онесвешћен на зем.ну пао, брзо  утрчи за њим у пећнну, узме га на —  63 руке па га однесе у своју собу где  је Мипан до зоре спавао. Хајдунки воЈ^а нијехтео Милану  сутра дан о том нигнта да спомене  Сутра дап око поноћи догодило се  са Миланом тако исто. Кад се три  дана навршило, онда се Милан сам  сети шга се прошле и претпрошле  ноћи с њим збило. С тога науми да  остави хнјдучку пећину у намери  да оде у које село да се најми за  пастира. 12. Милан оставља хајђучку ие&ину. Ш то је Милан смиелио, то је  хајдучком вођи усмено казао. На  освитку четвртог јутра, пошто се  умио и обукао, u пошто јеказао жел.у  хајдучком во^и, — овоко му рече  хајдучки во^а :  „Синко, ја сам се за  тебе већ побринуо, па зко будеш  честит и добар, бићеш сретан. Ја  сам заповедио једном од мојих мо-  мака да те одведе у манастир М... 64  — да те преда оцу ГГантелемиову, тп  ћеш тамо битп ^ак, пази синко, слу-  шај, учп, поштуј све старије од тебе,  а особито оца игумана које ће те  кад буде време закалу^ерити, те ако  будеш служио за углед свима ка-  лу^ерима — постаћеш временом пгу-  маном. Ево тп синко ова кеса с новци,  и ево тп поклањам ову књпгу, то  је молптвенпк моје покојне матере,  чувај га као очи у глави, и не по-  хсазуј га ником, док се не покалу-  Јјериш — а сад ево ти ова палица од  слонове кости, и не рецп ником ко ти  је дао док не постанеш игуманом. ,,Ако би се у случају вратно  својпм роднтелшма, онда све то мо-  раш предати у властптост оца Пан-  телемиона.,.“ за тим предавши Ми-  лану све ово, даде му н ппсмо, те удари  у плач. Милан је пажлшво слушао  све што мује хајдучки вођа говорио. Пошто се хајдучки воЈ?а уте-  шио и сузе убрисао заповеди једном 65 хајдуку да одведе Милана до мана-  стираМ.. па онда нека се одмах врати. На растанку хајдучки вођа ва-  грдн Мнлана; трипут га пољуби у  чедо и у дице и онда се растану. Мидан се одмах даде на пут са  хајдуком. Кад су се посде кратког  времена прибдижиди манастнру М....  угдеди Мпдан звоник са кога се  бдисто здатан крет. Код удаска манастирског дво-  ришта, опрости се Мидап са хајду-  ком који му је такоЈје дошапнуо ове  речи :  „Још, труди се и владај се  добро. Ма да cu погрешио у нечем  гдедај да се поправиш. Гдедај да  сваки посао добро и на време свршиш.  Имај на уму ову кратку реченицу :   „Конац дедо краси“. 13. Милан пред оцем игуманом. Пре него што је Мидан ушао  у манастирско двориште, приправио з 66  — се пред вратима, шта ће говоритп  пред оцем игумнном. рН ећу лагати“ говораше Милан...  „у лажи је плитко дно, то сам већ  толпко пута искусно, а и овај хај-  дук ми је сад мало час рекао :  „Ко-  нац дело краси“. За тим сакривши молитвеник у  шпаг — уДеу манастнрско двориште. На уласку у калу^ереки ходник  сусрете га један млад калу^ер, који  држаше у руцн бројанице. „Добар дан !  оче светн“!  на-  зове Милан смиреном калуДеру, па  му npui^e руци и целује га. Ово се младом калу^еру осо-  бито допало, јер га до сад јога нпко  у руку није пољубио. „Бог ти помогао синко“ !  од-  вратн му калуЈјер врло л>упко —  „кога тражиш“  ? „Оца Понтелеимона !“  одговори  Милан. КалуДер одмах покаже Милану 67 врата од игумапове ћелије и рекне  му да куца прво на врата пре него  што vijje унутра. Милен се сад упутн игу.мановој,  а мдадн калуђер отидне у цркву да  одсдунсн св. .