Лакан потера овце низ брдо, пребаци кратко гуњче преко рамена и, засецајући ножићем у млада стабла јасика и бреза које се згуснуле око путање, поче безбрижно звиждукати. Нека чупава, црна птица, поплашена, снажно залепрша јаким крилима, писну и изгуби се негде међу мрачним и раскиданим литицама. И као да се црн траг расу за њом кроз ону полутаму и пови се над узнемиреним брезама. Негде из даљине као да се проби још јачи, оштрији писак. Лакан задрхта. Брзо обуче гуњче, скупи се и грчевито стиште за држак од ножића као да би да се брани од некога. Поплашено погледа око себе. Погледа према литицама куд је нестало тице, па се бржебоље прекрсти. Боже, да ово изађе на добро! А ова велика, безимена тица, кажу, увек на зло слути и доноси несрећу ономе ко је угледа. Боже, помози сада или никада! Да би се мало осоколио, примаче се најближем овну и лако га куцну штапићем: по рогу. — Еј Гаране, Гаране!... Што си толико иза других ?.... Зар те није стид? Гаран застаде, окрену главу и погледа га својим влажним, питомим погледом. Као да је очекивао да ће му Лакан још нешто казати. Затим се немо стресе, блекну и брже потрча за овцама. . Кад се приближише селу мало се очисти, скиде капицу с главе и прстима рашчешља косу. Знао је да ће сад, изненада, иза каквог грма или иза какве појате избити Мргудова Јагода и да ће га зауставити. А срамота би било да га види чупава или упрљана. Гаран опет застаде и поче бленути унаоколо. Стао насред пута, накострешио се и некако поплашено гледа. Залуд га Лакан гурну. Не хтеде се ни помакнути. Зађе мало у страну и опет се накостреши. Јагода се јави иза једног дрвета. — Не бој се, Гаране болан!... Није ђаво... ја сам.... Па се примаче Лакану, узе га у наручја и одиже од тала. — Лако мој! Лакане, јеси ли се уморио? Пољуби га у оба образа и опет спусти на земљу.  — Јеси ли уморан? — Нисам. — А гладан?  — Нисам. Она извади из недара две јабуке и гурну му их за појас. Извуче из косе неколика струка босиока и задену му их за капу. — Е, лаку ти ноћ, Лако!... Анђели те чували! Па се измакну и опет је нестаде негде за дрвећем. Лакан отра образе рукавом, опипа јабуке за појасом, и мирно крену даље. Као да му не беше криво што је сусрет са Јагодом био тако кратак. Готово му додијали ти чести сусрети. Свако вече, непрестано, ти досадни пољупци, јабуке, цвеће! Ништа друго не зна ни да му каже, ничим другим да га понуди. И увек се морају старати да их ко не опази, да их не затекне заједно. Стигав кући потера овце према струзи, прислони се леђима уз плетер и поче звиждукати. Није, чини му се, људски ни отпочинуо, а нечија снажна рука дохвати га за раме. Стрико Петар прикрао му се иза леђа, па га узе за мишице, пригрли и поче љубити. Љуби и по образима и по очима, све у жељи да погоди место куд га и Јагода љубила Затим му пружи мали колачић и, пажљиво се осврћући да когод не чује, шапатом запита: — А јеси ли је виђео? — Јесам. — Закитила те, а? Узе му оне струке босиока, омириса и задену за уво. — А шта још?... А? Лакан лукаво показа јабуке, па као да их опет хтеде сакрити. Петар притрча, обгрли га опет и, милујући, узе му једну јабуку иза појаса. Другу остави њему. Петар и Јагода су вереници. Стари Мргуд, отац Јагодин, удесио је са старијим братом Петровим, док је још овај служио у војсци, Симатом, да буду пријатељи. Измењали су и аманете и уговорили свадбу. Петар се изненадио и готово није могао да се прибере кад су му писали о томе. Ама зар оно бледуњаво комшинско дете, она мала, мршава цурица што није знала људски ни коза потерати, да му буде вереница? И њоме да се ожени? Јели Симат имао памети кад је пристао?,.. Или се какогод преварио на слави, при пићу? И ради младе веренице био је бесан. Гунђао је, псовао, претио да ће све покварити. Али Симату није смео писати о томе, нити му што пребацити. Старији је брат, заменик оца, домаћин. Мора се слушати. А кад се пролетос вратио кући и спазио Јагоду како стриже овце на авлији, застао је од чуда. Није могао веровати својим очима да је то она. Ова горда, снажна девојка, са набреклим, чврстим образима, сочним уснама и црним, црним очима какве још ни у кога видео није. Зар се може тако променити, пролепшати ? Чим га спазила, побегла је. Бацила ножице, стидљиво зарила главу у прегачу и побегла. Отада се готово увек крили, бежали  једно од другога. Да их сељани неби опазили и штогод замерили. Тек каткада, кришом, ако би се погледали. И зато су обоје излевали своју милошту на малог Лаку. Грлили га, љубили, обасипали поклонима. И били су некако задовољни, као да су се сами изгрлили и ижљубили. Петар узе од Лакана штапић и сам поче нагонити овце на стругу. Њему нареди нека иде у кућу, да се одмори и узгред, да што заложи. Ступивши на праг Лакан назва Бога и некако збуњен застаде. Око огњишта, са обе стране, поседали неколико сељана и познатијих и мање познатих. Чак и поп Лука, који у ово доба ретко излази из куће, дошао и помешао се међу њих. Сви некако суморни, озбиљни. Ватра на огњишту прашти, пуцкара; весели пламен ускаче и узмахује својим црвеним барјачићем и обиграва око котла што виси о веригама а у коме се кува вечера. Рашчупан одсев заиграва по мрким лицима сељака, склизне низ попову браду или затитра на камилавци, па живо одскочи уза зид, задрхће око прозора, да опет брзо прелети, скотрља се низ попову мантију и саспе му се у крило. Симат, отац Лаканов, домаћин, стајао је и нудио ракијом. Једну чутуру гурнуо међу њих и мукло их нагонио да се обреде, док другу пуну држи у рукама и некако лагано, пажљиво милује је. — Ја вам кажем, браћо, е добро бити  неће, — отегну поп некако забринуто. — Моји снови не варају... Гора и трава дигнуће се на нас. Биће рата и биће окршаја. Погледа на Лакана па умукну. Затим погледа на Симата и даде му знак обрвама да дете уклони. Не ноже се пред њим свашта говорити. Симат откиде комад хлеба, гурну Лакану у руку, па га узе за раме и изведе пред кућу. Нареди му да ту стоји и чека док се гости не разиђу. Лакан се послушно измаче, седе на некакву иструлелу трупину испод прозорчета и кидајући залогаје хлеба испод пазуха поче халапљиво јести. Као да га није много интересовало шта они унутра говоре. Није ни прислушкивао. А и да је прислушкивао тешко би могао ишта разумети. Сви су говорили шапатом и тек понека реч ако би се омакла гласније, па и њу би намах пригушили, поклопили. Тако је само чуо о некој преметачини, о некаквим преким судовима, вешалима. И било му чудно што се толики људи, у овако ведрој и топлој летњој вечери не одмичу од ватре нити излазе напоље. А сено мирише, а клепетуша на Гарану меко, меко клепне, а цврчци всело цврче : под стрехом, у трави, у букви, цврче непрекидно. Касно су се разишли. И све један по један. Најпре се искрао гурави поп, натуривши камилавку до ушију и сакривајући свој дуги перчин, кудрав и чађав као повесмо  неопране вуне. Мантију прикупио око себе те му се некако саплела око нога; само непослушни, дуги рукави лепршају као поломљена крила и туку га по бедрама. За њим се извуче стари Мргуд и, прекрстивши се, готово претрча до своје куће... Тако и остали. Симат их испрати до врата, поздрављајући се са сваким. Кад их све испратио, застада мало, погледа изнад себе у небо и, зинувши као хала, жељан да што више ваздуха потегне, дубоко уздахну. Опазивши Лакана како седи на трупини, примаче му се и седе до њега. Није имао обичај да га милује и грли, није га хтео мазити. Чак ни од лањске године откако му мати умрла те остао сироче. Ретко кад и да се осмехнуо на њега. Он се уопште ретко смејао ити само десном усном која би се неприметно надигла. Увек хладан и озбиљан, увек прави домаћин. Ни сада не хтеде да га погледа ни да му се окрене. — Јеси ли се уморио? — запита некако суво, преко рамена. — Нисам. — А јесу ли овце сите? — Јесу. — Хм. . . У томе се иза куће помоли Митра, мршава, висока старица, мати Симатова. Носила је, лако се погуривши, пуне каблове с млеком, које се пресипало преко ивица и цурило низ дрво. Петар је, пристајући за  њом носио некакав шкипић, чувајући се и пазећи да не посрне, а ипак се, као за инад, непрестано спотицао. Стара, чим уљезе у кућу, скиде котао с ватре, сасу млеко у други, већи котао и обеси да се узварује. Затим се хитно, некако младачки окрену, дохвати из серђена са судима овећи чанак и сву вечеру сручи у њега. Нађе и ножеве и виљушке и поставивши све пред Симата, измакну се и као да хтеде дворити. — Сједајте и ви, — кратко осече Симат и поче се, по обичају, крстити. — Помози Боже!.. . Обесели Боже ! : Петар и Лакан седоше одмах. Старица као да се још устручавала. Гледала је, такорсе, да се није што заборавило, је ли све намирено? Некако као да се прибојавала Симата. Јер и ако је син, он је домаћин, глава куће. И чинило јој се да је он један једини прави радиша и једини паметан човек у свету. Нико се не може мерити с њиме. Зато се и чувала да му никад ништа не приговори нити га прекори. Чак ни онда кад јој се чинило да он нема право. Откуд она, луда женска глава, да га саветује? Како би могла? Та није он дете, није Петар. Петра је и сада сматрала за дете те га и корила за сваку ситницу... Једино ако би Симат пошао да истуче Лакана, — што се ретко дешавало, — разјуначила би се и изазивачки му изишла на мегдан. Савила би се око малога, вољна да све ударце  прими на се и почела би да брани слободно и одрешито. Симат се морао повући и, гунђајући, оставити малога. — Сједај мати, — викну Симат, који не хтеде да окуси залогаја док се и она не примаче софри. — Ходи! За вечером су сви ћутали. Јели су полагано, отегнуто, као на силу. И као да се бојали да погледају једно у друго. Чудна слутња свакоме се поткрадала у душу и тихо, тихо, лагано, почела да притиска, мори. — Ко зна колико ли ћемо још пута овако вечерати, — избаци Симат полугласно, па отра бркове убрусцем и измаче се иза софре. Стара га некако скрушено и уплашено погледа. Ништа не проговори. А њему се десна усница мало придиже и као с неким поносом избаци: — Само да буде сретно по српску веру! Негде у зору, рано, оштар врисак проби се тамо у дно села, кроз хладан ваздух, разли се изнад кука и изгуби далеко, у пољу. За њим се оте други, па трећи. Неко поче из свега гласа јаукати и помагати, неко застења као при издисању. На свима колебама заклопараше натрула   врата и поплашена чељад поче истрчавати и провиривати. Понеки од домаћина крену да види шта је? Је ли каква изненадна несрећа или самртни случај у чијој кући? По улици почеше трчати голотрба престрављена деца, бежећи безобзирце. Сусретну ли кога узверено врисну, одскоче и беже даље. Понеко од оних мањих уморено малакше, посрне. Закопа се у дебелу прашину и очајно цичи, дозивајући другове. Протрчи и понека жена, гологлава, без прекривача. Прљава од суза, бледа, са помученим очима које гле дају некако несвесно, готово лудачки. Незна ни да говори, ни да запомаже. Само иде, трчи, ни сама не зна где ни зашто. Врисак све јачи, оштрији, реже, пар, ваздух. Није сад једно грло, усамљено, слаб. Сад као да их се удружиле стотине в. креште, дрече, јаучу. И куће вриште, и дрвеће вришти и брда вриште. Чини се ко да негде недалеко силан вихор завија и фијуче, ломећи и крхајући гране, стрехе, димњаке. Каткад се отме и понеки пригушен, малаксао јаук и као да замре у прашини. Затим неко чудно, промукло кокљање, као да некога даве, понеки јачи уздах, молба, клетва. Изненада они са улице почеше бегати, склањати се, сакривати. Неки брижљиво затворише врата, а прозоре, ко зна зашто, прекрише ћебетима. Пред неким вратима  закаснило по које дете па упорно удара у канат и тражи да му отворе. Из големог облака прашине, који се све више и једначије шири са дна села, поне се нешто мицати, котрљати. Облак често пресецају све јаче блескајући оштри врхови жандарских бајонета. А мрка се гомила тромо и лено ваља, љуља, некако рањенички стењући. До мало па се почеше распознавати прилике. Ено старог, згуренога попа Луке, како немоћно корача-Руке му чак и преко рукава везане ланцима који још из даљега ситно, ситно јецају. С њиме, у истом ланцу, свезан Станиша Јованов, јак, голем сељак, силан као стена. Он никако не може да подеси корака с попом, па се некако неспретно саплеће, трза. За њима читав низ домаћина, најбољих, највиђенијих. Ухваћени, спутани, лагано иду један за другим и тек покаткада ако понеки погледа у страну. Нису се престрашили, нико и не жели да изгледа страшивица, али израз неке чудне стрепње, бриге ли, урезао им се преко лица и никако да ишчезне. Застење ли који или проговори, ето одмах жандара, да га тешким кундаком грухне у ребра и да, псујући и претећи, опомене на ред. Многи посрне под ударцем тупо јаукнувши, многи се свали на другове па готово и њих да обори. Кивно, осветнички испод ока погледају остали на жандаре. А ни један не сме да зине, чак ни да замоли. Ни воде не сме да заиште.  Узалуд се грло суши и ноге поклецавају. Та и кад би стали умирати, ни онда се нико на њих смиловао неби, нити би им којом капи оквасио уста. Једини луди Васо што изгледа весео и задовољан. Као да га воде на венчање. Он иде задњи у групи бунтовника, везан двоструким ланцем, чији дугачки крај један жандар придржава у руци. На широко разбацајући ногама и лено климајући својом великом главом час на једну час на другу страну, Васо безбрижно попева. Пева некакав свој тропар, састављен из стотину разних тропара и кондака. — Спаси Христе и помилуј и держава непобједимаја и во Јордање крешчајушчу и ниње и до вјека и держава непобједимаја. Алилија. Па као да би да осоколи ону светину, која је пристала за њима и, са пригушеном кукњавом, прати их са страна, настави још јаче : — Да расточатсја врази јего и на спашеније наше держава непобједимаја и јелици во Криста крестистесја и не крестистесја и јелици Фараона и силу јего море черноје. Амин. Залуд га жандари опомињали, тукли. Не попушта. Посрне од ударца, јекне, али се намах диже и, са познатом одличном упорношћу луда човека, још јаче наставља. Затегну ли му ланац снажније, да и крв поцури, не престаје. Погледа на крв, погледа  па се гласно засмеје. И опет климата главом и пева веселије. За Васом иде друга поворка младих, једрих сељака. И они опкољени жандарима. Нису повезани. То су војници, које да „бране отаџбину... Ко би још и њих везао ! Кад дођоше пред Симатову кућу, сви застадоше. Висок, крупан Вахмајстор, који је предводио жандаре, раскорачи се пред кућом и снажно подвикну: — Петар Станишић! — Овђе! — Живо узвикну Петар из куће и намах се стави на прагу. — Ево ме. — У име закона позивам те да ступиш у војску. Хајде међу војнике. Петар се окрену матери, која беше пристала за њим, и загрли је. Сав се изгуби под њеним белим, широким покривачем. Стискоше се, приљубише као у неком очајном рвању, где би да се угуше, смељаве. Зарили једно другом прсте у месо као да би да чупају, кидају. — Кхе, кхе, — на силу се искашља Симат чупкајући брк и окрећући се у страну да их не гледа. — Доста, доста... Затим отрже Петра и ухвати га за главу. Пољуби га у чело и оба образа, а Петар њега пољуби у руку. Још се једном окрете матери, рашири руке и загрли је. Па истрча пред кућу и крену међу војнике. На Јагодину кућу и не погледа. Стид га било од толиког света.   — Симат Станишић ! — дрекну Вахмајстор јаче и мрко погледа у Симата. — Ти си'? — Ја сам. — У име закона ти си ухапшен. — Фала Богу на његову дару ! И Симат заглади бркове, па мирно крочи према старој. — Мати, дај ми руку да пољубим ! Стара, још једнако збуњена одласком њезина буцмастог, малог Петра, некако га несвесно погледа. И некако несвесно, не проговоривши речи, пружи му руку. — Не оцрни ми образа кукњавом, молим ти се, — прогунђа он љубећи јој танке, мршаве прсте и чврсто их стискајући. — Све за образ! — А ти слушај бабу, — прошапта некако мекше окрећући се Лакану и љубећи га у косу. — И пази је! Па изађе пред кућу, поносито се исправи, пруживши руке напред, рече Вахмајстору: — Вежи!  Село остало готово пусто, мртво. Нико жив да викне или проговори. Чобанчад, гонећи стоку, не довикују се више; звона и клепетуше на крупним звонарима не звоне и не клепећу, затисли су их травом.  Комшинице  не излазе пред врата, не сазивљу једна другу нити се питају за здравље. Ни деца нема да трче, галаме, играју се. Све се посакривало, збило се у куће, у појате. Врата на свакој кући замандаљена, прозори залепљени јастуцима, грудњацима. Ретко из кога димњака да се извије дим. Ретко где да залаје кер. По уској, прашњавој цести падају вране, свраке, слободно скакућу и некако злослутно гачу. Никога нема да их поплаши. Једва ако по некад прође један од оних сељака што су некад служили у жандарима и што су још и сад у милости код жандара. Па и они као да иду некако постиђено, плашљиво. Оборили главе, турили руке под силах, па као да о нечем крупном размишљају. Ни један да се усуди и да погледа на куће. Још пред зору стари Мргуд закуца на Митрина врата, тражећи да га пусте. Митра, која целу ноћ није спавала него поднимљена седела крај огњишта и размишљала о синовима, прену се. Ослухну. Познаје Мргудов глас а не верује му. Не сме да отвори. Чини јој се нека обмана, превара. Два пута се дизала и лењо приступала канату да извуче преворницу. И оба пута опет се враћала, са чудним страхом погледајући на Лаканов креветац као да се боји е ће јој неко њега отети. Кад је Мргуд оштрије прекори, одлучи се. Отвори канат. И одмах застаде крај  прага као да би да му препречи улазак у кућу.  Мргуд је лагано одгурну, прође и седе на омању троножницу. Одупре се лактовима о колена, спусти главу међ шаке и замисли се. Нису говорили ни једно ни друго. Тек кад се Лакан, кроз сан, поче протезати и нешто говорити, Мргуд указа на њега и мукло запита : — Има ли... Имате ли у кући ... онако... што маломе треба? — Има свега фала Богу, — брзо одговори Митра, са детињским поносом. Стара, чуварна домаћица ! Мргуд хтеде да разложи и растумачи зашто је дошао. Збуни се, саплете и стаде муцати: — Ја, ето, само сам мислио да напоменем. Ако би вам што фалило, ја сам ту. Знаш ... комшије смо. И док сам ја жив не смије вама ништа фалити. Старица ништа не одговори. Само га погледа једним топлим, широким погледом, пуним захвалности. Па, као присетивши се, нагло се саже и приступи му руци. — Остави... Остави. ... — окреса Мргуд отимљући руку, па се лагано диже и пође према вратима. — Одмах затварај врата ! — опомену је заставши на прагу. — И не упуштај се с никим у разговор... И ником се не исповиједај... Пред вече, изненада, опет настаде необична журба, трка, комешање. Девојке, девојчице и младе невесте хитно, не осврћући се, промичу пиз улицу, прескачу преко плотова и ограда и брзо замакну у гај, међу појате, или их нестане на уској путањи према шуми. Стидљиво сакривају прса рукама, прикупљају хаљине око себе и трче, трче. Испане ли којој вретено или напола оплетена нова чарапа, не осврћу се на њих. Понека носи дете у нарамку. По нека вуче по двоје деце за собом, љутећи се и проклињући што не могу да каскају, да измичу као и она. — Иду шуцкори !.. Иду шуцкори !.. — чује се како поплашено довикује једна другој сусрећући се. — Ево их!.. Ево!.. Пред селом!.. Кадикада одјекне по који пуцањ из пушке. Јато поплашених врана распе се са дрвећа и, са заглушујућим грактањем, изгуби се према пољу. Негде у близини као да закликта јастреб. — Ето их! Почеше се помаљати. Одвојени, раздељени у омање групе. Негде их нема него по двојица заједно, негде по четворица. Нису ни Швабе, ни Маџари, ни Румуни. Све сами наши људи, Муслимани из оближњих села и из Требиња. Кита гиздавих, црвених фесова гори им у сунцу као голем бокор расцветаних макова; широки, шарени копарани, вени златом, прелевају се као оне  ситне локвице по покошеним пољима. кад их месечина испија; док се широке, црне чакшире неспретно таласају и заплећу око нога, те из даљега изгледа као да људи и не корачају него с натегом газају кроз некакву црну, дубоку бору. У свакога о бедру бајонет, некаква старинског система, а о рамену пушка. Са дивљом радошћу људи који никада нису имали оружја у рукама, или га одавно нису имали, непрестано се играју с пушкама. и непрестано их загледају. Сад сваки сам себи изгледа некако силнији, моћнији. Свак мисли да је јунак. И бесни су ради тога, осиљени. Вриштећи бесомучно, разуздано, гурајући се, вребају као грабљиве звери: неби ли кога спазили, сусрели. Ко био да био, само да одмах могу на њему да се искале, да покажу своју силу. На прве куће насрнуше са оном чудном, промуклом, пијаначком грајом, која као да извире из животињских грла. Почеше крхати, разбијати, палити. Ударајући кундацима у врата и прозоре, туку у зидове, пењу се на кровове и крше, лупају, секу. — Рат је објављен! ... Живио рат!... На вјешала Србе! . . . Старог Мргуда изудараше и шакама и кундацима. Ударцима оборише га на земљу. Чим покуша да се дигне нови ударци осуше се и он опет посрну, пипајући рукама по прљавој земљи, јечећи, цвилећи. Затим га почеше везати. Једни вежу, док  се други разбише по кући да пребирају, травке. Покупише вуну, крпе, хаљине, сир, масло. Негде наиђоше и на бардак са ракијом. Замало се не потукоше око њега. Салетише се, сабише у једну групу. Са најгрубљим претњама, пружали су руке, гурали се, псовали. Чак су и отимали један другом из рука, испред уста. Док су једни харали по Мргудовој кући, други се размилели по селу. Опет запевке, узвици, помагњава. И праска, ломњава, оргињање. Као да се негде у даљини одроњују читаве стене, са хуком и тутњавом, и лете, котрљају се у бездане амбизе. Руше се кровови, крше се појате, пуцкарају плотови. Блека, рика, мукање преплашених и узнемирених оваца, коза, говеда; хрзање истераних и усплахирених коња растолеже се кроз читаво село, одјекује измеђ планина и негде високо, високо, трзајући се и малаксавајући, замире и ишчезава. У Митрину кућу дођоше само двојица. Један, одмах при уласку, замахну да удари, Али кад опази како га она, мирно и слободно, не трепћући гледа, некако постиђено обори руку и мукло прогунђа: — Камо, баба, мрс? — Ето, — тихо проговори Митра и мршавом, сувом руком показа на мехове с кајмаком и маслом. — Све? — Све.  — Дижи! — подвикну онај други, па се сада и сам придигну један мех. — Узми. — Нећу . . . Не треба ми . . . — Узми болан ! — Имам на дому. Баш си будала, — подругну се онај и баци мех на раме. — А требају ли ти новци? . .. Узми па продај газди Пешикалу . .. Он ће све купити. А и платиће добро . . . — Нека . .. Па се лагано окрену старој и као да хтеде да јој нешто каже. Не проговори ништа. Само је погледа једним дугим, топлим погледом, пуним самилости, сажаљења. Да ли је и он имао мајку па је се сетио? Или био мекшега срца од друга ? Ко зна !  Тек ујутру усудише се девојке да измиле из јазбина, трапова, пећина, куда се посакривале, и да крену према селу. и ни једна није смела сама да пође. Плашљиво се обзирући и извирујући из траве, очекивале су једна другу. Кад их се састану по три по четири тада крену. При улазу у село почеше застајати и узверено, изнебушено гледати у наоколо. Као да су залутале у неки туђи крај, запуштен, заборављен. Куће са одваљеним вратима и прозорима, рашчупаним стрехама,  пробијеним или разваљеним крововима. Појате посрнуле, сасуле се, скрхале. По авлији растурени, изломљени остатци од каната, креветаца, крајеви од ћебета и гуњева, разбијени бардаци, чутуре, поломљена бурад. На неким авлијама читави навиљци дасака, подераних мешина, испуцалих лонаца и испробијаних и улупљених котлова. И по неки мех сира, масла, — што нису могли понети, — заостао уз какву гомилу, надуо се као да ће да прсне. И плотови згажени, плетери покрхани, уништени, тарабе се искривиле, полегле. Неке жене као да се сад тек ослободиле, па се извукле из кућа. Прљаве, рашчупане, јадне. Погурене готово до земље, полугласно наричући, обилазе око кућа и лењо траже, купе, пребирају. Узму, подижу сваки дроњак, крпу, ексер, сваки прамен вуне, као неке скупоцене ствари. Уза њих пристају деца, још увек уплакана. Хтела би да им помогну, да и они купе. Али сваки час престрављено стрекну, извију се и заблену негде. Као да се боје нове навале, новог јуриша нечијег. Јагода, сагледавши ово, оте се измеђ другарица и журно похита кући. Силна, неодољива слутња сву је обузе. Осети да се морала нека крупна, јака несрећа догодити. Кућа пуна, богата, берићетна кућа, зар је могла остати поштеђена, кад нијесу поштеђене толике мање, сиромашније ? ... И зар је само поробљена? ... Или?... Још из даљега опази стару Митру како је чека пред вратима. И ноге јој почеше поклецивати од узбуђења ... Шта ће јој Митра сада ? . . . А отац? ... Шта је с њим било? Усиљено каскајући дотетура до куће и, приближив се старици, готово врисну: — А бабо? — Одвели га, — мирно одговори Митра и нежно је прихвати око паса. — Пси! — Куку! — Не кукај, — проговори Митра благо и помилова је по коси. — Мени су дигли двојицу ... Све ће бити како је Бог наредио, а мимо његову се вољу не може. Јагода уљезе у кућу, окрену лице зиду и, укрстивши руке испред очију, наслони главу на њих. Бризну у плач. Митра и не покуша да је даље теши. Нека се исплаче биће јој лакше. Погледом старе, искусне домаћице премери кућу и дубоко уздахну. Овде одиста све поробили. Све што је било од вредности. Ни кашику масла, ни шаку брашна да оставише. Ни једног покривача, ни простирке. Старица захвално погледа у небо и прекрсти се, задовољна и готово радосна, што је ипак у ње нешто остало и што ће моћи да помогне. — Хехехеј, има ли игђе икога жива? — запева, изненада, испред врата промукао, крештав мушки глас и неко се поче на силу искашљивати. — Хехеј, има ли по Богу? Иза дирека помоли се најпре поропчијска капа, затим седа, увенула глава старог Крсте поропчије, са великим, оклемпљеним ушима и оприштеним тешким брковима које је непрестано засукивао. — А шта ви радите, јаднице јадне ? — тихо, шапатом запита опазив Митру и Јагоду. Пажљиво се обзирући и завирујући да когод сакривен не слуша, прекорачи преко прага и уђе и кућу. --- Здраво живо? — К’о што видиш, — одговори му Митра мирно, понудив столицу. Није смео да седне. Опет се плашљиво обазре на све стране и забринуто заврти главом. — Велике ли јаде дочекасмо, фалим те Боже ! — Даће Бог биће и добро, — поносно одговори Митра, исправљајући се. — Мучно, мучно, — уздахну Крсто и опет провири на врата. Причини му се као да је неко прошао. — Тешко нама у злу добра чекајући ! — Ко се дима не надими, ни ватре се не нагрија, — опет ће Митра упорније. — Ама како да ти кажем... — и Крсто скиде капу и отра крупан зној са чела. — Не знам... Од страха сам изгубио и памет. Гледам шта се ради, па ... Остави !... Не питај !... — И поче одмахивати руком као да неко навалио с питањима а он се брани и неће да одговара. —  Остави !... Сјутра ће их, веле, три стотине да опреме некуда у Маџарску, у сургунлук. Све старце, онаке к'о Мргуд, и болеснике и сакате ... Има десет манитова међу њима. И манитавих се људи боје ... Брже боље поклопи уста руком и занеми. Опет му се причини као да нешто на пољу шушну. Ослухну. Провири. Нико није био. Опет се приповрати и рече тише: — А данас ће, кажу, петорицу објесити. Ударили Црногорци на нека села, па због тога да се објесе петорица наших. То су таоци. Ко гођ учини какво зло, ђе било да било, треба таоца објесити. . Митра стрекну. Шта је са Симатом? Где је он? ... Је ли талац или ... Савлада се и не хтеде да запита Крсту. Макар био и свој, макар јој и познат, он је данас царски чојек, службеник, а она неће да се пред царским људима исповеда. Не сме познати ни да је забринута, ни тужна. Ништа. Сазнаће она што јој треба и с друге стране. — Хохо! — нагло узвикну Крсто и удари се по челу. — Ја и заборавио на оно због чега сам дошао. Немојте се препадати ... Није ништа крупно. Одмота своју искушљану и испуцану мушему, извади читав сноп артија и, устакнувши дебеле наочаре на нос, лено поче превртати, тражити. — Ево ти позивке са суда, — рече некако невесело. -— И теби, и Јагоди и готово   читаву селу. Газда Микаило Пешикан тужи вас за дуг. Свакога, ко је затворен а био његов муштерија и остао му дужан тужи. Хоће чојек новце ... Ето ... — Што смо дужни, треба да се плати, — одговори Митра, па, и не погледав на позив узе га, преви на четверо и гурну у недра. — Са Пешиканом се није шалити, — узвикну Крсто јаче и одиже прст изнад чела, — Плаћај што прије. Па, кајући се, зар, што се толико задржао у једној бунтовничкој кући, брже-боље умота хартије у мушему и избацив једно мукло збогом, брзо искочи пред врата.  Одмах иза поноћи придиже се Митра и поче се припремати за пута. Одлучила је да сама иде у Требиње, те да сазна: шта је са Симатом? Није ли и он одређен за Мађарску или га гурнули у те проклете таоце? А и кад је пошао ништа није ни понео са собом. Нису му дали. А треба му и преобука, и нова марама и сапун. Па још и једну боцу ракије да му протури и који паклић дувана. Стари је он дуванџија; воли готово дувану него хлебу. Пунећи и набијајући торбу, при слабој светлости лојанице, непрестано је разговарала сама са собом.   Чинило јој се као да се већ састала са Симатом. Показује му, нуди што је донела, а он мирно прима и примећује којешта, пита. Напуни и једну крошњицу јајима, да, по обичају. прода у вароши или да размени за шећер, каву, пирнач. Ухвати и неколико кокоши, чврсто им утегну ноге и спусти поред крошњице, на тле. Наднесе се над Лакана да види : спава ли. Он се одавно био пробудио и једним оком лукаво провиривао испод покровца. Старица га прекрсти и нареди му да читав дан остане код куће, да је чува. Препоручи и да тркне мало до Јагоде, да јој се јави. Ако може да је забави нек је и забави. Какву ли је ноћ провела ноћас јадница ? Па се преклопи према истоку, држећи прекрштене руке на прсима, упрти торбу на раме, прихвати кокоши и крошњицу и крену из куће. У путу ретко с ким да се срела. Ако би и срела пролазила је мирно, не јављајући се, не обзирући. Нити би хтела придружити се коме, нити је желела да јој се когод придружи. Најволела је сама са својим мислима, са својом бригом, са својим сновима. При улазу у Требиње први јој је сусрет био врло неугодан. Ибро Рашидовић, бекрија, крадљивац, разбојник и поверљива личност генерала Брауна, изађе преда њу и затражи да купи јаја и кокоши. Нудио  јој пристојну цену и лако би се она погодила с њим. Али примедбе што их узгред стављао, — познав да је Српкиња, — жацале је, пекле. Видела је да изазива, дражи и два пута хтела оштро да му одговори, да увреди. Ипак се савладала. Не због тога што се бојала за се. Него с тога да штогод Симату не науди, да му не буде с тежег. Симату за љубав и погоди се с њим и продаде све што је имала за продају. Кад јој Ибро исплаћивао новце, готово изненада, иза леђа му, по оштром песку затандркаше стара, расклимана кола, у којима се гони варошко ђубре. Кочијаш Реџо, певајући из свега гласа, удара по десном кољу, који се нешто улењио, и снажно опуцкује бичем. Опазивши Ибру, намигну и показа на кола. — Хееј. тазе ђубрета!... — весело подвикну и опет запуца бичем. — Вози, вози па истреси !.. Најбоље у воду ! — засмеја се Ибро и затапша рукама. Кола прођоше. Старица је само могла да види једну грбаву рпу аљина, скушљаних, згњечених, издераних. И неколико нога, страшно дугачких нога, — њој се барем учиниле предуге, — како штрче из кола као сасушене поломљене гране. Обувене и босе, у опанцима, ципелама, чарапама. Старица опази нечији голем, црн палац, рањен, искрвављен; надуо се као кабасти, мрки паук и непрестано се треска, треска. треска... И ни у што није гледала   колико у тај палац. И кашње, од читаве слике, слабо се сећала ичега осим тога големог, надувеног и страшног палца. Црн, црн, црн, црњи и страшнији од прста судбине ! — То су они што их јуче објесише, — похита Ибро да јој протумачи: — Има их осам. Закопаће ђубре с ђубретом да трухне, а данас ће нови курбани да се објесе. — Нови? — тихо запита старица а нешто јој се ледено сави око срца. — Синоћ им је казано, — настави Ибро живље и запали цигар. — Отишао официр међу таоце и лијепо рекао : „Сјутра ћемо шесторицу објесити. Будите спремни...“ — А кога ће објесцти? — живље запита старица и наже се према њему. — Синоћ им је казано, — настави Ибро живље и запали цигар — Отишао официр међу таоце и лијепо рекао „Сјутра ћемо шесторицу објесити. Будите спремни...“ — Ко зна !.. Он то каже свима, бива нек се сви муче преко читаве ноћи. — Ама се не муче, пашчад једна ! — узвикну пакосно _и удари руком по колену. — Ко зна какви су то људи!.. Кад их повела на вешала, а они застали да попију по ракију, мирно се ижљубили с оним што остају... „Збогом...“ „До виђења...“ Пашчад! Осетивши да се и сувише заговорио, придиже се, узе јаја и кокоши и, не поздравив се, оде од Митре. Она погледа за њим. Причини јој се као да ће се повратити и још штогод испричати. А волела би да јој неко много прича о њима, о таоцима. Ваљда би тако сазнала штогод и за Симата. Погледа према небу не би ли сазнала : које је доба? Је ли већ дозвољено да се иде у затвор и да се походе апсеници. Опипа торбу да види: је ли све у реду? И лагано, лагано крену низ чаршију. Чаршија живља него обично. Изврвео свет из кућа и дућана, препунио тротоаре, улице, сокаке, Муслимани и католици. Довикују се, смеју, поздрављају. Познаје се да су задовољни, срећни. И да очекују нешто необично, неки ванредно радостан дозгађај. Чак се и деца умешала, мотају се кроз светину и вичу, дрече, певају. Понеки носе и барјачиће, одигли их изнад главе и високо измахују њима. Од Срба нигде никога. Сви дућани позатварани. Неки затворени јер им газду дигну у таоце или у прогонство, па нема ко да ради; неке се опет дућанџије затвориле у куће, па не смеју ни да се помоле отуда. Стара се Митра упути према радњи газде Пешикана. Чим је почео рат, он је своју велику кућу бесплатно ставио на расположење аустријским официрима. Они га и штитили. И сад је један стајао с њим пред вратима магазе и нешто живо разговарао, размахујући рукама и гласно се смејући. Опазивши старицу, Пешикан као да се препаде. Некако збуњено погледа око себе, па, и не гледајући у њу, ужурбано поче говорити: — Иђи, иђи стара! . . . Немам ништа на продају . . . Не пазарујем данас . . . Па узе официра за руку, шапну му нешто на уво и лагано га увуче у магазу. Старица застаде на улици и поче се обзирати. Куд ће сада? Где ће? Ина ли игде икога ко би могао да је упути, да што посаветује? . . . Некако очајно погледа на Пешиканову магазу. Као да се надала, да ће ипак отуда неко да изађе и да јој се јави. Па дубоко уздахну и опет крену низ чаршију. — С пута! . . . С пута! ... — као да неко изненада викну иза леђа јој. Замислила се, па ништа око себе не види и не чује. Комешање, врева, хука. И макар што је лула опомену, ишла је даље, не осврћући се, не уклањајући. — С пута! . . . Чујеш ли? . . . Јеси ли глува? — опет подвикну неко и немилосно је гурну у страну. — Стоко! Она подиже главу и као да се поче прибирати. Погледа на напасника, на стражара неког, који је и сад мрко гледао и гунђао нешто, поправи прекривач на глави кога јој готово згулили, па се измаче на леђа и саби се у гомилу ону, међу светину. Узвик нечувене, дивље радости разли се изнад тротоара и затрепери кроз ваздух. Као грабљиве животиње кад осете крв, сви ови људи, жене, деца, острвљени, узбешњели, немирни су, узбуђени, нестрпљиви.  Крви, крви, крви! Неки чак као да су полудели. Ужагрили очима као у бунилу. Чини се као да би да полете и да почну клати око себе. Низ чаршију се указа једна чудна певорка. Напред јаше официр, дебељкаст неки капетан, са исуканом сабљом, на малом, угојеном вранчићу. Мора да је синоћ премного пио а није са испавао. Лице »му подбуло, некако модро, очи закрвављене. Крвнички, мрко гледа унаоколо и као да на силу тражи узрок, због чега би плануо и почео викати. За њим, са обе стране цесте, са натакнутим бајонетама на пушкама, иде читава компанија војника. А по средини цесте, једна за другим, тандрчу троја обична, теретна кола. У првима, на простом седишту збио се прото и, кроз дебеле наочари, некако зачуђено гледа по светини. Крај њега, држећи крст у руци, некакав овисок, окошт старац. Испод делијски натурене капе на чело стрељају два соколова ока, танки брци повили се па се лепршају, а доња усна некако се пркосно скупила и готово се изгубила под њима. Старац је поносито, достојанствено гледао по светини. Како су му сви ситни !.. Једино би да види кога од познаника и да се поздрави с њим. И у другим колима седела су по двојица талаца. Хладни, мирни, озбиљни. Запалили цигаре и мирно одбијају димове као на збору каквом. Око кола иду неколика војника са добошима. Непрестано туку, лупају. Десило се први пут те су неки таоци викали и клицали улицом. Морали их заглушивати  добошима. Сад, ето, уобичајили да добују и без потребе. Стара Митра, притешњена светином, стењала је, измицала се, уклањала. Некако се десило те је догурали до на крај тротоара, на узвишење неко. Макар је и гњечили, гурали, опет је могла нешто боље да види. Њена мршава глава, прекривена округом, високо је стршила над осталима. . Опазив кола са таоцима, стресе се, задрхта. Та ено јој Симата, њезина Симата тамо. Ено га у другим колима са неким мрким, косматим хајдучином. Исправио се, подигао главу, па као да би нешто да викне, да заповеди. Као по налогу неком она се сва преви, једну руку одиже на прса и као да очекиваше заповест. Кад се приближише кола, она се придиже на прсте да га боље сагледа. И погледи им се сусретоше. Дубоко се упи један у другога; упише, упише, шљубише се, и топло, и болно и очајнички. Али ни једне једите ријечи не изусти. Он се зар бојао да је не уплаши неугодностима, она страховала да га вриском или кукњавом не раздражи. Зар да је изгрди, прокуне на данашњи дан? Огромни талас светине занија се и крену за поворком. Талас занесе и старицу,   те је морала да се миче, да креће куд и не мисли. Чини јој се као да и не иде, него је носе. Као да никако и не стаје на земљу. И залуд је покушавала да се отме, да се извуче. Бујица је немилосно носила и она јој се морала предати. Кад се приближише вешалишту, таоца изведоше из кола и војници начинив један огроман круг, све опколише. Светину, која је насртала да се провре, одгурнуше натраг. Неколицину упорнијих морали су да гурну кундацима. Капетан измахну сабљом и нешто заповеди. Џелат, некакав циганин, шта ли је, мрк, усукан, мршав, пакосно се кесећи, пође према старцу, који је нешто разговарао са протом. Старац, опазив га, побожно се прекрсти, пољуби крст, пољуби проту у руку и мирно пође вешалима. Узвик радости опет се разли изнад згуснуте гомиле. И смех, дивљи, необуздани смех затресе читавим вешалиштем, кад се циганин одмакну од вешала и некако поносито указа на старца, који је висио, — и сада миран и достојанствен — мртав. За старцем је дошао на ред Симат. Није дао да му вежу очи. Не боји се он смрти у очи погледати. Некако презриво погледа на џелата и мушки узвикнувши: — Нек буде сретно по српско племе! — добаци му изазивачки: — Вјешај, циганине! Старица није могла и даље да гледа. Осети како је почела да малаксава, да посрће. Ухвати се руком за младо, оближње дрво и, придржавајући се, спусти се на земљу. Снажно стиште зубе и уста поклопи . рукама, бојећи се да не писне, да се не ода. Зар пред толиким душманима да открије свој големи бол и муке своје? И да се изложи њиховим подсмесима? Боље свиснути него се срамотити! Дохвати из торбе боцу са ракијом коју је била наменила њему, натегну њоме и отпи неколика гутљаја. Као да се оснажи мало. Опет придржавајући се за дрво, лагано се придиже, боље припрти торбу, па се некако извуче из гомиле и дочепа се цесте. Хитно, не обазирући се ни на коју страну, похита кући.  Лакан и Јагода седили су на клупи пред кућом и разговарали. Лакан је уверавао како ће му бабо, кад се врати, донети најмање једну оку сувих смокава и барем две оке ораха. А стрико Петар ће донети и пушку и, сигурно, још једну свиралу, онаку, каку је и пре донео. Јагода, нлетући чарапе, оборене главе слушала га како чаврља, кадикад се благо осмехнувши.  