литургију. Путем мапЈДЈаше кадуфер :  што  знани она падица од сдонове кости,  па онда оно писмо што мидан у  руци држаше. Кад је Милан дошао до врата  игуманове келије,  закуца ирво сда-  бије. а онда мадо јаче. „Слободно“  !  чу се изнутра кру-  пан старачкн гдас. Мидан отвори  врата и ступи у ћедију. гОче бдагосдопи“ !  рече Мидан  ушавши ућедији у којој горијагие  кандидо пред иконом св. Богомајке  — па пригтупивгаи к оцу игуману,  цедује му деспицу. „Бог те бдагосдовио синко“ !   рече игуман гдедајући час у писмо,  час у падицу, на којој беху обви- з* —  68 јене две змије од чистог сребра. а  у среди на врху од оанпце сијаше  златна јабука, а на јабуци златан  крст. „Које добро синко“ ? запита га  угуман. „Ево донео сам Вам једно пи-  смо“, рече Милан па пружи оцу игу-  ману, запечећено писмо. Отац игуман  одмах отвори писмо, и зачуди се  кад види писмо крвљу наппсано. Отац игуман мало уплашен, пе  смеде га чптати на први мах. Но кад виде прве редове :  „Оче  Пантелеимоне благословп“  !  онда се  одважи и настави читање писма које  беше овог садржаја : „Ево стоји пред тобом дечак од  својих 10 —11 годнна, који је због  једног несретног случаја заблудео  побегавшп од својих родитеља. Ис-  питај га !  Дечак је паметан апи не-  сташан. Подај му лека. Ш тета ће  бити да се његов дар занемари. 69 Прими га к себи за ^ака, пази на  њега, па ако се добро узвлада за-  кал}фери га. За твоје доброчинство  ти захвалити. Ову коју му ја  дадох, прими од њега и чувај је,  јер ја се надам да ће — ако Бог да  — бити његова. Ову паиицу сам ја отео од јед-  ног буљукпаше који ју  је јамачно  онда добио, кад су Турци последњи  пут разрушили манастир М.... С’  Бо-  гом остај оче Павтелеимоне !‘ ‘ Милета хајдучки вођа. „0 синко, заистн ти си сретно  дете. Пре него што ћу тн примити  за мог ijaica акелим да ми исприоове-  даш све од речи до речп како си  дошао до хајдучког soije. Онда Ми-  лан исприповеда u оцу игуману све и  сва, За време Милановог припове*  дања отац Паителеимон се слатко  смејао, али кад је Милан напослетку  причао о несретном случају како  је Добриооја пехотице убио, онда 70  — је отац игуман уздахнз^о н рекао :   „Ах снпко !  Ш та учинп !  Но нпак  сн сретан. Грех ће се тиој опратп.  То је врло лепо од тебе кад сн л г   манастирл’ -  потражмо прпбежиште  својој немирној души, аап ко овамо  једном до^е и посветп свој жпвот  калу^ерском чину тај се не сме вра-  ћатн одавде. Може бптн да твоји  родитељи тебе сад траже оа ако до^у  овамо, ја тебе не смем задржати.  Због тога те не:ћу поетрнћи кроз  годпну дана, па ако за годину дана  твоји родитељи по тебе не д о |у   онда мораш овда u остати“. „Оче нгуманец  !  поче Милан  радосним гласом „ако мојн роди-  тел>н н сутра по мене до^у, ја се ку-  ћи нећу вратити“. Отац нгуман одмах зазвони, у  тај мах дотрчн један манастиреки ^ак. „Иди кажи свима монаспма нека  после св. литургије до^у сви у тра-  пезарпју“  рече отац пгуман. 71 Манастирски ^ак се одмах врати  да изврши заповест оца игумана. „А знаш ли што читати u пи-  сати“ ? запита га отац игуман. „Знам“  !  рече Милан укратко. „А рачупати“ ? ,,3нам и то“ ! ,,А знаш ли што појатн“ ? ,.3нам“ ! Е па дед да чујем !  Отпој ми  коју црквену песму да чујем какав  имаш глас. Милан ее с почетка устезао, јер  није знао коју песму да одпоји. На-  послетку одпочие :  „Дјева днес“ кондак на Божић — тако меким,  лепим гласом, да се игуман задинио  Милановом извавредно лепом гласу.  