Кад је причао о стрику Петру, слушала га пажљивије. А при спомену свирале дође јој необична жеља да свиралу види, да је узме у руке. — А ђе ти је свирала? — запита брзо и помилова га по глави. — У кући? . — У кући, — мукло одговори Лакан. — Остарила. — А би ли ми је показао? — Што ће ти? — Да видим. — Хи ... Лакан се мало замисли и суво избаци: — Није то за те... — Па ти је и немаш, — дочека Јагода као ругајућ се и поче премештати игле. — Да имаш и показ’о би. Ти си ми лагао. Увређен скочи Лакан с клупе и брзо уљезе у кућу. Дуго је по неким буџацима пребирао, тражио. Једва, у неко доба, извуче између некаквих крпи мали, јефтин дудук. Весело поче да измахује њиме око себе. — Зар да ја лажем?... Ја? Јагода га пригрли и узе му дудук. Загледајући га са сваке стране, запита мекше: — А јеси ли често свирао? — Јесам. — Је ли и стрико свирао? — Сваку вече. — Ех?... Баш?... — И она намести уста онде, где је мислила да су некад Петрова уста била. — Свирате ли овако? Лакан потврди главом. — Тако. Опазивши стару како се приближује, обоје се брзо дигоше. Стресоше мало хаљине, уредише их и весело јој дођоше у сусрет. Обоје зарумењени, срећни. Смејући се и тапшући рукама, опколише је са обе стране. — Добро дошла! — Добро дошла! Старица их некако зачуђено погледа. Па се и сама осмехну, на силу. А и зашто да се сневесели пред њима, да их растужује? Нека их, нек се веселе док им је до весеља. Имаће када туговати и јадиковати. Ко зна! Може бити и превише. — Ех, ех... “ Застаде на кућњем прагу и опет се осмехну на њих. — Хајдете тамо па се забавите, — рече им мекше. — А мене оставите сану... Уморна сам, хоћу да се одморим. Једва једном могла је, како је зажељела да остане сама са својом тешком и великом тугом. Знала је она да од искрене туге бољега ни вернијега друга ни пријатеља нема, да је она најистрајнија и најнежнија тешитељка. И разне, утешљиве речи познаника и пријатеља често у овако свечаним часовима, падају као увреде и место да теше, раздражују. Затвори врата за собом, збаци торбу с рамена и, малаксавши на оближњи креветац, загњури главу међу руке. — Симате, миловање материно!.. Симате, дико материна!.. Симате, пуна кућо моја!.. Симате, црна срећо моја! Зар те мајка више никад виђет неће? Зар те никад подворити неће? Зар нам душманин јачи и од Бога и од правде божије и од икога на свету?... Симате мој, Симате мој!... Тешко мајци без тебе !... - Нарицала је тихо, пажљиво, као да сама са собом разговара, како је они на пољу не би чули. И, за чудо ни једна једина суза да јој се отисне низ мршаве, наборане образе. Ни исплакати се не може јадница. Сама се лагано нија и повија по кревету и лагано, лагано нариче. Јагода се одмах досетила да се нека несрећа догодила. Познала је она то по осмеху старичином:. А познала је и по ходу. Митра се није приближивала кући оним живим, веселим ходом као некад са слава и теферича. Сад је ишла лагано, заморено, једва се кречући. Али узалуд је познала, кад се није смела приближити кући, нити ишта запитати. Ту је Лакан, дете, а пред њим се не сме о свему слободно говорити. Хтеде да га завара мало и да га пошаље куда. Па опет се сустегну. Шта би јој то користило? И зар би могла од старице нешто више сазнати ако би њега уклонила? Лакан је био нестрпљив и љутио се на бабу. Надао се да ће му из вароши донети колача и коју шећерламу. А она  ништа. Каже да се уморила. Па и пре је долазила уморна а није заборављала на колача  Не могав више да издржи, поче ударати у врата и дозивати: — Баба! Старица се не одазва. — Баба! Шта си ми донијела? — Ништа, сине. — Не може бити. — Заборавила сам. Старица лагано отвори врата, узе га на крило и њежно пољуби у косу. — А други пут не ћу заборавити. — Шта ли је с бабом? — једва се усуди Јагода да запита. — Је ли жив... — Не знам... Ништа не знам... А биће да је опремљен у Мађарску. — А мој бабо шта ради? — Живо упаде Лакан и погледа јој у очи. — Је ли ме поздравио. — Поздравио те. — А кад ће доћи? Кад ће га пушћати? Старица му прстима рашчешљала перчин и као да поче нешто тражити, требити у коси. Ништа не одговори.. А он се окрену Јагоди и рече достојанствено: — А теби ће твој из Мађарске донијети огледало. Има тамо пуно огледала. За неколико дана Црногорци као да учесташе с навалама. Често се, по дану и по ноћи, изнад села расипао грохот пушака. Чинило се као да се препуцава на оближњем брду, док су, у истину, сви нападаји били још доста далеко. По брдима, по лединама, по гајевима око села почеше се јављати војници. Чобани већ нису смели да гоне стоку на пашу ради њих. Обично их ишла по тројица, по четворица заједно. Знојави. уморни, прашњави ишли су у нереду и, вечито љутити, насрћали на свакога, на чобана, на жену, на дете. Комад хљеба из руке отме, убије овна, козу, кокош; отме све на што наиђе. Нико се не сме опрети, Нико што проговорити. Покуша ли ко да се противи, немилице га истуку; малог попадијина Војина убише што је бранио свог петла. Шуцкори су слободније пролазили кроз село, свраћали у куће, харали. Где дођу мора им се одмах припремити ручак; пића мора бити обилато. И сва чељад треба да стоје око софре и да дворе док царски људи једу. Ко се није научио понизно да двори, тешко њему! Једнога дана казаше како су у близини села нашли убијена војника. Ко га је убио? Наравно, Србин. Зато се одмах и окупи читава чета војника и, уз трештање труба   и клопарање добоша, почеше се мотати око села. изводити некакве вежбе. Тек око подне почеше се спуштати у село. Напред млад, танушан официр, плав, буцмаст, са малим, уфитиљеним брчићима и великом, коврчавом косом, којом као да се је нарочито поносио и хтео да му је свак види, јер је готово увијек ишао гологлав. За официром војници, по четири у реду. Од многог неспавања подбули, готово помодрили у лицу. Иду тромо, гегајући се, погурени под тешком пртљагом на леђима. Мрко и са чудном злобом гледају свакога кога сусретну. Као да им је цео свет крив што су их отргли од кућа и што их овуда гоне. Официр раздели чету на омање патроле и размести их по селу, на неколико места. Уза сваку патролу додао је и 'по двојицу шуцкора, који су такођер боље познавали  људе и прилике. Узгред је пажљиво завиривао и разгледао све куће сеоске. Најзад се опет приповрати и стаде пред Мргудову кућу. Погледа је, климну главом и кратко, одсечно избаци: — Но ... Пође, закуца на врата. Нико му не одговори. Љутито опсова нешто и залупа јаче. Врата се нагло отворише и на њима се указа Јагода. — Ах! — Ах! Зачуђено узвикнуше обоје у исти мах и устукнуше једно пред другим. Али се официр дрво снађе, осмехну се и дубоко наклони. — Кис ди ханд шене фрајлајн! Па закорачи и хтеде да уђе у кућу. Јагода се препаде и од њега и од његова поздрава. Пригушено врисну и, одгурнувши га, хитно истрча из куће. Побеже старој Митри у заштиту. — Тето!... Златна!... Не дај ме! Официр се не даде збунити. Лено се окрену, дозва једну патролу и пође за Јагодом у потеру. Опколи Митрину кућу са сваке стране. Истераше стоку из појате, истераше коње, говеда. Наредише и чељадима да излазе, одмах, без устезања. Три прљава. пијана војника, којима је већ пљувачка цурила из уста, без заповести уљегоше да их истерају. И Митра, и Лакан и Јагода, која се сакривала за њихова леђа, изгурани из куће, готово посрнуше на прагу и све троје некако престрашено, блесаво, погледаше у официра. — Хехехе... Он намигну на Јагоду и потепша је по рамену: — Но.. Међутим неки војници одвојили и коње и говеда и одвели их далеко у страну. Неки почели одабирати и овце и већ су двојица тројица некако загледали Лаканова Гарана. Лакан то намах опази. Брзо се   оте од бабе, потрча међу овце и обгрли Гарана обема рукама. — Гаране мој!... Гаране мој! — Марш! — дрекнуше војници, које као да раздражи његово јадиковање. — Ге вег! — Не дам ја Гарана!... Не дам га жив! И поче да се хрве са војницима који се за час збише око њега и као на силу хтедоше да одвоје од овна. Поче да их уједа, да удара ногама, туче! — Хунд! — бесно подвикну један разјарен војник и са голом бајунетом устреми се на малога. У томе истоме часу устреми се и стара Митра на њега. Без ичега, голих руку. Рукама прихвати за бајонету и покуша да је отме. А и Јагода обгрли Лакана и, окренувши се официру, врисну из гласа: — Господине!... Не дај!... Официр се нагло исправи и оштро подвикну на војнике. Ови се брзо постројише и укрутише. Рече им неколико опорих ријечи, припрети, па пође Митри, којој шибала крв из обе руке, и понуди завој. Митра одби. Опара рукав са некакве старе кошуље и пружи Јагоди да јој привеже. Од губитка крви а и од страха била је бледа и стрепила је. Чинило јој се као да ће посрнути, Официр јој, ради тога, понуди из своје чутуре коњака. И то одби. Узви главом, уздахну и измакну се мало у страну. Само да је што даље од њега! Официр нареди двојици шуцкора да и старицу и Лакана, са оно мало стоке што им оставили, потерају доле, према цркви. Кад Јагода хтеде да пристане за њима, он је ухвати за руку и привуче себи. Она се поче трзати, отимати, помагати. Узалуд. Кад је видио како је и одвише упорна, на силу је одвуче у кућу и тамо закључа у собу. Крај цркве као да се беше слегло све село. Бар оно што је још остало у селу. Готово све старице и старци, — старица више него стараца, — и све сама деца. Неколико времешнијих жена, рашчупане, прљаве, неуређене, изгледале су такођер као старице. Само десетак петнајест омлађих невеста и око двадесет девојака, што се здрављем и снагом одвајале од осталих. По неке од невеста држале су одојчад у нарамку и дојиле, док се друга деца хватала за сукњу или се ваљала у прашини, крај нога. Десетак младића, сакатих, седели су одвојени у страни, на спарушеној трави, и замишљено гледали преда се. Изгледа као да се стиде што су остали сами са женскадијом. Ни један не сме да подигне главе ни да коме у очи погледа. Вечито опипавају место где им виси дуванкеса, непрестано замотавају цигаре и пуше, пуше, пуше ... Недалеко од њих, на простртим ћебетима, леже двоје болесника. Једно сушичаво дете, слабо, испијено, и једна малаксала жена, у грозници. Нити им когод   приступа, -нити их нуди чиме. Уопште мало говоре једни с другим. Ако би неко и почео, чим погледа на шуцкоре, који се унаоколо поредали, седе на трави и чувају их, одмах занеми. Чини се намах ће изазвати погрде и ударце. Читав дан пекли се тако на сунцу и чекали. И они најснажнији раслабили се од врућине, клонули, раздрљили кошуље на прсима и заморено дахћу. Понеко дете заспало у прашини или на трави; неке бабе селе, обгрнуле рукама кољена па се лагано њишу и дремају. Жена у грозници неколико пута тражила је воде. Испочетка је нису чули, говорила је некако нејасно. Кашње потрчаше да јој донесу. Шуцкори спречише. „Ако је болесна, боље нек одма умре одговорише. „Не ће нам барен сметати у путу.. Пред вече стиже гласник и донесе заповест. Сва ова чељад мора оставити село и одмах ићи. Куда ?... Знаће се већ куда. То ће им се већ у путу казати. Напослетку нико не сме ни да пита. Заповест је да се путује и мора се путовати. — Ауф!... Напријед! — Шта? — још као у чуду питају неки, не верујући да ће их гонити. — Напријед! — Куку! Наста плач, писка, цвилење. Нико не сме гласно да викне, да јаукне, а нико не ноже да се одвоји мирно од села, од своје   куће. Две три жене зграбише по шаку земље и почеше љубити. Само стара Митра што се још држи, што се не да расплакати. Она спустила рањаве, завезане руке на рамена свог малог Лакана који се прибио уз своје овце, и хладно, готово с презрењем гледа на све око себе. Један од шуцкора, дебео, угојен, као да се зачуди тој њезиној мирноћи. Некако јој подругљиво добаци: — Што ти, стара, не кукаш кад те гоне? — Ја бих кукала да ме не гоне, — одговори Митра суво, и слободно му погледа у очи. Настаде смејање, граја. Шуцкори су веровали да је стара мало луцкаста и одговор им се учини врло згодан. Осмехну се и дебељко и узви главом: — Луда је, видим... али је пуна Влахалука... Командант, жандар који је и заповест донео, озбиљно се наљути. Криво му што се толико отеже с поласком. Бесно се обрецну и на шуцкоре и на сељаке: — Стоко!... Напријед! Чопор се ускомеша, узнемири. Настаде свађа, препирање око пртљага. Почеше се узајамно окривљавати ради крађе. Сад се тек нека мати сети детета па дозива; неко тек сада опазио да му попустили опанци те хоће да их притегне. Узбешњени шуцкори почеше да бију, ударају и шакама и кундацима и батинама. И   усплахирен, готово јурну. Измешаше се чељад и стока. Оно болесно дете неко упрти на леђа и понесе. Болесну жену хтедоше оставити. Очајно запомагајући пружала је руке према њима, преклињала да јој се смилују. Једва се неки досетише да је притоваре на коња и да гоне барен дотле док се могне држати. Ишли су у нереду, раштркани. Као да су били кивни једно на друго, нису разговарали готово ништа. Тек ако које дете, пригњечено, дрекне или ако неко подмукло јекне под шуцкорским ударцем. Међутим у стоку као да је помамац ударио. У колико чељад ћутљивија, у толико стока немирнија. Блека, рика, мека, рзање оштри, несносни, заглушујући. И разлежу се на далеко и тону у провидној помрчини. Одбијају се о брда и клисуре и, растркани, опет се приповраћају. Изгледа као да ноћни дуси приредили оргије, бесне, и њихова разуздана вриска као да испуњава мрачно и хладно вече. Изненада све се унаоколо расветли. Силна, јака светлост прели се, расу по пољу, по брду, по шуми. Многи, престрављени, застадоше, многи се почеше крстити. Неки се једва усудише да се окрену према селу. И страшан, поразан узвик раздера застрашену гомилу. Сељаци су својим очима гледали како им горе куће, читаво село како гори. Јаки, узбешњели пламенови, раздерани, растргани, са помамном, лудом   радошћу ускачу према небу, заигравају се, раскошно расипљући на све стране ситне, светле варнице, — које као огњени снег прамињају и трепере, — обесно праште, хукте и кврцкају, час се сакривајући до земље за густе облаке дима, час кроз дим искачући и узлечући према небу. Загушљив, тежак мирис горевине као да поче падати на прса и лагано гушити. Чинило се као да ће неки да се отму и да полете у пламен. Очи им се некако светле, па гледају као звер кад хоће да скочи на плен. Неки се само савили, поклопили лице рукама и плачу. А неки стоје скамењени, ћуте. Гледају како нестаје села, нестаје. Ено се они бешњи пламенови заморили, малаксали, па само још каткада јаче измахну огњеним крилима и, хукнувши, избљују дебеле млазове дима у вис. На неким местима још се једва провлаче између изгорелих греда, немоћно пуцкарајући, избацив још по гдекоју варницу. Од читава села остале још неколике црне разгрејане зидине, остале још неколике неутрнуте греде, које штрше у вис као ђавоље буктиње, које би да осветле пут толиким несретним бескућницима. Ма колико сурови и свирепи били, шуцкори нису имали срца да јаднике одмах покрену на пут. Пустили их и да плачу и да се изјадају. Кад им се ништа не дозвољава, то им се зар још може дозволити. Баби Митри као да првој дојади толико отпочивање. Готово нестрпљиво окреса:   — А што се не иде? — Да се иде? — припита командант и зачуђено је погледа. — Имаш право... Вријеме је... Напријед! Гомила опет навре, крену. Опет у нереду као и пре. Неколико млађих и бржих невеста похиташе напред као да би трком да дођу до места које је им одређено; старији и немоћнији, стењући, јечећи, кашљући, застају, гегају се. Двојица сакатих још се једва држе на ногама; чврсто се приљубили један уз другога, обгрлили се и тако још шантуцају. Онај што је натоварио болесно дете, зове да га когод одмени. Блека, мека, букање, рика, звекет пушака и бајонета, одмерено ударање старачких штапова о тврду цесту. И непрестано јечање, стењање, проклињање. Све се смешало, ускомешало, па се не зна или чељад блеји или стока јечи и уздише. А хладан ветар попухује и поткађује их јаким и свежим мирисом кадуље и смреке. Милује их по лицу, голица их око носа. Док њима по прсима као да једнако пада онај тешки, загушљиви мирис горевине.  Након три дана и три ноћи готово непрестаног хода, стигоше у неко село близу Стоца. Дођоше некакви чиновници, писари.  Сви уозбиљени, оштри, љутити. Пуне им руке списа и хартија свакојаких. Претурају их, премећу, разгледају, и никад као да не могу да нађу оно што им треба. Обрецну се један на другога, окосе се, да опет рују, траже, пребирају. Затим почеше викати, прозивати. Завирују, завирују у име и обично прозову наопако. Ако им се не одазове, псују; ако се одазове и не погледају га. Пошто су прозвали, почеше да броје. Почну с једног краја па се збуне; почну с другог још горе. Опет пребацују један другоме, прекоравају се. Љутити и бесни што никако не могу да сврше, — можда би један човјек ево то одавно свршио, — поредаше чељад по војничку. Настаде ново прозивање и ново провикивање. Изброје једну пругу па је одвоје у страну; затим изброје другу, трећу. Све разредише у неколико група. А свака група треба да иде у друго село, — заједно не смију бити, — на пребивање. Брђани се опет ускомешаше. Препадоше се. Шта ће радити с њима?... Коме их предати? ... Није друге него ће их, овако одвојене поубијати. Или их поморити глађу. Или... а Бог зна шта све може бити !... Неки тек сада опазише, да групе нису правилно ни раздељене. У једну групу допрла мати, а у другу дете; у једну брат, а у другу сестра. Јавише чиновницима, запомагаше. Ако ће убијати, нека убију заједно, нека не растављају. Они се не ће раставити      ни милом ни силом. У оном очајању многи се охрабрише и почеше слободније да протестују, да прете. И њихова дрскост као да збуни чиновнике. Опет узеше артије; по трећи пут поче прозивање. Једва уредише и саставише све како треба. И сваку групу, заједно, под пратњом шуцкора послаше у одређено место. Стару Митру, заједно са Лаканом и стоком, предадоше неком грбавом Мартину, ситну, мршаву човечуљку, чија је глава једва извиривала измеђ рамена а чађави бркови, које је нарочито неговао и спустио на дугачко, увек му се вијорили и падали по раменима. У први мах није се могло познати: добар ли је или рђав човек. Није био ни љубааан ни суров. Госте је премерио једним дугим погледом и. не поздравивши се с њима, сасвим им хладно рекао да крену за њима. — А јесу ли то наши  ? — запита га испред ниске, нагњилом сламом покривене, потлеушице кратка, здепаста жена са необично дебелим мишицама и необично забреклим трбухом. У лицу жута, подбула као да болује од водене болести. Кад јој Мартин потврди да су то њихови гости, она приступи старој Митри, пружи јој руку и пољуби је у образ. — А ко ти је ово? — запита и показа на Лакана. — Син? — Унук.   — Нека је сретан и жив... Хајдемо у кућу, да отпочинете мало. Уведе их у кућу и посади на сниско седиште око огњишта. Лагано се саге, рукама распрете ватру на огњишту и, набацивши још двије три биље, поче дувати из све снаге да боље распали. Са нагорених главања пухар се разасу по кући, треперећи, и поче падати и по домаћима и по гостима. А кад се пламен изви и зализну уз омањи котао, Митра, грозећи се, задрхта и окрену главу да га не гледа. Рањавим рукама поче око себе да тражи Лакана, као да би да се увери: је ли ту? Затим га обгрли и тихо уздахну. — А уморили се, јадници? — тихо припита и Мартин пунећи лулу и испод ока их гледајући. — А? — Уморили, богме, — тихо одговори Митра. — Није шала толико путовање. — А имате ли још икога осим вас двоје? — Имам једног сина у војсци, — отповрну Митра као преко воље. — И бабу? - поправи је Лакан. — Је ли? — И њега, и њега, сине... Па га још јаче пригрли и поче миловати. — А наше двоје ђеце у војсци, — исправи се домаћица искрај огњишта и проплака. — Дигоше их, Бог их убио! — Шути, жено, — опомену је Мартин мукло. — За свог цара.   — Не дам ја своје крви ни цару ни никоме, — окоси се домаћица жешће и кратком главњом удари по огњишту да се варнице разлетеше по уској кући. — Само ми их Бог дао и само ми их он може узети... — А ето су узели, — опет ће Мартин упорно и отпусти два дима... Нису нас ни питали. — Силеџије! Митра је, испочетка, некако зебла због ових домаћина, који су друге,  царске вере . Бојала се и за се и за Лакана, те га је двапут кришом прекрстила. А сад се, готово поче осјећати као у својој кући. Намерила се на чељад која такођер има своје болове, своје муке. Ништа тако не може зближити људе као патња. Готово за час као да заборави на се и поче да жали њих, дубоко, искрено. Мора да су добри, јер само добри људи пате. Зажали за њиховом дјецом коју није ни познавала. И бејаше готова да заједно са домаћицом проклиње силеџије који их одвукоше. Та зар непријатељ није исти, заједнички? Грозни, свирепи цар, који није био у стању ником ништа да да, нити икога да усрећи, иште крви од порода њихова, тражи да се гине за њега, за његов дом. Домаћица скува каву и понуди госте. Онако и гладни и уморни као да једва дочекаше да ма шта присркну. Жељно, оберучке прихватише за мале финџаниће и нагло почеше испијати. Не маре што је врућа. што пржи. Само кад има. Гледајући их и Мартину се сажали. Испразни лулу на опњиште, очисти је прстима и спусти поред себе. Затим се окрену жени и рече развлачећи: — А нема вајде од каве, Манде... Дај ти да се руча, те да што боље окусе. Што је Бог дао. Манда послуша. Дохвати са зида и спусти међу њих овећу, масну синију, протра је чађавом крпом, па се лагано окрену и, побожно се прекрстивши, расече неколика комада хлеба. И њих донесе. Затим из котла, који се гријао уз ватру на омањем саџаку, захвати кутлачом кртоле, купуса и меса, напуни овелик сахан до врха и сахан спусти на синију. Опазивши како се и Митра и Лакан халапљиво наклопише на јело, задовољно се осмехну. Измаче се на леђа и, држећи руке на појасу, мирно их дворила све док нису вечерали. Сјутрадан Лакан је потјерао заједничку стоку на пашу. Мартин, не имајући ситне деце, морао је плаћати туђем, да, уз своје овце, потера и оно неколико његових. Сад, кад је добио Лакана, није му требало плаћати. И Лакан се одмах снашао међу новим друговима и одмах се сприљатељио с њима. Научили га и да прави свирале, што пре није знао, и да оплете корпу од шибља и да извезе штап. Чак су замећали и неке игре које му нису биле познате и он им се одмах жељно и страсно предавао. Мартин, немоћан и слаб, са чибуком у  зубима, само је обилазио око куће, поправљао плотове ако их стока оборила, подзидивао оборене зидове око авлије, одлазио до забрана и доносио отуд по два по три нарамка дрва. У Столац је одлазио само по потреби, кад му понестане брашна. Знајући какве га муке чекају. како мора ићи од писара до писара, од собе до собе, од ађунта до предстојника и од предстојника до Муратбега, који издаје брашно, знајући колико мора молити и митити Муратбегове слуге да му оно десетак кила одмах издају а да га не задржавају због њих по два по три дана, стрепио је и подрхтавао као да га шаљу на робију. Кад би му Манда напоменула како мора ићи, најпре се правио као да не чује. Затим, на поновне опомене, одговарао је како није преша, да се може оставити на друге дане и ако је сам знао врло добро да се не сме ни сата одгађати и да му карте одмах пропадају чим мало закасни. Напослетку кад му сви разлози нису могли помоћи, почне немоћно уздисати и лењо, преко воље, притезати опанке. И као да му Манда крива што га тамо чекају толике непријатности, почне да јој предбацује да ропће. Вели да јој додијао те жели да га се куртарише. Док је био млад, здрав, док радио и доносио у кућу, и бојала га се и привијала се уза њ, а сад га, ето, гони. Драго јој да оде па макар на дан... И јадни Мартин ропће, непрестано ропће све док не крене. Ипак при поласку потапше  Манду по плећу и шапће поверљиво; — А шта ако буде писмо од кога од њих? — Их! — А ја ћу га први прочитати. Па крене из куће и лагано одгегуца низа страну. Митра и Манда као да се нису делиле. У кући помагала једна другој, — откако се Митри зацелише руке, — одмењивала, заједно се бринула о свим пословима. Што су радиле, гледале су да што брже сврше. Само да им остане што више времена за разговор. А тада лепо скувају каву, седну једна уз другу и, испијајући, говоре о њима, о војницима. „Где ли су сада?... Близу или далеко?... Како им је? Јесу ли онамо у ватри где зује куршуми и топовска ђулад око ушују? Или се знали какогод извући, прикрити се у залеђину?... И какве су им старешине?... Добре или рђаве?...“ Кад би били близу, нашла би мајка и капетана и однела му понуда — те мало дувана, те коју кокош, те неколико јаја. Постарала би се мајка да јој се олакша детету. Али овако како ће?... Да се може помоћи, помогло би се ... ех... Проклети и несретни рат кад ли ће се свршити? Затим причају једна другој разне приче о њима. Присећа се једна, присећа се друга њихових пошалица, подвига, незгода. И као бојећи се да што не заборави, брзо прекида једна другу, уплеће се у реч,      жељна да пре исприча. Манда је сазнала да се Петар губио из куће и да су га трећи дан нашли у брду, где спава; сазнала је кад му је Симат први пут поклонио нож и препоручио му да га чува јер „се оружје чува ко глава“; знала је и шта он најволи да једе и коју песму најрадије пева. Напослетку сазнала све и о Јагоди и о веридби им. Исто тако Митра је била извешћена колико су се пута Јуре и Ивица потукли, колико су добили гроша као тркачи за однесене трке; колико се девојака отимало око њих. Јуре је једанпут о процесији, о Брашанчеву, и заставу носио; Ивица је, међу осам одабраних коњаника, на коњу дочекао новог фратра, кад је стигао у село. Седе и причају тако једна другој, причају неуморно. Изненада, кадидад, Манда стрекне и удари руком по колену, — Сачувај Госпе!... Не дај Госпе! Помози! — Шта ти је? — пита је Митра и гледа је зачуђено. — И све ми се чини... не знам... Ми овди причамо, — муца поплашена Манда и страшиво гледа негде преда се, — а он... може бити... Јуре или Ивица... не знам који... лежи рањен или ... сачувај Госпе блажена, или ... — Не слути, јаднице, — брзо је прекида Митра и хоће да јој зачепи уста јаглуком. — Грехота је...   — А све ми се чини... ко зна... а страх ме, страх. Митре, сестро, кажи за име Исукрстово јесу ли ми живи? И здрави, — дочекује Митра поуздано и потврђује главом. — Бог их чува. — Теби се ништа не привиђа? — Ништа... — А ја често... тако... гледам крв и људе у крви... Чујем и како јаучу, стењу... И лијепо чујем глас кога од њих двојице... и распознајем... Јечи и зове... „Ах, мила мајко!“... — То је, зар, у сну, — вели Митра и лагано зева. — Пошљи свијећу у цркву, па ће престати. — Није у сну... Није... На јави... — Сведно... Пошљи свијећу. — Послаћу одмах сјутра... И зариче се да ће још поклонити цркви читаву оку воска, ако добије икакав глас о њима.  Шест дана остао је Мартин у Стоцу и тек се седми дан вратио, са — три кила брашна. Лагали им, лагали: те стићи ће брашно данас, те стићи ће сјутра. А брашна нема па нема. Додуше стигло је нешто — зли језици говоре да га је било много, — али скочили чиновници, скочиле газде и бегови из апровизације и све поделили  и: раздали коме су они хтели и колико су хтели. Некоји и од сељака, који су имали новаца да „подмажу где треба , добили су. Остали су се морали задовољити овако, са два са три кила, или празним обећањима, па узалудно чекати и даље. - — Хтио сам да идем у Лулиње, — јада се Мартин и уздише. — Али тамо још горе. Тамо намијенили два вагона жита за котар, па она банда ... кажу, продала вагон у Далмацију и зарадили педесет хиљада круна. .. За котар остао само један вагон... Сад. .. ето, јадни нареде!... Живи, ако можеш!  Изненада се удари руком по челу и и дохвати чибук. — А погоди шта сам ти фино донио? — Запита Манду и намигну. — Шта? — кратко запита она и не гледајући га. — Хехе. — Шта? — Погоди! — Је ли писмо? — Бум... Писмо. Па се прихвати за силах и лењо поче тражити по оним преградама. Извади две три позивнице; два снопића цигарпапира, некакву признаницу, чувалдуз с канапом. Једва некако напипа мало, већ упрљано, писмо, лено га извади, отвори и показа Манди. — Ево!    — Да]! Манда зграби писмо, принесе га на прса, пољуби, па нагло раствори и као да поче читати. — А шта пише? — запита тихо и опет се окрену Мартину. . — Пише да је у Ђеру, на батаљуну и да му је лијепо, — поче Мартин полако, старајући се да све онако искаже како му у Стоцу читали из писма. — Има вели добра фељбабу, па га он чува да га не пошаљу на Русију или на Србију... Само, каже, треба томе добром човјеку, томе фељбаби, гурнути штогођ у шаку да га још боље чува. Треба му гурнути најмање сто круна... То је, бива, к'о такса. — И треба и треба, — брзо дочека Манда и приврти у писмо, као да би да се увери: пише ли баш тако,.. — Одмах... — И треба, и треба, — искеси се према њој Мартин, који никад није волио издати паре из руке а да их не олаје. — А оклен? — Оклен? Манда обори главу. — Продаћемо кога овна. — А шта ће ти остати? Манда се нарогуши и кресну оштрије: — Остаће ми моје дијете... Све нек пропане, само нек ми они :живи и здрави буду. — Тхе ... — Продај два овна па ето сто крупа. Мартин се почеша иза уха и опет: отегну: — А и за Јуру пише Ивица... Ено га, вели, на фронту, бије се. Ана му је добро... Добар му капетан... Не ће никад да јуриша, вазда бјежи.. . — Ух! Госпе блажена!... — паметан је Јуре... Не бојим се ја за њега. Па пође вратима и рече мекше: — Продаћу три овна... Треба и мени пара, за трошка... Ех... Тешко је, тешко данас преживјети. И ако се свађао с Мандом, у себи је смислио да пошаље Ивици пуних сто и педесет круна. Ко зна. Може такса и поскупити, а дијете треба да откупљује главу, Уједно је наумио, — опет кришом од Манде, -— да прода своје тешке, сребрене токе, те да и Јури опреми коју пару. Додуше недавно му је слао,- — прилично је послао, — али ко зна?... Зар на фронту може неко имати одвише пара? Чим је изишао, заврти Манда главом и поче јадиковати: — Тврдица је, тврдица је, сестро... Не да, па не да... Ето си виђела. И све се бојим да ће мало послати. Није друге него ћу опет и ја. од оно уштеде... знаш што сам продавала пилиће и јаја... да пошаљем коју десетицу, а да Мартин и не зна... И дуго, дуго, стењала је и јадиковала    како јој дете пати и како ће, боји се узалудно главу изгубити. У вече се Лакан врати раније са хајваном. Под пазухом носио је мршавог, сивкастог голуба, кога, рече, домамише чобани у брдо на мрвице и ухватише као од шале. Турну га под једно сандуче, наумивши сутра да му начини кавез. Затим скиде празну торбу с рамена, седе покрај огњишта и поче се протезати: — А сјутра вам носе и звоно, — рече некако кроз зубе, окренув се Манди. — Звоно?... Какво звоно?.. . зачуди се Манда и мало се исправи. — Па звоно са цркве... Однијеће га да од њега сакују топ. — Лажеш! — Душе ми. — Ко ти каже? — Читаво село говори. Ено су дошли и ђендари. Манда стаде на кућна врата, провири напоље и опет се приповрати. — Ето ти сад!... избаци некако и јетко и забринуто. — Ако је дошло чак до звона, наопако ће зазвонити и цару и царевини. Мартин, који је застао на прагу и чуо задње речи, благо је прекори: — Због твога језика, Манде, главу ћеш изгубити. Сад, кад немамо звона, треба да идемо у Турке, - опет ће Манда упорно, не попуштајући.    — Зна Цар шта ради. — Кад умремо, како ће нас саранити? К’о живину... Звоно су још у вече скинули са звонека и наместили пред црквени праг, да преноћи. Малено, танушно, остарело, поцрнело, помахутило. На једној страни мало је и напукло, али то му ништа сметало -није да неколико пута на дан весело зациликће и да се јави сељанима. Оно им — како су говорили. — опојело, крстило, венчало дедове, очеве, њих саме и њихову децу. Оно их о празницима звало цркви, звало их на сваки скуп, саставак. Било то као неко живо чељаде међу њима, — весело и несташно, — које се у свакој кући осећа као у својој, без кога нико не може да буде и читаво село изгледало би као пусто кад би га нестало. И читава гомила народа скупила се пред црквом. Здрави људи, домаћини, старци, старице, девојке, деца. Хоће још једном да се нагледају звона, да се опросте с, њиме и, као поред драгога мртваца, да читаву ноћ наизменце бдију поред њега. Лагано, побожно као кад се приступа светињи, иду једно за другим и немо, ћутке целивају га, љубе. Љубе у врх, у средину, у дно. И крсте се и клањају смерно, скрушено. Понека од жена и зајеца и сакрије очи убрадаћем; понеки забринуто климне главом и тужно прошапће: — Еј, јадна царевино, на што ли си спала! Сутрадан, рано, звоно су однели из села. Жандари почеше одмах да робе и. плене и по кућама. Где год шта бакарно нађу носе и предају кириџијама, које ће гонити. Котлове, тепсије, таве, ибрике, чак и звекире с понеких врата, Узалуд сељани молили, богорадили, узалуд напомињали како су они од царске вјере а нису бунтовници. Жандари нису хтели ни слушати. А кад се неки усудише да слободније протестирају, запретише да ће пуцати. У Мартиновој кући жестоко се сукобише са Мандом. Стара, чисмена домаћица као да се родила са неким стварима у кући и нипошто, ни за живу главу, не би се растала с њима. А сад мора да даје не једну него готово све, а сама да остане без ичега. Као квочка кад брани пилиће, накострешила се крај огњишта, подбочила се рукама о кукове, и нагевши се према жкндарима, пита поругљиво: — Зар је цару мало што му дадосмо ђецу, зар му треба и котлова? — Дужност је да се све да за домовину, — дрекну гојазни цуксфирер, са двоструком брадом, и добро се искашља. — И живот и све. — А шта је цар дао? — То се тебе не тиче. — Грка би и чемерна била вечера. ако је из мога котла окуси. — Мир! — дрекну цуксфирер опоро и удари по пушци. — Да нијеси наша и да нијеси мати двојице војника, показао бих ти како се за језик суди. Опазивши у сандуку голуба брзо му Притрча. Погледа га и некако ужурбано запита: — Одклен голуб? — Ухватили чобани. — Је ли ваш? — Лаканов. Цуксфирер узе голуба, опет га загледа са сваке стране. Затим погледа и Лакана. — А ово није наш? Ово је Брђанин, интернирац? -— Од Требиња. Цуксфирер се поглади по бради и строго запита: — А знаш ли да је забрањено држати голубове? — Не знам, — одговори Лакан збуњено, поцрвенивши од стида. — Нисам чуо. — За ту наредбу мора сваки знати. Предаде другу голуба, лагано напуни пушку, па суво одсече: — У име закона ти си ухапшен. Послаћемо те пред суд, у Мостар. Митра, која је стајала крај врата и   све немо посматрала, брзо се се изви и стаде пред Лакана. — Ја сам ухапшена, а није он рече одлучно. — Ти нам не требаш.... — Мој је голуб.... — Нека је. Немилосно је одгурну, па повуче Лакана за руку. — Иди пред нама! — Неће он за мене живе.... И Митра покуша да се умеша, да га отме. — Мене водите.... Ја ћу с вама. — Ти си овђе интернирана. Из ове куће и овог села нигђе не смијеш макнути... Марш! А кад и Манда хтеде да проговори, снажно их удари обе, гурну Лакана у ребра и сурово избаци: — Иди! Лакан је, са обореном главом и са везаним рукама на прсима, тромо и уморно ишао пред жандарима. Притегнути ланци, — које му у путу заради веће сигурности наместише, — жуљали га, руке у лактовима све јаче бољеле. И ако се нико не шали са ланцима, он ипак као да није био па чисто: је ли ово шала или збиља, је ли сан или јава? Да га гоне у апс због голуба ? Због оног лепог сиваља ? (Лакан погледа на жандара који је носио голуба и пригушено уздахну. Како би сад загрлио и ижљубио ту милу,  птицу.) А сва деца   хране голубове и хране их у јатима. Марко Томов имао их двадесет; Аћим Перишин шеснаест; Никола Гргуров десет. И нико их није ни прекорио због њих. Једино што се стари Мргуд љутио кад му се сушило жито. Па и он би, напослетку, одмахнуо руком и казао: „ђеци и тицама ко ће судити'?....“ Сад, ево, хоће да суде и деци и тицама. Ако жандари не лажу. А зашто да лажу?.... Зар се џабе измењале четири патроле због њега?.... Готово на сваком раскршћу они замене једни друге. А он, сиромах, иде непрестано, овако слаб и нејак. Уста се сасушила од жеђи, ноге поклецују од умора, ланци жуљају, лактови боле, све кости боле. Да га пусте барем за час да седне, да се одмори. И да се заложи чиме. За све време, за два дана, нити му даду да једе ни да окваси уста. „Хајдук си ти, ти си на сваке муке научио веле му и смеју се. А он, из инада, измахне главом и мушкије коракне напред. Хоће баш да им покаже како је хајдук. Погинуће а више их замолити неће. Нек виде с ким имају посла. Чим је приспео у мостарски затвор, одмах га стрпају у једну ћелију. Они су то, додуше, називали собом и ако ни по чему није сличила соби. Кад га гурнуше упаде му нога у неку локвицу, затим загази у блато, посрну, док га нечије руке не прихватише и не посадише на тле. Неколицина хапсеника, чија лица, дошав са   светлости у мрак, није могао одмах распознати ни сагледати, опружише према њему дугачке, блатњаве руке и дадоше му мало труле, смрдљиве сламе. Сламу простре испод себе па легне да мало отпочине. Али није могао починути. Јак, страшан смрад у пећини давио га, гушио; вода, која је цурила низ мркле, мемљиве зидове, цедила се и капала му на лице. И мрачно му, и мокро, и тесно. Колико ли је лепше било у Мандиној колеби, а да и не спомиње лепу кућу своју! Остали хапсеници, бледи, исушени, испијени, помућених, безизразних очију и готово блесава лица, на силу се подигоше да га мало сагледају, Дете!.... Још једно дете!... Откако су затворени, видели су како је неколико деце суђено и осуђено. Зашто? За чисто детиње послове. Ни мало их изненадило није кад су угледали Лакана. Били су уверени да ће и он бити осуђен. А кад им спомене голуба и жандаре, неки као да се стресоше од страха. Један гласно прогунђа: — Зло, синко, Бога ми. Други дан потераше Лакана на рад. У царској кући  нико не сме џаба јести; мора одрадити оно што поједе. Дадоше му да вуче некаква колица, да превози ђубре у тамничареву башту, да чисти камење из ње. Војник, који га чувао, сваки час је дречао на њега, опомињао. Каткада, без икаква узрока, немилосно та гурне ногом, или га   стиснутом шаком бубне у леђа. Сам мучен и кињен од својих старешина, окорео је отупео, и као једва дочекао да се на некоме може осветити, да он некога може кињити Десети дан Лакан некако малакса. Ноге га издају, поклецују, у глави му се нешто мути, уста вавек сасушена. И поред свију опомена и грдња није могао радити као обично. Три пута је посрћао од удараца и сваки пут једва се придигао. И сам војник, напослетку, увери се да „нешто има, те оде и пријави тамничару. — Мора радити! — повика тамничар бесно. — Иначе неће јести. — Не може. — Удри! — Ударао сам. Не помаже. — Претвара се. Лаже. Сјутра му је расправа на суду, па би да одгоди.... Војник се врати па опет подвикну на Лакана. А залуд. Нема снаге да ради, нема. Није било друге него да га опреми натраг, у пећину. — Зато му се данас не смије дати да једе, — заповеди тамничар опоро. Кад се пробудио, болела га глава. Тело некакво тешко, као наливено оловом. Сваки жглоб као да боли и трне и затеже некако... А уста сува, сува, вавек сува. Ма колик квасио никад их наквасити. Тамничар, навративши се, погледа некако попреко. — Но данас ћеш на суд, — рече. — Не помаже претварање. До два дана ћемо те објесити, лопове! Тачно у осам сати одвели га на суд. Тројица војника са пуним пушкама пратили га кроз чаршију и допратили право до суднице. Он, скинув капу и прешав преко прага, некако блесаво погледа по оној големој соби; затим се лењо окрену и погледа на оне официре-судије, који су седели за једним дугачким столом, прекривеним зеленом чојом. У средини овисок, надувен мајор, густе, црне браде са наочарима на носу и некаквом сламком међ зубима. Око њега, са две стране, по два капетана. Лакану се чинили сви налик један на другога и само му запео за очи неки дебељко, на чијем трбуху као да је читав сто почивао.... Опазив једну клупу, и не питајући за дозволу, седе на њу. Тада опази, са две стране стола још двојицу официра како га пажљиво посматрају. Њихови га погледи збунише те обори главу. Нагло Поче окретати капу у руци и гужвати је.... Судије су, обично, биле уверене унапред о кривици свакога Србина, који је дошао пред суд. Ма како чудна и немогућа била пријава, они јој готово увек веровали. Жандарским пријавама веровали су слепо. Зато се расправе и водиле тек онако, ради обичаја. Питало се и испитивало као од беде. Сведоцима се мала пажња поклањала и ако их каткада довођене читаве чете.  Осуде, строге, немилосне осуде сипале се једна за другом сваког дана. Никад ни једна није могла бити образложена како треба. И сада, чим боље промотрише Лакана, председник поглади браду, испрси се и запита њемачки како се зове? Један омањен војник, тумач, окрену се Лакану и каза шта га питају. Лакан одговори. Каза им и откуда је и коју веру верује и колико му је година. Пошто све пописаше, председник узе оловку и поче куцкати по столу. — А оклен ти голуб? — преведе тумач питање, намештајући уво да боље чује одговор. — Ухватили га ми, чобани, — одговори Лакан и поверљиво се окрену тумачу. У њему је сад гледао као неког пријатеља, заштитника. — Када? — Ономадне. — А што ће голуб? — мрмља председник тише, да се једва разуме. — Зашто? — Па.... Да га храним. — Да га храниш?.... Хм.