Глас му је дрхтао, ал беше умп.пат  и милозвучан као у анђела. ,,Е добро оиш:о“ !  рече игуман  сасвим задовол>но кад је Милан до-  вршно појање — пС н Д  ходи у тра- пезарпју да те покажем свима мо-  насима. У трапезарији беху 6 монаха.  Ушавши у трапезарпју. отац Пан-  тепеамон прикгже мла-дог ^ака који  је дошао са же.ном да се посветп  калу^ерском чину. Милаву препо-  ручи да има све поштовати нсто  онако као што поштује п отца игу-  мана, каже му да се има оиако вла-  дати као што се и остали монаси  владају. 14. Милан се уиознаје са дужности у   манастиру. Првпх 8 дана увидео је Милан  како је то благодат бнти манастир-  скп |>ак. Красна манастирска околина из-  гледаше му као рај. Десно лепи  виногради, лево ш.нивици ;  наиред  велена густа шумица са игумановим  летњиковцем, а натраг лепе плодне  н>иве.—  72  — За оних првих 8 дана Милан је  саио ишао у цркву са игуманом где  је читао апостол. Поеле 8 дана Ми-  лан је већ добио налог да оцу игу-  ману чисти ципеле, да му спреми  воде за умнвање, да звони у б сати  на јутрење. Затим је морао са јед-  ним најмла^им монахом отићи у  цркву да упали свеће, да спреми  одежде и стихаре. Дање — морао је  пред р}чак поставити сто, п аак о је  био кључар то је са манастирском  баком ишао у подрум no сир млеко,  маст, месо, вино. итд. Затим за време  ручка морао је Милан стојати за ле-  5)Има оца игумана и што је овај по-  желно, то му је Милан морао до-  пети. Ске ове дужпости Милан је све-  срдно и тачно вршпо, те су га због  његове вредноће спи монасп хва-  лили пред оцем игуманом. Осим овнх дужности, Милан је  морао сваког вечера по 1  час учити 74 црквено појлње, icoje је особпто  лако сваћао, ц што ба му који  монах отпојао ма само једанпут,  то је Милан првом прнликом у  цркви пред оцем игуманом отпојао, Милнна беше слушати кад је  појао у цркви. Због његоиог лепог  гласа па брзо се рашнуло по око-  линп манастпра па су долазпли  сваке недеље да слушају манастир-  ског повог ^ака како иојн. Милан је у маннстиру од неког  времема јако почео напредоватн на  велигсо удивљење оца игумана. Про-  мени његовој утицао је отац Паврен-  тпје најстарији монах, који је Мп-  лаиа сваког вепера поучавао у мо-  ралном и духовном животу дајући  M )r  добре савете по којима се има  владатп. 15. М и ла н  добија шучања и савете. Отац Лаврентије промеривши  Миланово срце, н испптавшн га по- 75  — таш:о о узроку љеговог доласка у манастир М .....увидео је, да је Милан заиста морао бити' одвише несташан,  јогупаст и неваљао. Како отац Ма-  врентпје беше впчан у васпитаљу  — а и инате беше то човек правог  моралног и побожпог карактера као  што само један моиах бити може —  науми да лепим поучењима искорени  из Милана сваку клицу несташлу-  i:a, коју је Мплан и у манастиру  гајити почео. "Јако је н. пр. првих  дана манастирском псу белову везао  неку стару клепетушу о врат, други  пут је баба Макренн манастирској  кухарици појео све јабуке што је  бака снремила за госте, трећи пут  је једиом младом калу^еру заденуо  перушку за камилавку итд. Све ове Миланове несташл) ке  монаси су гледали кроз прсте држе-  ћи :  „младост лудост“.  Али кад је  Милан и четвртог, петог и гаестог  дана ово чинио, онда је отац Ла- 76 вренти.е морао на леп начин Мила-  ua од свега тога одвраћатм и опо-  миљати га да у будуће то не чшш.  За морално васпитањ , отац Лаврен-  тије се највише сл\жно примернма  пз обнчног живота приповедајл-ћи  му лепе u поучне прпповетке. За неколпко неде.на отац Ла-  врептије је постигао оно, шго је  пожелео. Мнлан се збиња поправио  и сад не беше онај нестлшни Милан,  всћ са свнм другп, мнрнн, прнстој-  нн Милан. Милан се особптп v побожностп  л  савршавао. 3 савршавању његовом  у иобожностн од великог утицаја  беху свете књиге, које му је отац  Лаврентнје дао да чпта разтума-  чившп му на српеком језику. Дан је за даном пролнзио па  се п година дана навршлла од оног  дана, када је Мплан дппао у мана-  стир. За цело то време нпсу Мпла-  новн родптењп долазилп. Мплан је мало по мало заборављао на своју  кућу и на родитеље, а на свог до-  брог друга Добривоја није забора-  вио, јер се за њега сваког јутра и  вечера лголио Богу, држећи да је  Добривој умро. 15. Милан иоз)Ш)е своје родитеље. Манастир у који је Милан дошао  за монаха, Сно је на гласу због  лепог положаја ;  што је био лепо  уреДен, што су млади монаси осо-  бито лепо појали у црквн те својим  умилнпм појаљем так< >  облагоро^а-  ваху срца присуствујућнх, да су се  cb.i осећали блаженим. Због тога  беше дал>е овај маиастир чувен,  што је у минастиру том лежало  тело једног св 'тител>а пред којим  су верни хришћани излпвали своје  топле молитве, болни, кљасти и не-  вол>пи су се исцеливали кад су се  светителске руке дотицали. Сваке годнне о слави св. храма 78 тог, врвио је мног народ у овај ма-  настир. Кад се Милану навршила 15  годпна беше оне годпне пзванредна  слнва у манаетиру М ..... Тон прнликом се сплан свс-т  нз околних меета п еа стране ску-  ппо, да прпсуствује на духовној  слави. Дптургија беше велпчанственп,  јер је на љој чинодјејствовао окружни  епископ са мноп^м свештенпдима,  монасима u са трп ^акопа. Милан је на тој св. службн  читао апостол. После св. службе, заповедио је  Мплану отац пгуман, да отпде у  горљу трапезарију, па да са остнлпм  ^ацпма спремп све што ће за дочек  гостију нужно битн. Чим је Милан добно ову запо-  вест, одмах се пожурцо да изврши,  те због тога се једва провукао кроз парод док je дошао до иртшх сте-  пеница које воде у трапезарију. Опде га заустави један необн-  члп лривор. Човек — старац са својом же-  пом еОраше па степепима и пиакаше  кријући сузе од света који је мимо  њега пролазио. Овај прпзор је Милана тако  дирнуо, да је морао запитатн што  плачу ? ..Ох сипко не питај нас, х -:а д нам не можеш помоћи ..... Ми смо евп већ чети]) године у онакој тузи“  говораше бриткн i лгена. .. Милан се на ове речи јако тргао,  — очи му се заблистале, крв му  нагло поче тећи, а срце му поче  јаче лупати... „Ш та то значи“  ? запита Милан  мало уплашено. „Ииате ли ви што да, добијете  овде ? Или сте изгубили па не мо-  жете да на|;ете“  ? „Јест, јест синко“... 80  — поче старпц ,.