„. Председник нареди тумачу да Лакана запита: је ли ишта чуо или знао' о наредби за голубове ? — Нисам. — Хм.... Хм.... Намигну потајно на тумача и рече да запита: а какво је писмо ономадне добио по овоме голубу и коме га је дао? Лакан зачуђено погледа у тумача: — Какво писмо? — Лијепо, мало писмо.... Свеже се голубу за ногу.... Зар ниси и сам тако радио?... Еј, еј!... Колико си писама добио, а колико послао ? — Ја незнам ни читати ни писати. — безаслено одговори Лакан, играјући се капом. — Ни слова! Председник му бесно узвикну да лаже. Сви они знаду питати и писати, а крију.... Лакану се, тога часа, учини као да на председнику имају две главе. И као да му наочари по носу почеле поигравати. Лепо се мичу час на чело, час на образ, десни, леви. Заигра час једна страна, час друга. Игра, миче, трепти. А обе главе тресу се, трасу и обе питају за голуба. Престадоше са питањима. Тужилац млад, умидерен, напарфимисан обрлајтнант, бујне, броноване косе, придиже се и поче њемачки да чавета. Напомену, како жандари мора добро да познају малога и његову породицу, јер би, иначе, макар нашли и голуба, прогледали кроз прсте. Додаде како је мали и иначе сумњив. Читаво време немиран је, црвен у лицу, некако чудно гледа, сметено одговара. За голуба, рече, да је више него сигуран да је голуб писмоноша. Мора да има везе са неким од непријатеља; изабрали га баш зато што је мали, да је мање сумњив. Да   није тако млад. предложио би смртну казну, а овако..... Лакану се поче смркавати пред очима. Кроз неку полутаму почеше испред њега да промичу сва она лица, једно за другим. И сва обрасла у браде. И тумачев нос обрастао у браду а на челу му никли рогови. И све почело да се љуња, љуња, тресе. И он сал ненадно се заљуља и паде на земљу. Притрчаше и почеше га шкропити водом. Узалуд. Неко се сети да из неке друге собе дозове лечника. Лечник се саге. прегледа га и намргоди се: — Тифус.... У шпидал!  Тек други дан Лакан као да опет дође мало себи. Пред очима као да му се мало разведри; поче се прибирати, освешћавати. Погледа око себе и опази сасвим нова лица. Неки људи које пре никад видео није. Неки обучени у војничко руво, неки у цивилу, неки измешали и једно и друго. Иду по соби, смеју се, разговарају. Понеки тио, пригушено и запева. Лакан никако неби могао познати да се обрео у болници, да, случајно, из једног буџака. није допирала јека некаква малаксања болесника и, с друге стране, лако звиждукање суманитог Турчина. — Ај, ај мали ? Како си ? — запита један буцмасти војник Лакана и наднесе се пад њега. — Зар си жив? — Жив, — покуша да одговори Лакан али није могао. Језик му некако одебљао, па никако да му се разуму речи. — Хвала Богу, брате... Имо си велику ватру, — опет ће војник мекше и лако га помилова по образу. — Доктори су наредили да ти се сваки сахат мијењају облоги.... А вектери те обмотали само једним облогом.... И фала Богу!,... Опет жив!.... — Ћути! Не говорите тако гласно! — дрекну из прикрајка стражар, којега Лакан тек сада опази. Наслонио се на пушку, уозбиљио се и мрко их гледа обојицу. Војник се насмеја и седе близу Лакана. — Не да стража да ударамо на вектере, — шапну тише. — Бране једни друге.— А нијесу ти ни лијека донијели и ако ти га још јуче преписали. Лакан као да није много жалио ни за облозима ни за лековима. Он је желео да одгонене: где је? И како је овамо дошао? Ко га је довукао?.... Откуда?.... — И ово болница? — упита буцмастог војника, који се саге изнад њега, усиљавајући се да га разуме. Не разумеде ништа. — Сви смо ми хапсеници, — одговори му да макар што каже. -- Сви. Зато нас и чува стража... Ни у болници нам не дају боловати без страже. Један од вектера, омален, дешмекаст, лењ, тромо се утега у собу и ногом затвори врата за собом. Затим узе некакву крпетину и, тобоже, поче нешто чистити око умиваоника. — А сада ће и доктор, — рече кроз зубе. — Треба да се ради нешто. Како спомену доктора, сви болесници  који су шетали и разговарати, нагло се почеше влачити. Брзо уредише хаљине, легоше у постеље и, умотавши се у трула и подерана ћебета, почеше јечати, јаукати, уздисати. Неке изненада ухвати грозница па почели да се тресу, дрхћу. Неки се грче и увијају као пребијене гусенице. Пак и буцмасти војник добио грчеве па се, од бола, савио у дио постеље у риче, риче као рањеник. Доктор бледуњаво, голобрадо момче, хитно уљезе у собу, стаде крај врата и погледа свуд наоколо. Нешто непријатно као да га запахну, јер, на час, зачепи нос марамом. Затим, у чудној журби, готово трком крену оном болеснику у будаку. Погледа на карту на коју је вехтер. онако од ока, бележио температуру, узе га за руку, опипа му пулс. — Узима ли кинине? — запита оштро. — Узима, — слага вектер не трепнувши и, зар да се боље увери, попипа се по џепу и тамо напипа све прашкове. — А млеко? — И млеко. Болесник, кад су говорили о млеку, измахну руком и као да хтеде да протестира. Хтеде зар да се притужи како не добије млека ни у три дана једанпут. Али се доктор више и не окрену на њега. Нагло приступи другом болеснику, прогунђа нешто и као шетајући прође поред осталих постеља. Нити се обазирао на јауке, ни на стењање. Једино се заустави код Лаканова кревета. —- Но?.... Боље? — запита мекше примајући га за руку. Лакан и опет покуша да одговори. Узаман. — Опет облоге, — нареди доктор вехтеру. — На то строго да се пази. И њему млеко нек се даје. Редовно. — Разумијем. Доктор лагано узмахну главом и изађе из собе, Лакан је, кашње, готово непрестано био у бунилу; ретко кад да се освештавао и то на кратко време. Често је дозивао бабу и нагонио је да иду кући; често је спомињао и оца и питао је ли му купио нови нож; најчешће је звиждукао, гонио стоку и соколио свога Гарана. Много пута обгрли јастук, притегне га на прса и тепа му, тепа, тепа, тепа. „Неда вели „Лако свог Гарана Швабама. Неће се Лако покорити Шваби макар главу изгубио ....  Једнога дана, отворивши очи угледа буцмастог војника, како се раскорачио, запалио   цигару, па прича некакву Главозији (чини се да му има у глави пет ока) о газди Пешикану. Газда Пешикан био је некако тих дана. — као и за време читава рата, — између главних личности у земљи, о којима се највише говорило. Није чудо ако се и у. болници повео разговор о њему. — Сад нам, ето, отимају и вуну. — вели војник и љутито чупка уфитиљене брчиће. — Газда Пешикан и некакав Турчин добили су право, да је отимају од народа и да плаћају колико они хоће..... Ја....Имао си вуне за хаљине Сад нећеш ни то.... Не требају ти хаљине. Хајде го.... — А ја сам чуо да је Пешикан покупио сву робу из дућана оних бакала који му били дужни, па их узели у војску, па се предали у Србији, — дочека Главозија па и он запали цигар. — Роба сад тридесетроструко скушља а он им уз о за стару цијену. Ојадио куће!.... — Влада помаже њему, а он помаже Влади. — опет ће војник мирније, — па ради шта хоће. Вазда јој даје, уписује зајмове. Отвори касу и лијепо вели: „Узмите, узмите.... Што је моје то је и ваше“.... Лакану почеше ситни. модри колутови да се ковитлају испред очију. Играју, ломе се, мотају. Затим се разли као нека магла. танка провидна магла и као да хиљадама свећица трепере и пролећу кроз ту маглу. Пролећу као златне челе, као златни лептирови. Лакан се развесели и поче да маше   рукама. Покуша да хвата. Изненада са стране, из густе помрчине. нагло испаде сноп густе, разбарушене косе и разасу се по тлима. Разасу се, рашчешља, па се опет поче умотавати у големо клупче, у лопту. Мало, мало па ено и носа: нешто големо, меснато, масно, искривљено. Ено и големих уста са отромбољеним уснама и крњавим зубима. Ено рашчупаних брчина на којима се увек жуте по неколике прашке бурмута....И очи очи.... страшне, велике, крваве очи!... Још никад ни у кога таке очи видео није... Никад?... Не зна.... А јест.... Чини му се...видео је у газде Пешикана.... Он таки изгледа Он је то главом.... дошао надниосе свиреп и страшан Лакан врисну и поче се бацакати, бранити. Ето газде Пешикана одмах крај њега!... Опружио своје големе, грамзиве руке са големим, оштрим панџама. И хоће да стисне, да ухвати, да зарије панџе у месо. Лакан измахне једном руком а он би да зграби другу: Лакан сакрива главу а он би да раскопа трбух и црева да извуче. И залуд се Лакан брани, опире Осећа да неће моћи одолети. Оне страшне очи као да му испијају сву снагу. Гледају га, прождиру и он осећа како копни, како га нестаје у њима. Опет врисну, скочи, потрча с постеље. — Ено га на прозор! Недајте! — дрекну буцмасти војник и потрча за њим. — Држите! — Брзо! Ухватише га, савладаше, — још се није дао, још се јуначки бранио, — и положише у постељу. Вехтер се једва накани да оде доктору и да му читаву ствар пријави. И брзо се вратио. Доктор је управо саручковао те није имао кад да мисли на болесника. Слегао је мирно раменима и хладно одговорио: — А што ћу му ја У.... Ако му је суђено да умре, умријеће. А Лакан је, као за инад свима, преболео. Мало је, додуше, срећника који су оних дана у нашим болницама преболевали опасније болести. Али ето он се могао убрајати у те срећнике. Шта више рекоше му, да може одмах да иде кући. И парница му свршена. Три гласа рекоше да „није крив“ а два су тврдила да је „крив“ Већином од једног гласа решен је. Одмах с вечери кренуо је кући.  Кад су жандари повели Лакана, стара Митра их је, поред свих претња, пратила. Узастопце је ишла за њима готово на крај села. И чинило јој се да би тако ишла дан и ноћ а да се не умори. Само да се не одвоји од свога детета, од своје мазе. На толику непокорност Цугсфирер је морао да напери пушку па њу. Ако-крочи и и корак напред пуцаће Она се не покори. Као  да није ни чула. Само се прекрсти и опет одважно пође. Цугсфирер, бесан, остави пушку у страну, ухвати је и стеже за рамена. Удари једном, двапут, трипут. Па ја љутито баци на земљу, дозва сеоског кнеза, који је седео пред кућом, и рече опоро: — Чувај је! Недај никуд да иде!.. Ти си ми одговоран за њу... Митра, изнемогла, .ош је мало лежала на земљи. Па се придиже, клону на један камен. Подними се, седе. Криво јој било што је Цугсфирер бацио пушку. Зашто није пуцао?... Нек пуца, нека убије. И то је лакше него кад је раставља од њезина детета. И што ће бити с њиме?... Куд ће га ови сурови људи гонити, како га кињити?.. Дете, па ни њега не штеде!.. У хапс?... А што ће он у хапсу?.. Нема тамо ни простирке, ни покривача, ин ништа... Само неколике голе даске?.. И зар њезино дете да спава на даскама?... И само?.. И у мраку?.. А ко ће се у ноћи наднети над њега, да види спава ли мирно, да се не трза, да ружне снове не снива?.. Ко ће га пред зору прекрстити да му одагна чине и мађије?.. Нико, нико живи неће се побринути за њезино дете. Још ће га, може-бити, и гонити и тући... Сведно што је онако. мали... Зар они имају срца?.. Зар знаду за љубав, за смиловање? Дуго, дуго седела је и размишљала. Напослетку, — шта ће? — лагано се придиже и крену кући. .Јадница!... Соколила  се, давала главу и старала се да коракне чвршћим кораком, само да кнез не позна како јој је. Ипак је морала чешће да застане и да отпочине. Кад се приближила кући. Манда јој пође у сусрет, узе је под руку и поможе да се дочепа огњишта. Те вечери није ништа окусила. Нису додуше ни имали много да једу. У читавој кући чувала се још само два мала, тврда комадића хлеба, — узмешан кукуруз са ресом од лесковине, — и један скамењен, зачађао комадић сира. Али да су биле изнесене најбираније ђаконије, Митра ни тога неби могла окусити. Зар она да једе а њезин Лакан да гладује? Она да се части а он да се потуца некуд... некуд... а Бог зна куд га могу немилосни душмани одвући. Није је могло утешити ни писмо, које је сутрадан, уз омањи пакетић са брашном и колачима, добила од Јагоде. Још се у писму вели како је Петар жив и здрав и како је заробљен у Србији. Кад су јој читали, она ни узвикнула није, ни ичиjем показала радује ли се или не. Готово равнодушна. Мирно укочено гледала је преда се када су јој прочитано писмо спустили у крило, узела га међу прсте и тихо прошаптала: — Хвала Богу!... Петар је велики, а Лакан је мали. Од тада сваки дан ишла је по селу од куће до куће. Питала је ли ико био у Мостару  или спрема ли се у Мостар? Излазила је на пут и чекала кириђије да и њих пита. По два по три сата чекала је крај пута а да јој не досади. Често се пела на какав брежуљак и гледала унаоколо. Све јој се чинило изненада ће га угледати. Јавиће се од некуда, дотрчаће. Не може се не јавити кад га ова чека... . Неко јој случајно каза како је био у хапсу и како се разболео... Разболео се?. .. Кад?... Од чега?... Где?... И где су га спратили болесна? Држе ли га још у хапсу или га опремили негде оним њиховим докторима, који ће га сигурно уморити. Боже, што је с њиме?.. Да га баба види, да му спусти руку на чело, познала би одмах каква је болест... И одмах би нашла траву, нашла прави лек. Познаје она траве, — бере их свакога прољећа и свакога љета, — зна која најбоље пристаје уз коју болест. Огњуштину, срдобољу, крзамаке лечи кроз неколико дана. И сигурно лечи. А ови доктори обилазе са сваке стране, обилазе, питају и, напослетку — заспу те прашцима. Ако те боли глава, — прашак; ако те протискује, — прашак; ако ти сева у носу, — прашак; ако те и зуб заболи — и тад прашак!.. И њезин Лакан да остане у рукама таких људи!.. Да га баба и не види и не омилује болесна? Ко ће јој забранити?... Ко може забранити?... Без икаква размишљања диже се и крену пут Мостара. Нит је тражила чију   дозволу, ни пасош. Ништа њој не треба. Да ће се кроз стене пробијати, мора се пробити и мора доћи унучету. Није ишла ни пун сат, а жандари је сусретоше и зауставише. Није им могла побећи нити се сакрити. Видели је издаљега и одмах познали. На питање куд иде, није хтела одговорити. Ни на једно питање питање није одговорила. Шутела је упорно, тврдоглаво. Чинило јој се као да су сва питања неке замке у које би заплела Лакана, — за се се не боји нити брине, — ако му само име спомене, ако макар што излане. Жандари, љутити и кивни, затворише је у некакву шталу. Ту ће се зар смирити и опаметити, мислили су. Без јела, без пића, попустиће, омекшати. Проклето српско уво!.. И након пораза опет је упорно!... Након три дана пустили су је. Била је бледа, слаба, изнемогла. Не толико ни од глади ни од жеђи колико од бриге за унуком. Кад су јој заповедили да изађе, једва је прешла преко прага. Ипак се пркосно исправила и погледала их испод ока. Хтели су опет да је испитују, И залуд. Никако не одговара... Ра да није луда?... Луда?... А зар би се неко, са и мало памети, овако држао?... Решише да је узму измеђ себе и да је отпрате кући. Узгред запретише Мартину да ће га строго казнити, ако је од сада пусти да иде куда... Јагодин пакетић, намењен њој и Лакану, није хтела узети. Дала га Манди. Јер  чим је погледала брашно, видела је да је то царско брашно, а и колачи да су прави царски колачи, Мора да су војници или официри донели Јагоди. Она, у писму, некако узгред спомену како јој умро отац у Араду, а одмах описује како су војници њезину, Митрину, кућу поново склепали из дасака и да су подигли још неколито таких кућа. Види се да је у некакву дослуку с њима. А Митра неће ничијег поклона, ко је са швабом у дослуку. Неће ни свога Лакана да опогани царскм хлебом . Међу Брђанима се одавно утврдило уверење да је сваки, који само окуси белог царског хлеба, изгубљен за народ. Омили му онај хлеб, услача се, па ће све да даде за њега. И не мисли више ни на што него на трбух. А била је у бризи: чим ће понудити Лакана ако се врати?... У кући нема ништа више, ништа чиме би га понудила. И сама се у задње дане хранила травом и корењем. Ишла је наоколо, тражила, корења. Затим је прала, сушила и, заједно са Мандом, кувала и готовила. Дочека ли, дакле, Лакана само ће га корењем почастити. Једне вечери, — баш се окупили око огњишта, на коме се разбуктала ватра, и хтели да вечерају, — неко куцну на врата и канат се нагло отвори: — Јесте ли живи?.. — А ти?.. Јеси ли ми жив?.. запита Митра изненађена и брзо устаде. — Жив зар?    — Ено.... Лакан се саго да је пољуби у руке, али се она отрже и строго, забринуто загледа му се у лице... — Тамница те испила... Изнемого си. — Од болести, бако. — И блијед си, и модар испод очију.. И уши ти се , утањиле. —- Није ни чудо... — Еј синко, синко... А како ћемо то поправити ? Лакан погледа на чанак пред њима па се осмехну. — А и ја сам теби нешто донио, — рече и ђавољасто намигну. — Мени ? — Уштедио сам у шпиталу... Ево... Ама су фини... Баш за те... Маши се руком под главу и извади два мала, бела, болничка хлебића. Болесници су сваки дан добијали по два. Лакан је добро знао да баба никада овако бела и овако слатка хлеба јела није, Откуд тога у Брђана?.. Хтео је, дакле, да је изненади, обесели. А чиме би је у данашње дане могао пријатније изненадити? Зар се данас ико ичему толико радује колико хлебу? Митра га гледала, посматрала и није знала шта да рекне. Па и то су царски хлебови, прави царски  хлебови... И он их јео, морао да једе... Она само одмахну рукама, привуче га себи и позва да вечерају.  Сеоски кнез Матиша сневао је за неколике ноћи како га некакви црни пилићи окупили, трче и мотљају му се измеђ нога, и непрестано га у прсте кљуцају. Знао је одмах да ће имати неких непријатности. Такви снови не слуте добро. А ето, данас, дошао му из Стоца читав сноп карата да да их разда по селу. Није шала дванаест црних карата! Дванаест кућа да се данас оцрни. Јер то се обавештавају породице храбрих и верних војника, да су свој живот положили „на пољу части“, борећи се с Талијанима. Кнез Матиша разгледао је карте једну по једну, мргодио се, мрморио нешто. Морао би и требао да их одмах разда, али не може. Треба срце од челика, које би одлучило да одмах пође. Чини му се, биће му лакше ако их преко ноћи задржи код себе и тек ујутру почне делити. А и јадне породице, — правдао се сам пред собом, — нек још барем ову ноћ с миром преспавају. Имаће и тако и сувише времена да кукају и јадикују. Читаву ноћ мучно се, знојио, превртао, А још од сванућа дигао се изломљен, сатрвен и суморан. Није, по обичају, звао ни жену ни невесту да му полевају при умивању и да му додају пешкир. Сам се и умио и очистио и очешљао, Сам наложио ватру  на огњишту, приставио овећи шербетњак да му се узвари вода и запалио чибук. Поче се љутити и проклињати сама себе, што је допустио да га заглаваре. Зар није могао лепо рећи. „нећу ја, браћо. Бирајте другога“. И сад би други муке мучно и ишао да јавља породицама о несрећи која их снашла. — Али кад се мора... мора...... Чим је скувао и испио каву придигао се, протегао једном двапута, зовнуо, и лагано, оклевајући, кренуо преко прага. Прва кућа у коју је имао свратити, готово комшинска, Илије Јуретина. Ено види домаћицу како се раширила пред кућом и разгрће некакво ђубре. Долази му и као нека родица и вазда се с њим лепо пазила. Већ га угледала и весело му маше руком. А он одма малакса. Дође му да се врати кући, да се ма куд сакрије испред ње. Касно. Одлучи се некако, крочи. и, не смејући да уђе у авлију, преко тараба пружи карту. — Ето.... — Шта је ? — с осмехом запита Илиница и пође према њему. — А шта ћемо? Вране, покој му души.... Ето видићеш Један очајан врисак располегну се кроз авлију, жена се заљуља и посрну. Матиша не смеде да застане и да што помогне. Једним скоком удаљи се од тараба и брзо, хитно, готово трком поче да иде од куће до куће. Само да што пре разда, да што    пре сврши!.... И како пролази мимо куће, тако оставља за собом лелек, нарицање. Читаво село проплакало, свима се јутрос зацрнило. И све сузе као да се слевају у прса јаднога Матише. запљускују му око срца, навиру до под грло и даве, даве, даве.... Дошав до Мартинове куће, застаде. Отра зној са чела и, ослободив се некако, ступи унутра. Поздрави Мартина који се парио уз ватру и пушио, рукова се с Мандом, погледа и на Матру. Некако му мило што се и она ту задесила. Нек није сам. Нек има још кога од туђе чељади.... Биће му лакше. — А чујете ли што за Ивицу? — запита као узгред, тек да поведе разговор. — Здрав ? — Здрав, фала Богу. — Није још кренуо у фронту ? — Није, фала Богу. — Е, нека вам је он здрав и жив.... а Јуре.... јадан! Уздахну и показа карту. — Јуре вам је погино. Ево карте, да знате. Манди малаксаше руке низ бедре. Големи трбух као да јој заигра, сва се стресе и некако мукло избаци: — Ух ! Избезумљеним погледом премери све у кући. Као да се тренутно згрозила од нечега што је прошло или што, можебит  није ни било. Као га још не верује или, неће да верује у кнежеве речи. — Еј несретан ти ли сам под старос’, — болано јекну Мартин, разбивши лулу о огњиште, а ситни јој комади разлетеше се куд који. Манда се тек сада освести, тек сада разумеде. И нека силна, необуздана срџба обузе је. Срџба на читав свет. Поче према кнезу, опружи руке и готово кидиса на њега: — Дијете ми моје дајте, лопови једни! Отимачи!... Разбојници!... Сина ми амо!... Нећу ја да се моја крв пролиева ни за цара ни за кога... Коме је до крви нек пролије своју... Сад као да осети како су јој клетве узалудне. У прсима осети прободе, осети чисто физичку бол... Малаксала клону Митри на раме и мукло јаукну: — Јадни меј Јуре! Куку мајци за тобом! — Остави, Манде, не кидај се. — поче је тешити Митра пригрлив је на прса. — Нема помоћи од кукњаве... А и мени су убили сина... Мога убише што је био бунтовник а твога убише што је био вјеран?... Ко ће зликовцима угодити? Кнез прогунђа нешто и изађе из куће. Није >могао да слуша кад неко овако удара на царевину и на главне цареве људе. Та и он је службеник. И њега, можебити, зову зликовцем. — Јуре мој! Дијете! И Манда се спусти на столицу. Сави руке у крило и обори главу. Сузе су још непрестано текле, али је опет била нешто мирнија, стишанија. — Не дај ми Боже да умрем. док не осване дан освете, — опет ће Митра, тешећи је. — За сваку рану има и понеки лијек.... — А какве ми фајде од освете. Што ће ми то? — Да ми срцу одлахне... Да се мало нвсладим. — Ех, Јуре, Јуре! Мартин је за све време седео нем, скамењен. Утонуо у мисли па нити се миче, нит јекне, нити се закашље. Само се каткада низ један спуштени брк омакне по која суза. Манда се готово препаде кад се, напослетку, окрену према њему и угледа га тако ... Шта ће бити од њега?.. Јуре му био десна рука. С Јуром се поносио.... Заборави на час на се, на све богове. Лењо се подиже са столице и тихо му приступи... Саге се, спусти му руку на гобу и меко, меко прошапта: -- А шта ћемо, мој Мартине?.. Божја воља!  