тп погађиш а кад нас  тако питаш ево h j  тп синко рећи  зашто плачемо :  ,.11ма емо једног сина од евојпх 10— 11 годнна, беше  дете од више вееело п несташно, па  као несташно дете чшшло је неста-  шлуке... пграло ее н са онаким ства-  рима које нису за децу. Једног  дана украде од мене један пиштољ  који беше напуњен, но оно је ни-  слило да је празан — однесе га  собом па се са децом играло. Том  приликом је ранио свог најбошег  друга. Дете као дсте мислећп да је  убило свога друга, уплаши се, па  побегне непознатим путем. Како је  побегло ппје се впше вратило. l ’ pa-  жисмо га пуне три године дана рас-  питивајући за њега, али нигде га  не могасмо наћн, нптн пас је i:o  могао упутнти где да га тражпмо.. Овде се старац онет заплакао,  као да му је сињи камеи на срце  пао. Док је старац говорио, Милан  је дрхтао као прут на водч, сагну-  том гнавом као осу^ен стајно је не-  помично и пнакао... Ово је приметила старица, па  незкно запита : „А што ти синко плачеш ?   Ваљда си познавао1 1 ? „Је-е-есам.... ах .... рече Милан  кроз плач и једва се уздржао да га  ие познаду по гласу. Минан је гне-  дао своје родитеље пред очима који  га не познадоше. „Но па за што сте овамо дошди“ ?  запита Мидан мидо охрабривши се. „Ч уди емо“ поче старац —  „да  су га хајдуци ухватиди па однеди  у један манастир но незнамо у који.  ПропЈДИ емо све манастире, тражећи  нашег Мидана .. ади га не шДосмо  ево пи овде јер јутрос чусмо од  једног моннха да овде нема пикаквог  Мидапа. „Није, није бабо“  поче Мидан 82  — гуигећи се у сузама па не могући  издржатд тугу свога срца повиче г   „Ја сам МиЈан" !... и падне матери  у варучја љ\ бећи је у днце, .по  том отиде к оцу п кроз плач рече :   „Опростими бабо, сад сам други  Мндан. Хвала ти што сп ме више  пута избио кад сам био несташан,  да ме ниси избпо не би утекао.... „Та ти си зарМилан“ ? зач\Де-  но запита старац не верујуки чисто  сам себи. „Јест, ја сам бабо.. зар сам сетако  променио да ме баш не познајеш“  ? „Јеси сннко јеси... променио cu  се јако“. „А где је Добривој ? Је ли жнв  ил’  је умро ? „Жив је сине“,  баба га је дао  на школе да нзучи за попа... „Ох сад ми је лакше“  !  викне  Милан — „сад сам сретан !  Ходите  сад са мном, убрпшите сузе, па да  вас пријавим оцу игуману“  рече —  83  — Миллп сав радостан. У срцу је  occfeao као да се на ново родио. Тек што је Милан отишао у  трапезарију и казао заповест оца  игумана — осталим ^ацима — дошао  и је и отац игуман са свнма гости-  ма који су и на ручку тога дана  <5или. Милан је одмах у засебну ће-  лију оца игумана одвео своје роди-  теље па их је пријавио. Оцу игуману ie особито било  мпло, кад је видео родитеље свог  нпјмилијег Jjaiea за кога је спремао  највећи благослов и срећу. Мнлан се сад поред својих ро-  дитеља осећао иајсретнијим. Кад су се гости после славе  разишли, Миланови родитељи су  још пуиа три дана остали у маиа-  стиру. После три дана Миланови ро-  дитељи noi>y кући. На поласку отац  игуман донесе ону кесу дуката што 84  — је Милац добио од оеог хајдука ua  поклони Милановим родпте.нн.ча ре-  кавши да им је то благодарпи сип  д^нео кад је дошао у манастир, ла  им дозволи да смеју долазити своме  сину у походе кад год им је во.на.  За тим им обећа да ће Милана за  три године закаллферити и да ће  онда доћи у његово село п сњнм  да служп у цркви. Сретни родите-  те.пи, целивају десннцу оцу игуману,,  па се оида растану. Кола су их чекала у манастнр-  ском дворишту. Милан их ie до п о -  пута испратио, а онда их је загрлио  и изљубио, и онда се ■ —■  раставши  се са родите.љима — сав радостан  вратио оцу игуману. Кад је чича Панта догаао у  село, приповедао је од радости сва-  ком ко га је год запитао sa Милана.  