У најтеже дане Мандине, кад је непрестано кукала и кад је требао неко да је теши, отргоше јој Митру. ,Дође наредба да се сви интернирани врате натраг. домовима. Цар се, веле, смиловао и у великој милости својој дозволио им повратак. И ко зна да ли би се и сестре теже раставиле! Манда загрлила и Митру и Лакана, па готово очајно пита: како ће без њих? Митра јој напомену нека се само моли Богу за дан освете. Загрли је још једном и пође. Опет се састали сви, изван села. Волели да иду у друштву него посебице као разбијена војска. Сад већ није било око њих жандара гат шуцкора. Били су сами. И весели, весели, разуздани готово. Као изопијани сватови. Чини се као да нема ни стара чељадета, ни болесника. Све се подмладило, све оздравило. Лепо су видили како им горе куће; знали су да ће наћи само згаришта. Свеједно. Само да дођу у своје село, да легну на онај свој камен. Нигде на свету не живи се као ту! Макар се и под ведрим небом спавало, макар се мало и промучили. Опет је свак на своме, на својој груди, у свом добру. Чини им се да нису толико ни журили а већ трећи дан били су пред селом. Опазив своја брда, своје познато дрвеће, камење, чељад поче да кликће, да подврискује. Неки почеше певати из свега гласа. Неки као да  почеше покаскивати. Чак се чини да и стока некако живље иде. Овце и козе нису онако сметене, не комешају се. Осетиле, зар, мирис своје траве, па некако весело блеје и журе, журе... На крају села дочека их мала четица стараца и сакатих младића. Неке вратили из Арада, неке из војске, као инвалиде. Без руке, без ноге, без ока. Сви ослабили, изнурени. Очи жуте, лица модрикасто бледа, мехурови испод очију. Искезили крваве зубе и радосно се смешкају кад опазише своје. Потрчаше у сусрет једни другима, загрлише се. Настаде љубљење, дуго, бескрајно љубљење. Дочепа ли се једно другога не може да се одвоји, одмакне. За час би то као и покушали, али чим хоће да се пусте, опет се чвршће пригрле и напану љубити. — А ево нам домова! — сетно добаци један старац и показа на пуста и празна згаришта. Онде, где им биле куће само гомиле црног, печенога камења. На понекој гомили већ обрасла и трава и читава јата гуштерица веру се' и сунчају. Гдегде се види још понеки заостали кров; управо није кров него остатци, крхољине од њега. Понека црна греда очајно стрши у вис као нека црна рука која осветнички прети према небу. У трулој, разбацаној слами врапци почели да савијају гнезда, и понека измршавела, полудивља мачка направила у њој свој лежај. Око сатрвених и прекрханих  грбача сасутих појата вуцара се по какво псето, чепрка руњавим шапама тражећи кости. Измеђ сагнилих дасака провири каткада радознало остарели миш. Погледа мало слободније, одигне бркове у вис као да би да омирише нешто, па се нагло скупи, згрчи и опет упане међ даске. — Ено нам домова, — одговарају Брђани а смеју се. Многи, нестрпљив, сео на гомилу, на голо камење, па одмах запалио чибук, замишљајући да је уз своје огњиште, уз ватру. Други отишао, чупа траву и мирише је; трећи обилази, премера даске, надајући се да ће одабрати коју, да склепа макар и труо креветац. Неколике уске, тесне, незгодне дрвењаре направили су војници од дасака. Мали. ниски прозорчићи, расклимани; врата тесна, искривљена. Испод врата изроване јаме, препуне воде; испод прозора издигле се гомиле ђубрета и све обрасле у траву. Једино кућа старога Мргуда што је остала здрава. Иста каква је и била, И онако иста и обељена. Али су на њу некако сви гледали попреко. Бојали се да гласно осуђују, вичу, — јер се бојали швабине казне, — али су, кришом, указивали на њу и, гадећи се, отпљували у страну. Неки као да нису ни имали другог посла него су по пола дана наизменце обилазили око куће и пазили да когод неби макар и нехотице уљегао унутра. Чим опазе кога,  одмах измахују руком, чибуком, дају знакове да се не приступа. Зато нико ни од придошлица не смеде да се упути тамо. Нико није-питао: зашто?... Задовољавали се само датим знаковима. Тек понеки као да се досети па се и сам згади и опљуне. Стара Митра некако сметено прекрсти Лакана чим је погледао према кући; чинило јој се као да ће га неко отуда омађијати. Она се давно досетила да са Јагодом нису чисти послови. И одмах почела чувати Лакана од њезиних поклона. Сад мора пазити да га сачува и од њезиних погледа. Она је лепа, она и погледом може замамити. Митрина дрвењара, као и остале, за час се напунише чељадима. Неки се, додуше, и отпре ту сместили, неки се сада почеше уређивати. Није се, управо, имало шта уређивати, али свак је желио да барем торбу, завежњај, ћебе смести у какав згодан кутић. Мотљање, комешање, граја. Изгледа да више ни дете не може да уљезе унутра, а њима није ни тесно ни неугодно. У шали, чак почели да се штипају, шкакљу; или изненада подметне ногу један другоме у жељи да га обори. У врх огњишта засео стари, гурави поп Лука у својој широкој пророчкој бради и старој излизаној мантији, на којој се већ почела указивати и понека рупа. Нареди да се наложи велика ватра у част новим гостима, па задовољно одбија димове и смешка се на свакога. Пламен, заигравајући,  запљусне га каткада у жуто, испосничко лице, засени му замућене и упале очи и прелије му читаву браду блиставом, белом срмом, у којој, као у огледалу, играју, трепере и горе милијуни језици његови. — Ето, Митре, Бог милостиви нареди да се опет састанемо, — прошапта осетно шушкетајући, јер је све прве зубе погубио. — Душманин гони, а Бог саставља. — Само се мртви не враћају. — тихо одговори Митра, држећи се од њега у пристојној даљини, као што и доликује женском чељадету. — Не, богме, не.... Јадан Мргуд! — По три пут јадан.... Оде му и живот и образ, — дочека неко из гомиле. — А били смо у једном тунелу, у Араду, — опет ће поп лакше. — Под нама блато, мокрина; над нама мрко камење које без престанка плаче... Ни видњаче ни ништа. Гробница!... Живи људи сарањени у гробницу. — Осим ко је имао пара, — опет ће онај из гомиле. — За паре се могло купити и боље коначиште. и све се за паре могло купити. Поп застаде и погледа по чељадима да види који то говори ? Не опази никога. Поглади браду и настави мирније: — Тако се почеше разболевати један по  један. Узме га ватра, обнемогни, јечи, јаучи. И, кроз-два дана, — мртав... Кад     је Мргуд умро, тридесет их је оне ноћи умрло с њиме..... Тридесет.... — А Командант Хегедиш, кад му јављају, пита: „зар само толицно?“ и окреће им леђа, — упаде и по трећи пут непознати буџаклија и опет замукну. — Живина! — Џелат! — Еј Боже од освете кад ли ћеш се јавит ? Многи почеше гунђати и љутити се. Присетише се и лудог Васе. И он мртав, Стражари га измрцварили, што се распевао кад је пао Пшемисел. Нису веровали да је луд, називали га претварилом, Трећи дан се разболео и умро. — А молим ти се, бако, да одем мало до Јагоде — тихо прошапта Лакан прилазећи Митри иза леђа и обгрливши је. Она, трепнувши, снажно га стиште за руке, продрмуса њима и некако оштро прошапта: — Нећеш. — Молим ти се. — Доста. — Она је добра... Она је златна... Није ни довршио, а шамар пуче. Први шамар након Симатове смрти. Лакан, запрепашћен, изви се, и више од пренеражења него од бола гласно јаукну. Сви зачуђено погледаше тамо. И као да се питају; а ко га удари? Митра је седела хладна као стена  изгдедало је као да и не зна шта се око ње догађа. Други дан, рано, придигоше се многи да крену у Требиње. Сваки потерао по две по три главе стоке на продају. Треба се дочепати новаца и поново куповати посуђе и остало што треба за кућу. Треба поново кућу кућити, како многи говораху. Уз то им понестало и хране. Што је било потрошило се у путу и ретко још у кога да би се могло наћи покоја прегршт брашна. Додуше чули су да ни у Требињу нема брашна; ако га и има да је прикривено код понеких бегова и газда. Али се ипак надали. Имају, зар, и тамо људи душу и верују у Бога. Ваљда ће се смиловати и продати макар неколико. Газда Микаило Пешикан сам има толико жита; шапуће се да читаве гомиле пуних врећа леже у магази. А он је наш човек, од наше вере. Неће он пустити да се сви врате празних шака. Преварили су се. Кад су продали стоку и отишли пред магазу газда Микаила, затекли су га управо како товари жито на омања колица и шаље некуда. Сељаци, опазивши га, понизно поскидаше капе и поздравише; жене се преклонише готово до земље. Учини се као да их није ни видео. Поче нешто да виче на оне хамале што преносе вреће, поче да их прекорава. Опазивши како наљезе један безбрки официрчић, бржебоље скиде шешир и наклони се дубоко, са једним! сервилним и бескрајно глупим  осмехом на лицу. Чак и кад је официрчић прошао, он се још смешкао и гледао за њим. Затим се нагло окрену и хтеде да униђе у радњу. — А ево и ми дошли у жито, наш лијепи газда, — дочека један сељак и прогура се до њега. — Немамо ти готово шта окусити. — У мене нема жита за вас, — кратко осече газда и не гледајући га. — Како нема, по Богу, кад ето колима шаљеш. — То је жито за оне који хране раднике, у виноградима, у пољу. За вас нема. И газда се окрену и мирно оде у магазу. — Шта ћемо сад? И сељаци се забринуто згледаше. Где,у кога да ишту више Или да просе ? А код куће се нема ни мало и треба донети. Ако деца у зору заишту хлеба, шта ће им. одговорити ? Чиме их замамити ? Разбише се по целој чаршији да траже. Наћи ће, зар, код Муслимана што им газда Пешикан продао за радише?   Макар било и скупо не смета. Само да се добије  Село почело да оживљава, да се буди. Здравији и снажнији људи запослили се око развалина. Хоће што пре да озидају и   поправе куку. макар само толико, да се у њој може становати. Други отишли у шуму да насеку дрва и јапију за грађевине. Неки се забављају око њива и ливада, обилазе их, ограђују. А неки непрестано мисле о храни, одлазе у Требиње и враћају се сетни и забринути. Жене сад изгледају вредније него су икада биле. Непрестано перу рубље, вешају, разгрћу; чисте посуђе; мету, распремају по авлији, Често оду преко пута да се мало разговоре. Туже се како не знају шта ће са децом и њиховим искањем да једу. Шта ће се јести? Зар и опет трава? Ето се најели траве Обрад Гргуров и Никола Гридев па се обојица надули, отекле им ноге као барила и обојица умрли. Додуше жандари су дошли и запретили, да нико не сме причати да су умрли од глади. Ако ко и одсад тако умре, ни за њега се не сме рећи да је умро од глади. У овој земљи свак има да једе, а ко је крив тим људима што се нису побринули за свој залогај ? Жандари су обишли и дрвењаре, изгрдили чељад што су се тако стеснила, — као да су се имали где склонити, — и попретили да, у случају каквих болести, неће ни привирити у село да што помогну. Нису луди да се заражују! Око Јагодине куће увек се шетао по који беспослењак. Иде, шета се и даје знакове, или се лењо извали под оближњи дуд па и отуд даје знакове. Девојка готово нити је могла у кућу ни из куће. Ако изађе до   на воду, кашљу за њом, опљуцкују, уздишу. Стане ли на врата, срдито је премерају погледом, врте главом, осветнички шкргућу субима. И дошла чисто као авет. Мршава, испијена, изломљена. Не може ни да иде усправно, сва се некако накриви на десну страну. Кад гледа, гледа некако поплашено, узверено. Чини јој се као да се свак спрема да је удара, туче и лењо се, издаљега, уклања испред свакога. Остављена, јадна немоћна као да стрепи, боји се и своје сени. Често се изнебушено осврне, као да је неко покушао да је гурне отрага Затим се постиђено крене и хитно, хитно сакрива се у кућу. Од страха, од срамоте, од поруге, напослетку се озбиљно разболела. Паде на постељу, занеможе. Нису јој одмах веровали. За два дана нису пуштали никога да оде и да види како јој је. Тек трећи дан нађоше неку бабу Марију, калу и пакосну жену, којој наредише да јој кува ручак и да јој каткада воде донесе. Баба Марија, кад су је напољу питали, одговарала да болест није тако опасна. Тврдила Је поуздано да ће се Јагода барем кроз три недеље приДићи. Кришом је, додуше, преносила по коју ствар, и вреднију и мање вредну, из Јагодине у своју кућу, да јој случајно неби други нашљедници уграбили. А преносила је и брашна, и граха, и осушена меса, и још некаква мрса који се задесио у Јагодиној кући. И то није   крила, Јагоди је у лице говорила да ће умрети... А кад ће умирати: зашто да другоме оставља ову храну ? Зар није боље да њојзи, Марији, даде? Па и не чекајући одговора, бирала је што јој се свиђало и узимала. Стари поп као да се први смилова да пређе Јагодин праг. Он је имао обичај да свако чељаде које се у селу разболи, макар од какве болести, види и обиђе. Није чекао да га зову ни да га мољакају. Сам оде, погледа болесника, распита се за здравље. Ако види да болест није озбиљна, посаветује и болесника и чељад, како да га његују, препоручи какву траву или понуди какав прашак и иде. А ако је болесник при крају, он, не питајући, намеће на врат епитрахиљ, чита молитве и нагони га да се причести. И, макар му и мучно било, макар знао да ће се сељанима замерити, одлучи се да јој оде. „Грехота је, хришћанска је душа прошапта. „Ако је и згријешила, опет се зар каје. Зар нас има без гријеха? И колико нас има? Јагода се зачудила, кад се појавио. Некако поплашено повуче се на крај кревета, уза зид, и, са чудном зебњом и страхом, гледаше га. Мислила је зар да је дошао да ружи и да прокуне. И претрнула. Хтела би да бежи, да се склони а нема куда. Напослетку дограби један чашаф и стидљиво га пребаци преко главе. — Не сакривај се!.... Не сакривај. —зашушкета поп пријатељски и одгрну јој чашаф са лица. — Ја нисам дош’о на какву дугу сједницу Само да те видим. — Фала ти, оче! И брзо, брзо уграби његову суву руку коју је спустио на креветац и пољуби је. Поп јој загледа у лице и запита мекше: — Молиш ли се Богу? — Сваки дан. — Смирено, покајнички, молиш ли се? — Онако како знам.... — А би ли се исповједила? Она подиже мутне, водњикаве очи према њему. Као да га није разумела па хтела да види: шта то пита? Зар он мисли да је она достојна исповиједи и причести?... Опазивши га овако озбиљна и мирна, сва се стресе. И некако радосно, нестрпљиво ухвати попа за пешеве од мантије и, молећи,. узвикну: — Ах, оче! — Хоћеш ли? — Одмах. Па, бојећи се да се поп не предомисли. запита живље: — Може ли одмах? — Може, може, синко. Јагода узе крст који јој поп пружи, пољуби га и притиште на прса као нешто драгоцено, нешто што јој били отели па сад вратили. И, не гледајући више у попа   него у крст, запита некако узбуђено, задихано: — А почем сам ја грешница?.... Шта сам учинила? Што сам волила једног официра ?.... Зар је гријех кад се неко воли? — Ех, синко, оно ти и Исус каже да љубимо непријатеље, — зашункета поп збуњујући се и замуцкујући, — ама му наша брђанска памет то не прима. Ко ти је душманин роду и племену и ко чини зла, не смијеш га волити.... Тако је данас. Јагода одиже крст и рече мекше: — А добар је био, добар.... Није не гонио, мучио. И кад му велим: „а што попали онлике куће? он каже: „наредба".... Па одмах пише у Требиње да му треба неколико нових барака за магазине. Чим му дозволили, направио ове дрвењаре.  — Хм.... Хм.... — И ја му велим: „пролази пуно гладне сиротиње кроз село. А ја немам да им дам. Све сте нам отели. А он доноси брашна, пршута, бешкота. Свега донесе. И ја то све дадем свијету и.... хвалили су ме. — А сагријеши ли с њиме, јаднице? — Сагријеших, оче. Од добре воље сагријеших, јер ми омиље срцу Није била сила никако Опет принесе крст на уста и поче љубити некако страсно, манито. — Зар се то никако не може опростити ? запита, затим, промукло. — То ли је тај гријех без опроштаја....   — Бог је добар и он ће опростити Он може што ми не можемо Он сваком прашта и теби ће..... Сагни главу Пребаци јој епитрахиљ преко главе и тихо, лагано поче да чита молитву. Изгледало је као да негде зуји чела, тако му глас ситан и утањен. А кад јој дрхтавом руком пружи причест и саге се да је пољуби у чело, две крупне сузе потекоше му низ старачке образе. Али као да се застиди од свега тога. Некако поплашено погледа унаоколо: да когод није видео. Па се брзо убриса и још брже уреди ствари и гурну их под пазухо. Некако збуњено, сметено. пружи јој руку при поласку и рече „збогом“. А кад она пригрли руку и опет манито поче љубити, прибра некако снагу да се и обрецне: — Остави!..... Доста! Дошав у дрвењару окрену се Митри и рече шапатом: — Јагода је на умору... Отиђи и опрости! — Бог нек суди и опрашта! — мирно одговори Митра, па опет прихвати за своју преслицу. Није хтела отићи ни да је мртву види. Мирно је слушала препирке сељана: хоће ли је саранити у гробље или изван гробља? Ови су били за то да се сарани иза гробљанског зида, на два аршина даљине. Попу нису могли забранити да је не опоје и не отпрати до гроба. Али осим четворице носача  нико други није смео пратити, Чак и она четворица као да се стидила какав терет носе. Готово су трчали под носилима, гунђајући и псујући. Нико за њом није уздахнуо ни заплакао осим малог Лакана. Он је, сиромах, кришом, кад нико не види, неколико пута отрчао јој у кућу, донео воде, подворио је. Сад, кад су је понели, сакрио се за кућу, у једну рушевину од појате, и ту плакао горко и неутешно.  Изненада као да нека зараза удари у село. Сваки дан, готово, по једна или по двоја носила односе се на гробље; стари поп сваки дан у неколико кућа мора да сврати и обилази болеснике. Неки се сасушили, омршавели, ислабили да им се више ни глас не чује даље од постеље; други набрекли, отекли, помодрили у лицу и бесвесно, потпуно блесаво гледају око себе. Сад више ни жандари нису могли забранити да се не говори о умирању од слабе хране, од глади. Свет, испаћен, измучен, ојађен изгубио више сваки страх, те пустио срцу и језику на вољу. Не боји се више ни претње, ни казне. Куд ће већа казна од оваког живота, од гладовања? У Требиње се иде по неколико пута, иште се жита, тражи. И свак се враћа празних шака.  Нико, додуше, не одбија, свак обећаје. Чак зе и највећа господа заузимљу за њих, за сиротињу. Неки дан су им то и показали, на једној забави. „Ево да видите како се мисли на вас и на вашу децу“ вели им један чиновничић и води их до овећег прозора. „Привирите унутра, па видите ко се о вама брине“... Кад су погледали, зачудили се сељани. У некој великој, раскошно осветљеној соби окупили се најкрупњи људи. И генерали, и престојник и чиновници, сви бегови, газда Пешикан и толики други. Музика им свира негде у крају, а они испијају вино из финих, танках чаша и наздрављају једни другима.... Велике рпе колача, хлепчића, печених гусака и ћурана, шунке, саламе уздижу се око њих по свима столовима. Гомила жена, са голим прсима, обилази унаоколо, нуди. И цвећа, пуно цвећа, свуда!... У ово доба толико цвећа!... Боже!. — Ето, — опет ће онај чиновник пажљиво их одводећи. — Чист приход од ове забаве иде у корист Вашу.... Хајдете кући и смирите се.... Биће хране.... Ко је могао да чека, тај је и чекао. Ишао, копао корење, чупао траву ако је где нашо и прехрањивао се. Ко није могао да чека, тај је умирао. И гробље се пунило, пунило непрестано. Још мало па Јагода неће бити тако удаљена од својих комшија. Негде у то доба почели се враћати и многи војници са фронте, на допуст. И како који дође, неће да се врати више. Нема ни   у њих више оне детињске бојазни и стрепње пред старешинама. И њима се отвориле очи. „Ако ћу умријети од глади или од куршума волим умријети код куће него у туђем свијету“, веле.... „Не дају нам да једемо а гоне нас да гинемо. Зар то може бити?“.... Ни жандари им нису могли ништа. Жандари као да и сами осећали своју немоћ, па су ретко и навраћали. И сад су били љубазнији, питомији. Кушали и да храбре чељад, да теше. Сетили се и они Бога и почели га помињати. Стара Митра по њима је и познала, да сад нешто „није у реду“. Макар се и мучила мало, и патила и она и Лакан, сваки дан је изгледала веселија и, некако, подмлађена. — Чим су жандари омекшали, зло је по царевину. — Бог почео и на нас-гледати Па задовољно трља руке и смешка се: — Ех среће! Доживиће се дан освете.... Па да и Лакану кажем истину А кад је чула да се недалеко појавиле комите, као да почела излуђивати од радости. Са неколико стране почеле се разносити вести, како се читаве чете комита раштркале по горама. Чак причају и где се појавила и која чета и где је ко коју видео. Већ су имали неке окршаје и са жандарима и са војницима. И, како се прича, остали су победиоци. Освојили две касарне, заробили три машинске пушке, одела, муниције. Митра никако није могла да се смири на једном месту. Непрестано ишла од куће до куће и непрестано питала о комитама. Колико их је? На кога су нападали? Где? Јесу ли могли штогод и упљачкати? Све је хтела да чује и да сазна. Све до ситница. Изгледало је као да се надала, да ће јој баш ти људи донети слободу и тај њезин недостижни „дан освете“. И као да би ове на свету дала само да их види! У заносу, у пијанству оном, поручила им по једном одрпанцу, да јој на село дођу. Лепо да дођу овде, у њезину кућу. Ако је, сутрадан, ради тога и обесе, неће зажалити.. Први осветници, — прве ласте! Треће вечери одиста јој стигоше у походе. Петорица. Умотани у дуге, црне струке, испод којих им провирују врхови пушчаних цеви, са набијеним капана до на очи. Како уљегоше, разгледаше најпре све по кући; затим одбацише струке са себе а пушке положише у крај. Сви некако слични један другоме као рођена браћа. Окошти, мршави, — ни један као да нема меса на костима, — али необично жилави, чврсти. Поглед им промицав, оштар, тешко га издржати. Јаке вилице некако им испале, рашириле се и нешто као да непрестана ршти, меље међу њима. Један, са дугим перчином који му се спуштао до рамена, био им харамбаша. Чим угледа попа који је седео у врху (још је становао у Митриној дрвењари) и некако поплашено их гледао,  приступи му, поклони се и пољуби га у руку.  — Благослови оче! — Бог те благословио, синко. — Здраво нам била Симатова мајко! Стара Митра рашири руке и поче да грли једнога по једнога. Ето, Бог дао па ће јој опет кућа пропевати — Лакане! Клаћемо Гарана! — узвикну радосно и замоли једног од комита да га закоље. — Вечера треба да буде добра Само ће нам се опростити што немамо хљеба. — А биће и хљеба у нас, — одговори харамбаша мирно вадећи омањи чешаљ и зачешљавајући перчин. Та нисмо ни ми празних тораба. Донесе се ракија, поче се наздрављати. Први започе поп. Оде најпре до врата, добро разгледа да нема ко око куће, да прислушкује. Врну се и прихвати за чутуру. Поздрави јунаке који се дигли да се бију с душманином. Зажели им сваку срећу у боју. Сам Бог нек се смилује и нек им благослови оружје, јер се бију за праведну ствар..... И нека освете браћу коју нам погубише. — Само вам се молим, да не убијете Сулагу Челебију ни Циганина Ибра Дурушовића, — замоли Митра и одмаче се мало од огњишта. — Први је опањкао Симата, а други га објесио. У њих ми не дирајте! — А рашта? — засмеја се харамбаша.  — Ја сам мислио да ћеш нам рећи, да баш њих тражимо. — Ја сам се заклела. да ће само Петрова рука Симата осветити. Нека још поживе, док се он врати. Лакан и комита донесоше одерана овна, расекоше, приставише на ватру у велики котао. У селу, у коме је толико гладних, приређује се ето господска вечера. Митра тако хоће, то је њезина воља.... Макар, сутра сама и гладовала, већерас ће с њима пировати.  Глас о потпуном поразу Бугара код Ветреника допро је некако и међу Брђане. Допро готово у исти час кад и у Требиње. И све се ускомешало, узбеснело. Сад већ нестало сваког страха, престали сви обзири. Људи се весело сусрећу и честитају један другоме, грле се, љубе, плачу. Неки нарочито отишли у варош да дотерају пића и себи и другима. Желе да се опију. На глад се више не мисли; мора је нестати. Биће хлеба колико се хоће. Сад само пиће! Није шала кад се црном Бугарину стало. ногом за врат. И црни Бугарин покорно савио шију и моли мир! „Ево главе“ вели „па сијеците, само ми оставите жене и ђецу... А је ли Бугарин малаксао, неће се ни Турко дуго одржати... Не може. Испребијаше и   њега тамо, код Ћабе, па му све кости поломљене. Још само душа у носу што се држи Дође ред и на Швабу... Може ли још годину протегнути?... Може“.... „Не може“... „Нијемац би“ веле и могао; он још има јакости и крмалука у себи. „Али наш је Швабо на издиханију“... Људи оставише послове, неће да раде ништа. Само иду у Требиње, питају, распитују. Неки се одметну и до комита, у планину, да и њих запитају. Неће ли они боље знати? Нико незна ништа. Али лица швапске господе забринута. Сетни су, тужни, невесели. Не заплећу ногама, не звече сабљама и мамузама, не гледају више гордо и презриво на све око себе. Оборили главе, сабље придржавају рукама, иду некако лагано, несигурно, као да су недавно изашли из болнице. Ни госпође им не циче више за клавиром, не истрчавају на прозоре, не дрече обесно, дивље кад опазе једна другу. На улицама не може готово ни једна да се сусретне: прозори им затворени. Шта је то с њима? Рашта је?.... Бог зна да је некако зло по њихову главу Кроз неколико дана отворено изјавише да селе. Неколицини народних људи предадоше све. И одело, и оружје и храну. Све магазине, бараке, болнице, судове. А ови хоће да иду, одмах да иду. Само моле да их лепо пропусте, да им се у путу не би правиле неприлике. Кад су Брђани чули да су се и жандари  предали, готово нису могли да верују. Ништа је то: и пропаст Турске и пропаст-Бугарске. Све је ситно према пропасти босанских жандара Јер ако су они клонули, клонуто је све. Брђанин се више не боји никога до Бога. 'Чим се Швабе повукоше, наскоро поче долазити наша, српска војска. Настадоше празници и теферичи у земљи. У вароши затворише се радње, опет се оставише послови. Куће се ките заставама, ћилимима. цвећем. Чисте се и перу бурад да се што више вина и ракије изнесе пред браћу  у кућама запослене домаћице пеку, кувају без одмора, да их могу дочекати понудама. Деца направила бајрачиће, изашла на улицу и, уредивши се по војничку, са једном урнебесном дреком певају Српску химну. Све радосно, бесно и све као пијано. Сељаци су оставили домове и отишли у варош, да својим очима виде српску војску. Окупиле их се читаве гомиле. Застану насред улице, закрче пролаз и мирно разговарају. Нико несме да им се јави ни да их опомене нека се уклоне с пута. Због једне ситне опомене сад би дошло до тучњаве. Они су сад господари у својој кући. Ово су њихове улице, нису царске и они слободно могу, кад им се то хоће, да сад никога овуд не пропусте. Кад су спазили војнике, у први мах као да су се забунили. Од велике радости нису знали шта ће. Изненада неки потегоше кубуре       и почеше шенлучити; неки све цвеће којим се окитили побацаше на војнике. Једни рашириле руке те почели да грде и љубе кога год ухвате. Неки лове само официре, клањају се пред њима и целивају им ордене на прсима. Све се измешало, ускомешало, стисло. Нити војска може да се одвоји од њих ни они од војске. Једва, у неко доба, командант подвикну да се мора редати и једва, након неколико опомена, почеше да се растављају. Стара Митра, и ако је желела, никако није могла тога дана да остави кућу. Додуше сад није имала посла колико пре, јер јој се иселио и поп и сви бескућници како их она називала, али јој Лакан некако није изгледао здрав. Болела га глава, смучивало му се. хватала га несвестица. Хтела не хтела морала је да остане Шта би било од њега кад би га оставила сама? Пред вече, пошто је помузла оне две три овце што им још остале, и унела каблић у кућу, неко лако куцну у канат и пређе преко прага. Стара се окрену да види ко је, Војник, српски војник, опремљен, оружан. увија брчић и некако меко, меко назва: — Добра вече, мајко! — А стрико! — А Петре! Лакан скочи са кревеца и, пре него што је стара успела да се приближи, обеси се Петру о врату и пољуби га. Затим, поносит што је он први уграбио, одступи да   и баби начини места. Стараца се пажљиво отра око уста, обујми Петрову главу рукама и пољуби га у чело. Застаде мало и као да размисли. Па се опет наге и пољуби га у уста.  — Хајде, сједи! — реће му указујући на ниску столичицу, — а имаћемо времена за љубљење. Док свршимо што треба. Петар остави пушку у крај и лагано, лењо спусти се на столицу. Његово обло доброћудно лице руменило се и непрестано смешкало. Материн дочек као да га мало изненадио. Није баш онаки како га  замишљао. Некако стегнут хладан — А како ви? — запита да поведе разговор и да им се сит наслуша гласа. — Здрави ? — Ето видиш. — Хвала Богу. — Бог нас је и очувао. Петар извади кутију, замота цигар и запали. — А Јагода како је? — запита као узгред. — Жива? — Није. — Није? Рука му задрхта и он је упустио у крило, са запаљеном цигаром. — А шта јој би, по Богу? Умрла од срамоте, — одговори стара немилосно. Спанђала се са некаквим швапским официром, па с њим и живила.... Нико,  рад тога, није хтио да је чује ни да је види. Петар се лагано поглади по челу и, некако као кроз сан, избаци: — Јадница! — Жалиш је? — запита стара у чуду и прекорно га погледа. — Сјутра ћу отићи на гроб да јој упалим свијећу. — Ти? — А ко ће други? — Ама оној грешници ти да палиш свијећу? Румено лице Петрово као да се мало смрачи и он готово плану: — Зар ви сви не палите свијеће газди Пешикану? Јер је богат, јер има паре... Ено га окитио кућу, растворио врата, довео свираче, изнио вино Ено свак једе и пије, свак се грли с њим.... А он је гори од Јагоде. Јагода се предала, а он се продо. Продо и тијело и душу.... Она једноме а он свима Швабама... И он вам добар... поштен.... а она. Наишав на овако силан и ненадан отпор, Митра устукну. Зар њезин Петар овако зна да говори?... И њој да говори?... Он, који се није усуђивао оштрије да је погледа. Осети да сад не може друкче, него да му скрене пажњу на крупљу и јачу ствар, те да га од ове намере одврати. Пошто острани Лакана из куће, стаде   пред Петра и поносито се исправи пред њим: — А зар најприје нећеш изтражити и Суљагу Челебију и Ибра Дурутовића, џелата? — запита некако строго, свечано, домаћински. — Да их потражим ?.... Рашта?.... И Петар је зачуђено погледа. — Они су крвници Симатови А ти треба да Симата осветиш Нико други — Симата ће осветити закон, — мирно одговори Петар, лагано скинувши капу и полажући је на кољено. — Ми га не смијемо светити. — Брата не смијеш осветити?.... Рођеног? Исправила се, укочила, бледа и испијена као светитељка. Поглед јој и строг, и  пакостан, и неповерљив. Доња јој се усна непрестано скупља, стиска.... — Закони ће судити свакоме, — опет ће Петар, желећи да јој растумачи, да је увери. — У српској је држави тако... А ја сам доста убијао... Треба и да починем. Старица полети према њему, насрну. — Као да хтеде да удари, да га истера из куће. Али намах малакса. Заклеца, затетура, посрну крај огњишта и некако болано, изнемогло писну: — Несретни мој, Симате! Данаске ли те мајка изгуби! Зарони лице у прегачу, сакри га. Први пут у четири године облише је обилате сузе  као пролетња дажда.... И она је јецала као дете, не бринући се више: хоће ли ко чути или видети? На болесничкој постељи.
Лакан потера овде низ брдо, пребаци кратко гуњче преко рамена и, заседајући  ножићем y млада стабла јасика и брс-за које  ce згуснуле око путање, поче безбрижно  звиждукати. Нека чупава, дрна птица, по-  плашена, снажно залепрша јаким крилима,  писну и изгуби ce негде међу мрачшш и  раекидатш  литицама. И као да ce црн  траг расу за њом кроз ону полутаму ж пови  ce над узнемиреним брезама. Негде из да-  љине као да ce пробн још јачи, оштрији  пиеак. Лакан задрхта. Брзо обуче гуњче,  скупи ce и грчевито стиште за дрисак од  ножића као да би да ce брани од некога.  Поплашено логледа око себе. Погледа rrpe-  ма литидама куд je нестало тиде, да, ,,;р,е,.  _   бржебоље прекрсти. Боже, да ово  добро! A ова велика, безимена тџда, кд^у’  '  увек на зло слути и доноси несрећу биомс. p, -'-   k o je угледа. Боже, помози сада џдд диккдк! ’  '} > ,  : vH : S > Д а би ce нало осоколио, пртгаче ce  најблжжеи овну н лако га куцну штагшћем  по рогу. — Еј Гаране, Гаране!... Ш то си толико  нза другнх?..,. Зар те није етид? Гаран застаде, окрену главу п погледа  га својпл влажним, шгтомим погледом. Као  да је очекивао да ће му Лакан још нешто  казатп. Затпн ce немо стресе, блекну п бр-  жв потрча за овцама. Кад ce приблжжише селу мало ce очп-  сти, скиде каплцу с главе н прстима раш-  чешља косу. Знао je да ће сад, пзненада,  нза каквог грча плп пза какве појате лз-  бптп Мргудова Јагода и да ће га зауста-  впти. A срамота бл било да га впдп чупава  или утгрљана. Гаран опет застаде п поче бленутн  унаоколо. Стао насред пута, накострешно  ее п некако поплашено гледа. Залуд га  Лакан гурну. He хтеде ее нп ломакнути.  Зађе мало y страву н опет ce накоетрепш. Јагода ce јавп пза једног дрвета. — He бој ce, Гаране болан!... Нпје ђаво...  ја сам.... Па ce прпмаче Лакану, узе га y на-  ручја п одпже од тала. — Лако мој! Лакане, jecii ли ce уморпо? Пољуби га y оба образа л опет епустп на земл>у. — Јесд лп уморан? — Нлеам. — A гладан? — Нксам. Она извади пз недара две јабуке п  гурну му нх за појас. Извуче пз косе не-  колпка струка босиока и задену му пх за капу. — Е, лаку тн ноћ, Лако!... Анђели те  чували! Па ce изнакну и спет je нестаде негде  за дрвећем. «Дакан отра образе рукавом, опипа ја-  буке за појасои, п мпрно крену даље. Као  да му не беше криво што je сусрет са Ја-  годои био тако кратак. Готово му додијали  ти чести сусрети. Свако вече, непрестано,  ти досадни пољупци, јабуке, цвеће! Нпшта  друго не зна нп да му каже, ничим другим  да га понудп. И  увек ce морају старати да  их ко не опази, да их не затекне заједно. Стигав кући потера овде према струзи,  прислони ce леђима уз плетер п поче звпж-  дукати. Није, чини му ce, људски нп отпо-  чинуо, a нечија снажна рука дохватн га за  раме. Стрико Петар прикрао му ce иза леђа,  na га узе за мишице, пригрли и поче љу-  бити. Љуби и по образпма и по очима, све  y жељи да погоди место куд га и Јагода  љубила Затпм му пружи мали колачић п,  пажљиво ce освр1:ући да когод не чује,  шапатом запита: — A јеси ли je виђео? — Јесам. — Закитила те, a ? Узе му оне струке босиока, омириса и  задену за уво. — A шта још?... A? Лакан лукаво показа јабуке. па као да  пх одет хтеде сакрити. Петар прптрча, об-  грлп га опет п, милујућд, узе му једну ја-  буку пза појаса. Другу оетавп њезгу. Петар и Јагода еу веренпци. Старп  Мргуд, отац Јагодпн. удеспо je са етаријшх  братозг Петровшх, док je још овај сдужно y  воједд, Опматом, да буду прпјатељп. Излге-  њалп су п аманете п уговорплп свадбу.  Петар ce пзненадшз п готово нпје могао да  ce прпбере кад су шу ппсалп о томе. Ама  зар оно бледуњаво комшинско дете, она  мала, шршава цурвца што нлје знала људс-  кп нп коза потератп, да му буде веренпда?  И  њоме да ее оженп? Јели Сшгат iraao па-  иетл кад је пристао?... Или ее какогод пре-  варпо на слави, дри ппћу? И радп иладе  веренпце био je бесан. Гунђао je, псовао,  претло да ће све покварптп. Али Сгогату  нпје сне'о ппсатп о толе, нптп иу шхо пре-  бацптп. (Јтарпјп je брат, заменик оца, до-  наћпн. Мора ce слушатп. A кад ce пролетое  вр&тио кући п спазио Јагоду како стрпже  овце на авлпјп, застао je од чуда. Нпје  могао вероватп својпд очина да je то она.  Ова горда, снаисна девојка, са набреклтг,  чврстпм образпзха, сочнзш уснама п црншг,  црним очнма какве још нл y кога впдео  нлје. Зар ее може тако ггроменптп, вролеп-  шатд? Чј ш га епазпла, побегла je. Бацпла  ножице, -  стидљлво зарпла главу y дрегачу  п добегла. Отада ce готово увек кршга, бе- жали једно од другога. Да их сељани неби  опазили п штогод замерили. Тек каткада,  крпшом, ако би ее погледалп. И  зато еу  обоје излевалн евоју милошту на малог  Лаку. Грлили га, љубилн, обаснпали покло-  нима. Ж били су некако задовољнп, као да  еу ce сами изгрлшш и ижљубили. Петар узе од Лакана штапић и сам  поче нагонитп овде на етругу. Нзему на-  реди нека иде y кућу, да ce одмори н  узгред, да што заложи. Стушшшк на праг Л&кан назва Бога  и некако збуљен застаде. Око огњишта, са  обе стране, поседали неколико сељана п  познатијих и мање познатих. Ч ак и non  Лука, који y ово доба ретко излази пз куће,  дошао и помешао ce иеђу њих. Ови некако  суморни, озбиљни. Ватра на огњшпту пра-  шти, пуцкара ; весели пламен ускаче и  узмахује својим дрвеним барјачићем и  обиграва око котла што виси о веригама  a y коме ce кува вечера. Рашчупан одсев  заиграва по мрким лицима сељака, склпзне  низ попову браду или затитра на камилавцп,  па живо одекочи уза зид, задрхће око  прозора, да опет брзо предети, скотрља  ce нпз попову мантију и саспе му ce y  крило. Симат, отац Лаканов, домаћин, стајао  je и нудио ракијом. Једну чутуру гурнуо  међу њих п мукло их нагонио да ce о б-  реде,  док другу пуну држи y рукамЈдд':  некако лагано, пажљпво милује ј.е; : • — ■  Ја вам кажем, браћо, е добро битн, fi-a  & '■ ■ ■ < ■ ■ неће, — отегну non некако забринуто. —  Мојп сновп не варају . . .  Гора д трава ди-  гнуће ce на нае. Бпће рата и биће окршаја. Погледа на Лакана па уиук-ну. Затлд  погледа на Спчата и даде му знак обрвама  да дете уклонп. He може ce пред њим сва-  шта говорити. Симат откиде колад хлеба. гурну Ла-  каву y руку, па га узе ва pane п пзведе  пред кућу. Наредп му да ту стојн п чека  док ce гостп не раздђу. Лакан ce послушно дзиаче, седе на  некакву петрулелу трупдну пепод прозор-  чета п кпдајући залогаје хлеба испод па-  зуха поче халашвдво јестп. Као да га ндје  много ннтересовало шта онп унутра говоре.  Ндје нл лрислушкнвао. A и да je ггрпслу-  шкивао тешк-о би могао дшта разумети. Сви  су говордлл шапатом п тек понека реч ако  бп ce омакла гласнпје, па д њу бд намах  пригушили, поклопилд. Тако je само чуо о  некој преметачпнп,  о некаквш: npe-  к и  судовпна, вешалдма.  II бпло му  чудно што ce толдкп људвг, y овако ведрој  ii тодлој летњој вечерн не одмпчу од ватре  нити излазе напоље. A ceno ипрпше, a кле-  петуша на Гарану меко, меко кдедне, a  цврчци всело цврче : под етрехом, y трави,  y буквп, цврче непрекидно. Каено су ce раздшлн. И све један по  један. Најпре ce нскрао гуравл non, нату-  рнвшд кашглавку до ушдју п еакривајући  свој дуги перчпн, кудрав n чађав као по- весмо неопране вуне. Мантију прнкупио  око себе те ну ce некако саплела око нога;  сано непослушни, дути рукави лепршају као  поломљена крила н туку га по бедрана. За  љим ce нзвуче стари Мргуд и, ггрекрстивпш  ce, готово претрча до своје куће,..  