Одмах је отишао и Добривојевој  кући па је п тамо приповедио све —  85 и сва тпта се са Миланом збило   после оног несретног случнја. 17. Милан иостаје моиахом . Кад се Милану навршило 18  година, онда га отиц Пантолеимон  игуман манастира М.... на најсве-  чанији начин произведе за мона-  шеског Цкона лицем на Цвети.  Тада добије име Мирон, Сутра дак  Милан беше већ монах Мирон. И његови родитељи беху тад у  цркви кад се Милан постригао sa  монаха. Диван ли бете то мопах. Румепа лица, округлнх o6pasaf   висока стаса, црних очију, а главу  му украшаваше црна густа и дугач-  са коса. Мирон је као млад монах  служио, за углед правог мопашкок  живота. Кад је Мирону било 28 година,  отац ГГантелеимон се нагло разболи  и не беше више за живот. Тада —  86 пред c b o j'v слрт дозове свог верног  ученика Мнрона и спе монахе, оа  ии овако на самртн рече :  „Децо, она падица коју ми је ваш брат  Мирон као З^ак пре 18 годпна — -   донео — нека буде од сад његова.  Мени су часи взбројани, за то сам  оставпо занетно писмо, ено га на  стоду пред иконом Мајке Божпје,  — у којем сам нмппсао своју жељу,  а та је :  да браћа лноси посде моје  •смрти Мироиа изаберу за игумана  овог манастпра“. „Ја тн предајем бдагосдов“  рече  потом отац пгуман једва пзговоривши  ове речи - — иружи десну руку п метне  на гдаву мдадога монаха Мирона,  па онда настави меким тихим гдасом : „Буди пибо/кан, чувај св. веру,  св. храм и буди добар и од сад као  што cu и до сад био. Пази на свако  дедо које започнеш да га добро sa-  врти ш  — па онда изговорившп ово  речи :  „Помјани мја Господи во цар- 87 ствиј твојеми“.... тешко уздахне, по-  гледи још последњи иут на лкону  св. Богороднце, још један поглед  на Мирона, још једаред дахне и  издахне. Мирон којн је у руци држао  горућу воштаницу, склопн очи оцу  Пантелеимону. Сви монаси одмах по својој дуж-  ности отпочну свеноћно опело.  Манастирска звона су тужно звони-  ла за покој душе честитога оца  Пантелеимона. Сутра дан су монаси оца игу-  мана са највећој побожношћу при-  стојношћу сахранили. пред вратима  св. цркве *  * * После неколико месеци — па  препоруци блаженопочивтег игума-  на Пантелеимона — окружни епис-  коп наименује младог монаха Мирона  за игумана манастира М.... Млади и смирени монах ннје —  88  — се зтео прпмити опога чиеа, jep му  беше зазор да он као најмла^и има  власт нид евима стариј'им монасима.  Но кад не беше на ино, он мораде  примити у рук у ону палицу, коју  је он сам као дете донео у мана-  стир М.... Млади пгуман је . свом снагом u  ■одушевлзењем настојавао да мана-  стиру сачува леп глас у народу.  Дао је на ново цркву полепшати,  баште уредитн, воћем и цвећем за-  садити и тако је за кратко време  млади игумаи уредио овај манастгзр  да је било мнлина ући у овај св. дом- Кад се Милан за монаха постри-  гао, онда је на неколнко дана доц-  није — отац Пантелеимон заиста  отишао са Мироном у љегово родно  место да као гост служн у цркврх. Том ириликом се Милан састао  са својим негдашљим другом Добри-  војем, којп је баш ouor дана први  пут служио св. литургију. Добрп- —  89  — вој је био дакле свештеник а Милан  је био монах Мирон, и доцније игу-  ман св. манастира М.... Миланови и Добривојеви роди-  тељи дочекали су највећу радост  под своју старост, тим шго су оба  честита сина своје родитеље до смрти  хранили и издржавали.