Тако  л оетали. Спмат нх испрати до врата, поздра-  вљајући ce са свакии. Кад их све испратио,  застада иало, погледа нзнад себе y небо и,  зжнувшн као хала, жељан да што више  вгздуха потегне, дубоко уздахну. Опазпвши  Лакана како седи на трупнни, примаче му  ее и седе до вега. Није имао обичај да га  мжлује и грли, није га хтео мазити. Чак  h i од лањске године откако му мати умрла  т е остао еироче. Ретко кад и да ce оемех-  нуо на њега. Он ее уопште ретко смејао жти  caio десном уснон која би ce неприметно  жднгла. Увек хладан и озбиљан, увек прави  д a м a h и н. Ни сада не хтеде да га погледа  h i да му ce окрене. — Јеси ли ce уморио? — запита не-  кско суво, преко рамена. — Нисам. — À јесу ли овце сите? — Јесу. — Хм... У  томе ce иза куће помоли Митра,  МЈшава, висока старица, матп Оииатова.  Носила је, лако ce погуривши, пуне каблове  е млеком, које ее пресипало преко ивица и  пурнло ннз дрво, Петар je, пристајући за аом носпо некакав шкшшћ, чувајућп ce н  пазећп да не посрне, a ппак ее, као за пнзд,;   непрестано спотлцао. Стара, члм уљезе y куку, скиде котас  с ватре, сасу млеко y другд, већи котао i   обесн да ce узварује, Затпл ce хлтдо, не-  како нладачки окрену, дохвати из серђеиа  са суддма овећп чанак п сву вечеру сручд y  њега.НаЗјеиножеве д впљушкеп поставлвпш  све пред Опмата, лзмакну ее п као да хте^је  дворлти. — Оједајте п ви, — кратко оеече Ci-  мат п поче ce, no облчају, крститл. — Г Г р -  мозл Б ож е!. . . Обеселд Боже ! Петар п Лакан седоше однах, Старица  као да ce још устручавала. Гдедала е,  такорсе, да ce ннје што заборавпло, je ш   све нанпрено? Некако као да ce прпбоа-  вала Свната. Јер д ако je спн, он je доза-  ћлн, глава куће. И  чннпло јој ce да je dh  један једпнп ггравд раддша п једпнп naie-  тан човек y свету. Ндко ce не може мерпгп  с њпме. Зато ce u  чувала да му нлкад е и-  шта не приговори нптп га прекори. Б ак аи  онда кад јој ce чпнпло да он неиа rrpajo.  Откуд она, луда жевска глава, да га caie-  тује? Како бп могла? Ta лпје он дете, Hije  Петар. Петра je п сада ематрала за деге  те га h кордла за сваку сдтш ш у.. . ЈеддЈо  ако бд Сшгат лошао да иетуче Лакана, ј —   што ce ретко дешавало, — разјуначпла jiii  ce д изаздвачкп му лзпшла на негдан. Са-  впла бд ce око малога, вољна да све ударде прпмп на ce п почела бп да брани елободно  п одрешито. Оимат ее морао повући и, гун-  ђајућн, оставнти малога. — Сједај мати, — викну Спмат, који  ie хтеде да окуеи залогаја док ce и она  ie прпмаче софри. — Ходи! За вечером су свп ћуталп. Јели еу по-  .'агано, отегнуто, као на силу. И  као да  е бојали да погледају једно y друго, Чудна  аутња евакоче ce поткрадала y душу п  тахо, тпхо, лагано, почела да притпека,  к>ри. — Ko зна колпко ли ћемо још пута  о,ако вечератп, — пзбаци Спжат полу-  г;асно, па отра бркове убрусцем и изиаче  ci иза софре. Стара га некако скрушено и уплашено  пгледа. Ништа не проговори. A њему ее  дсна усница мало лридизке п као е неким  пносом избаци: — Саио да буде сретно по српску  в?ру! II. Негде y зору, рано, оштар врисак проби  с <  тамо y дно села, кроз хладан ваздух,  рзли ce изнад кућа и изгубп далеко,  y пољу. За њим ce оте други, па  веки. Неко поче из свега гласа јаукати и  вмагати, неко застења као при издиеању.  Ia свииа колебама за 1слопараше натрула врата н поплашена чељад поче нстрчаватп  п провприватп. Понеки од домаћина крену  да види гата je? Je лп каква изненадна  несрећа или саиртнн случај y чпјој кући ? По улнци почеше трчати голотрба,  престрављена деца, бежекл безобзирце, Сус  ретну ли кога узверено врлсну, одскоче i  беже даље. Понеко од ожих мањлх уморен'  малакше, посрне, Закопа ее y дебелу пра  шпну ж очајно цнчи, дозивајући другов^  Протрчи и понека жена, гологлава, бз  прекрлвача. Прљава од суза, бледа, са пом>  чешш очима које гле дају некако несвесн,  готово лудачки. Незна вж да говори, ж  да запомаже. Само иде, трчп, ни сама je  зна где ни зашто. Вриеак све јачп, оштрпјп. реже, пар,  ваздух. Нпје сад једно грло, усаагљено, слаб.  Оад као да пх ce удружпле стотпне в,  креште, дрече, јаучу. И  куће вршпте, н  дрвеће вришти н брда вршпте. Чпни ce ко  да негде недалеко еилан впхор завија и  фијуче, домећл н  крхајућн гране, стрех,  димњаке. Каткад ce отме и понеки прс-  гушен, малаксао јаук и као да замреу  прашпни. Затшг жеко чудно, промукло »-  кљаше, као да некога даве, понеки jaxi  уздах, молба, клетва. Изненада онп са улице почеше бегаи,  склањатп ce, сакриватп. Некп бржжљир  затворпше врата, a прозоре, ко зна заши,  прекршпе ћебетпна. ЕГред некпм вратп» закаеннло no које дете па упорно удара y  канат и тражп да му отворе. Из големог облака прашине, који ce  све впше п једначије пшри са дна еела,  none ce нешто мицати, котрљати, Облак  често пресецају све јаче блескајући оштри  врхови жандарских бајонета. A мрка ce  гомила тромо и лено ваља, љуља, некако  рањенлчки стењућп. До мало па ce по-  пеше распознаватд прилике. Ено старог,  згуренога попа Луке, како немокно корача-  Руке му чак и преко рукава везане лан-  цииа који још из даљега сжтно, ситно је-  цају. С њвше, y истом ланцу, свезан Ста'  ншпа Јованов, јак, голем сељак, силан као  стена. Он никако не може да подеси корака  с попои, па ce некако неспретно саплеће,  трза. За н.има читав низ домаћина, нај-  бољих, највиђенијих. Ухваћени, спутани,  лагано иду један за другим и тек покат-  када ако понеки погледа y страну. Нису  ce престрашили, нико и не жели да изгледа  страшивица, али израз неке пудне стрепње,  бриге ли, урезао ии ce преко лица и ни-  како да ишчезне. Застење ли који или  проговорн, ето одмах зкандара, да га тешким  кундаком грухне y ребра и да, псујући и  претећи, опомене на ред. Многи посрне под  ударцем тупо јаукнувши, многи ce свали на  другове па готово и њих да обори. Кивно,  осЕетнипки испод ока погледају остали на  жандаре. A ни један не сме да знне, чак ни да замоли. Ни воде не сме да заиште. 2 Узалуд ce грло сушд п ноге поклецавају.  Ta п кад бп сталл умпратп, нп онда ce  нпко на љпх ошдовао неби, нлти бп mi  којом кагш: оквасио уста. Једшш луди Ваео што пзгледа весео  в задовољан, Као да га воде на велчање,  Он иде задњд y  грудл бунтовндка,  везаи двоетрукин ланцем, чпјп дугачки крај  један зкандар лрпдржава y руцп. На пшроко  разбадајућд ногама п лено клпмајукп: својол  великом главом час на једну час на другу  страну, Васо безбрижно попева. ГГева не-  какав свој тропар, састављен пз стотпну  разнпх тропара п кондака, — Сдаел Хрпете п помллуј п держава  недобједтгаја и во Јордање крешчајушчу и  нлње л до вјека н держава нелобједштја.  Алплија. Па као да бп да осоколл ону светиву,  која je лрпстала за њдна л, са дрпгушеном  кукњавом, дратп их са страна, наставп још  јаче : —■  Д а расточатсја врази јего п на еда-  шеније наше держава нелобјединаја д јелпцл  во Крпета крестпстесја п не крестпстееја и  јелпцп Фараона п сдлу јего норе черноје.  Аидн. Залуд га жандарп одомињалд, туњиг.  He подушта. Поерне од ударца, јекне, алл  ce намах дпже п, са познатозг одлнчнои  упорношћу луда човека, још јаче наехавља.  Затегну лп му ланац снажнпје, да п крв  поцурп, не престаје. Погледа на крв, по- гледа па ce глаено засиеје. И  опет клииата  главом п пева веселпје. За Васом пде друга поворка младих,  једрих сељака. Ж они опкољени жандарима.  Ндеу повезани. To су војници, које да  „бране отаџбпну. . . K o  бп још и њих  везао ! Кад дођоше пред Опматову кућу, свп  застадоше. Виеок, крупан Вахмајстор, који.  je предводпо жандаре, раскорачи ce пред  кућом и снажно подвикну : — Петар Станишић ! —  Овђе !  — Жпво узвшсну Петар из  куће n намах ce стави на прагу. — Ево не. — У  име закона позивам те да сту-  пиш y војеку. Хајде међу војнвке. Петар ce окрену матери, која беше  пристала за њим, и загрли je. Сав ce из-  губи под њеним белим, широкии локрива-  чем. Стискоше ce, приљубише као y неком  очајном рвању, где би да ce угуше, сие-  љаве. Зарили једно другом прсте y месо  као да бп да чупају, кидају. — Кхе, кхе, — на силу ce пскашља  Симат чупкајући брк и окрећуки ce y страну  да их не гледа. — Доста, доста... Затпм отрже Петра и ухвати га за  главу. Иољубк  га y чело и оба образа, a  Петар њега пољуби y руку. Још ce једном  окрете натери, рашири руке и загрли je.  Па иетрча пред кућу и крену међу војнпке.  На Јагодину куку и не погледа. Стид га  било од толиког света. — Спмат Стакишик I — дрекну Вах-  мајстор јаче п мрко погледа y Симата. -   Ти сп '? — Ја сам. — У  нме закона тп си ухапшен. — Фала Богу на његову дару ! И  Силат заглади бркове, па мпрно  крочи према етарој. — Мати, дај ип руку да пољубим ! Стара, још једнако збуњена одлаеком њезина буцмаетог, малог  Петра, некако  га несвеено погледа. ÏÏ некако неовесно, не  проговорпвшп речп, пружп лу руку. — He оцрнп мл образа кукњавом, мо-  лпм ти ce, — прогунђа он љубећи јој танке,  мршаве првте н чврсто лх стпскајући. —  Све за образ ! — А тп слушај бабу, — прошапта не-  како мекше окрећући ce Лакану п љубећи  га y косу. — II пази je ! Па изађе ггред куку, поноеито ce пс-  правп, дружпвпш руке напред, рече Вах-  мајстору : — Вежи ! III. Село остало готово пуето, мртво. Нпко  жив да впкне илн проговорн. Чобанчад,  гонећи стоку, не довпкују ce внше ; звона  н клепетуше на крупншг звонарпна не звоне  i i не клепећу, затисли су п х  травом. Ком- шиниде не нзлазе пред врата, не сазивљу  једна другу нити ce питају за здравље. Ни  деца нема да трче, галаме, играју ce. Све  ce поеакрпвало, збило ce y куће, y појате.  Врата па свакој кући замандаљена, прозори  залепљени јаетуцима, грудњацима. Ретко жз  кога димњака да ce извије дим. Ретко где  да залаје кер. По уској, прашњазој цеети жадају вране,  свраке, сдободно скакућу и некако злослутно  гачу. Нпкога нема да их поплаши. Једва  ако по некад зхрође један од оних сељака  што су некад служилж y жандаржма. н што  су још и сад y нилости код жандара. Па  и они као да иду некако постиђено, плаш-  љжво. Оборили главе, турили руке под си-  лах, па као да о нечем крупном разииш-  љају. Ни један да ce усуди и да погледа  на куће. Још пред зору старж Мргуд закуца на  Мнтрпна врата, тражећн да га пусте. Mi i-  тра, која целу ноћ није спавала него под-  нимљена седела крај огњишта и размишљала  о синовима, прену ce. Оелухну. Познаје  Мргудов глас a не верује му. He сме да  отвори. Нини јој ce нека обмана, превара.  Два пута ce дизала ж лењо приступала ка-  нату да извуче преворниду. И  оба пута  опет ce враћада, са чудним страхом погле-  дајукн на Лаканов креветац као да ce боји  е ће јој неко њега отети. Кад je Мргуд оштрије прекори, одлучи  ce. Отвори канат. И  одмах застаде крај прага као да би да му препречп улазак y  кућу. Мргуд je дагано одгурну, прође п седе  на омању троножнлцу. Одулре ce лакто-  вима о колена, спусти главу међ шаке н  залпслн ce. Нпсу говорллп вл једно нн  друго. Тек кад ce Лакан, кроз сан, поче про-  тезатп п нешто говорптн, Мргуд указа на  њега п мукло запита : — Жиа л и . . •  Имате ли y кућп ...  онако... што малоне треба ? — Има свега фала Богу, — брзо од-  говорп Митра, са детињсктх поносом. Стара,  чуварна домаћпца ! Мргуд хтеде да разложп п растумачп  зашто je дошао. Збуни ce, саплете п стаде  муцатп : — Ја, ето, само сам мнелпо да напо-  менем. Ако би вам што фалпло, ја еам ту.  Знаш...  кошппје смо. II док сам ја жив не  емије вана нпшта фалптп. Отарица ништа не одговорп. Само га  погледа једшш топлшг, шнрокпм погледом,  пуншг захвалности. Па, као ггрпсетпвши ce.  нагло ce саасе п приступп му руцп. — Остави... Оставп. ... — окрееа Мр-  гуд отимгљући руку, па ce лагано двже л  пође прека вратима. — Одиах затварај  врата !  — опомену je заставшп на прагу.  —•  II не упуштај ce с нпкшг y разговор...  II Hincoii ce не пеповпједај. .. Пред вече, изненада, опет настаде не-  обична журба, трка, комепМње. Девојке, де-  војчжце ж младе невесте хитно, не осврћући  ce, проничу низ улицу, прескачу преко пло-  това и ограда и брзо замакну y гај, међу  појате, или их нестане на уској путањи  према шунп. Стидљиво сакривају прса ру-  кама, прикуиљају хаљине око себе и трче,  трче. Испане лн којој вретено или напола  оплетена нова чарапа, не осврку ce на њих.  Понека ноеп дете y нарамку. По нека вуче  по двоје деце за собом, љутеки ce и прокли-  њуки што не могу да каскају, да измичу  као н она. —  Иду шуцкори ! . . Иду шуцкорп !..  — чује С 8 како допдашено довикује једна  другој, сусрекуки ce. — Ево их!.. Ево!..  Пред селои!.. Кадикада одјекне по којп пуцањ ћз 4 .   пушке. Јато шшдашених врана распе ce са  дрвека и, са заглушујуким грактањем, пз-  губи ce према пољу. Негде y близивги као  да закликта јастреб. — Ето их! Почеше ce помаљати. Одвојени, разде-  љени y омање групе. Негде их нема него  по двојпца заједно, негде по четворица.  Нису ни Швабе, нв Маџари, ни Румуии.  Све сами наши људи, Муслимани из оближ-  н>их села и из Требжња. Кита гиздавих,  дрвених фесова гори им y сунцу као голем  бокор раедветанпх накова; широки, шарени  копарани, веви златом, прелевају ce као оне ситне локвице no покошенил пољпма кад  пх месечина исшца; док ее пшроке, црне  чакшлре неспретно таласају n заллећу око  нога, те пз даљега изгледа као да људи п  не корачају него с натегои газају кроз не-  какву црну, дубоку бору. У  евакога о бедру  бајонет, некаква старпнског спстема, a о  раиену пушка. Са днвљон радошћу људи  којп нпкада нису пнали оружја y рукама, плп  га одавно нису пналп, непрестано ce играју  с пушкама. ж непреетано пх загледају. Сад  свакп сам себн пзгледа некако силнији,  нокннјп. Свак мпсли да je јунак. I i беснл  су радп тога, оеиљени. Вршптећп бесо-  нучно, разуздано, гурајуки ce, вребају као  грабљпве зверп: небп лп кога спазилл, су-  срелл. Ko бно да био, само да одмах могу  на њену да ce искале, да покажу своју  сшгу. На прве куће насрнуше са оноч чудшш,  промуклом, пијаначком грајол, која као да  пзвире цз жпвотпњскпх грла. Почеше кр-  хати, разбијати, палпти. Ударајућп кунда-  цшга y врата п лрозоре, туку y зидове,  пењу ce на кровове п крше, лупају, секу. ■ — Рат je објављен! . . .  Ж ивпо рат!...  На вјешала Србе! . . . Старог Мргуда пзудараше п шакама п  кундацшга. Ударцпма оборпше га на земљу.  Чпм покуша да ce днгне новп ударцн  осуше ce п он опет посрну, пппајућп ру-  кама по прљавој зеиљи, јечећп, цвилећи.  Затпм га почеше везатп. Једнн вежу, док ce дтзугп разбише no кући да пребирају,  трансе. Покупише вуну, крпе, хаљпне, сир,  иасло. Негде наиђоше и на бардак са ра-  кијом. Замало ce не потукоше око н>ега.  Салетише ce, сабшпе y једну групу. Са  најгрубљим претњама, пружали су руке,  гурали ce, псовали. Ч ак су и отимали један  другом из рука, пспред уста. Док су једни харали по Мргудовој  кућл, други ce размилели n з  селу. Опет  запевке, узвиди, домагњава. I i  праска, лом-  њава, орпгњање. Kao да ce негде y даљнни  одроњују читаве с-тене, са хуком и тутња-  вом, п лете, котрљају ce y бездане амбпзе.  Руше ce кровови, крше ce појате, пуцка-  рају плотовп. Блека, ржка, мукавве препла-  шеннх и узнезшрених оваца, коза, говеда;  хрзање иетераних и усилахирених коња  растолеже ce кроз чптаво село, одјекује  измеђ планжна и негде виеоко, високо, трза-  јуки ce и малаксавајући, замире и ишче'  зава. У  Митрину кућу дођоше само двојица.  Један, одмах при уласку, замахну да удари.  Али кад опази како га она, мирно и сло-  бодно, не трепћућп гледа, некако пости-  ђено обори руку и мукло прогунђа: — Камо, баба, мрс? — Ето, — тихо проговори Митра и  мршавом, сувом руком показа на мехове  с кајмаком и маслом. — Све? — Све. • — Дижл! — подвлкну онај други. па  ce сада л салг придпгну један нех. — Узни. — Нећу . . .  He треба ми . . . — У зли бодан ! — Иман на дому. Баш сп будала, — подругну ее онај  п баци мех на pane. — A требају ли тп  новцп? . .. Узшж  па продај газдл Пешп-  калу . . . Он ће све купптл. A н платиће  добро . . . — Нека .. . Па ее лагано окрену старој и као да  хтеде да јој лешто каже. He проговорк  нпшта. Оамо je погледа једнин дугин, тошгам  погледом, лунии еашхлостп, еажаљења. Да  лп je п он шгао мајку па je ce сетио? Или  бпо мекшега срда од друга '?  Ео зна ! IV, Тек ујутру усудпше ce девојве да пз  ниле пз јазбпна, трапова, пекпна, куда ce  посакрпвале, п да крену према еелу. ÏÏ нп  једна нпје смела сама да пође. Плашљлво  ce обзпрући п пзвнрујућп пз траве, очевп-  вале еу једна другу. Кад лх ce састану по  трп по четирп тада крену. Прп улазу y село лочеше застајатл л  узверено, изнебушено гледати y наоколо.  Као да су залутале y некл туђи крај, за-  пуштен, заборављсн. Куке са одваљенпм  вратима п прозоргша, рашчулашш стре- хама. пробијеним плж разваљеним крововпма.  Појате поернуле, саеуле ce, скрхале. По  авлпји растуренн, изломљенж остатци од  канаха, креветада, крајеви од ћебета и гу-  њева, разбијени бардаци, чутуре, поломљена  бурад. На некш! авлпјама чдтави навиљди  дасака, подераних мешина, испудалих ло-  наца и иепробијаних и улутгљеиихј котлова.  II по некп мех сира, масла, — што нису  могли понетп, — заостао уз какву гомилу,  надуо ее као да ke да дрсне. И  плотови  згажени, плетерп покрхани, уништенп, та-  рабе C e пскрнвиде, полегле. Неке жене као да ce сад тек осдобо-  дпле, па ce пзвукле из кућа. Прљаве, рашчу-  пане, јадне. Погурене готово до земље, полу-  гласно наричуки, обплазе око кука п лењо  траже, куде, пребпрају. Узму, подпжу сваки  дроњак, крпу, ексер, еваки прамен вуне, као  неке скупоцене стварп. Уза н>их пристају  деца, још увек уплакана. Хтела би да им  помогну, да и онп купе. Али сваки чае  дрестрављено стрекну, взвију ce и заблеву  негде. Као да ce боје нове навале, новог  јуриша нечијег. Јагода, сагледавши ово, оте ce измеђ  другарида и журно похнта кући. Силна,  неодољива елутња сву je обузе. Осети да  ce морала нека крупна, јака несрећа дого-  дити. Кућа пуна, богата, берикетна кука,  зар je могла остатд доштеђена, кад нијесу  поттеђене толике мање, сиромашније ? . . .   II зар je само поробљена? . . .  Или?... Још нз даљега опазн стару Мптру како  јо чека пред вратпча. î i  ноге јојј почеше  поклециватд од узбуђења . .. Ш та ke јој  Митра еада ?... À отац? . .. Ш та je с њпм  бнло ? Успљено каскајукп дотетура до куке  к, дрнблпжив ce старидн, готово врпсну: — A бабо? — Одвели га, — мирно одговорп Мптра  п нежно je прихвати око паеа. — Псп ! — Куку! — He кукај, — проговорн Нптра благо  п поиплова je no косп. — Мени су дпгдп  двојпцу . . .  Ове ke бптв како je Бог наре-  дио, a iimro његову ce вол>у не може. Јагода уљезе y куку, окрену ллце зпду  п, укрстлвшп руке испред очлју, наслонп  главу на љнх. Бризну y плач. Мшгра п не  покуша да je даље.телш. Нека ce псплаче  бике јој лакше. Погледозх старе, пскусне  доиакице дренерп куку л дубоко уздахну.  Овде одпста све поробплп. Ове што je бпло  од вредностп. Нн капшку масла, нп шаку  брашна да оетавпше. Нп једног покрпвача,  нп проетпрке. Старица захвално погледа y  небо п ггрекрети ce, задовољна п готово  радосна, што je ппак y ње нешто остало п  што ke мокн да помогне. — Хехехеј, шга лп лгђе икога зкива?  — запева, пзненада, пспред врата прочукао,  крештав мушкп глас и неко ce поче на  силу пскашљнватл. — Хехеј. има лп по  Богу ? Иза днрека помоли ce најпре пороп-  чијска капа, затпи седа, увенула глава ста-  рог Крстс поропчије, са ведиким, оклемпље-  нпм уппша п опршптенпм тешким брковима  које je непрестано засукивао. — A шта ви радите, јаднпце јадне ? —  тихо, шапатом запита опазив Митру п Ја-  году. Пажљиво ce обзирући и завпрујућп  да когод сакрнвен не с.жуша, прекорачи  преко прага и уђе и кућу. Здраво живо? — K’o што виднш. — одговорп му  Митра мирно, понудив столицу. Пије смео да седне. Опет ce плашљиво  обазре на све стране и забрпнуто завртн  главом. — Велике ли јаде дочекасмо, фалим те  Боже ! — Даће Бог биће и добро, — поносно  одговори Митра, исправљајуки ce. — •  Мучно, мучно, — уздахну Крсто и  опет провири на врата. Причини му ce као  да je неко прошао. — Тешко нама y злу  добра чекајући ! — Ko ce дима не надимв, ни ватре ce  не нагрија, — опет ће Митра упорнпје. — Ана како да ти кажем...  — и  Крсто скиде капу п отра крупан зној са  чела. — He знам...  Од страха сам изгу-  био и памет. Гледам шта ce ради, па...  Остави !... He питај !... — И поче одма-  хивати руком као да неко навалио с пита-  љима a он ce брани и неће да одговара. — Остави !... Ојутра ке пх, веле, три стотине  да опреме некуда y Мадарску, y сургунлук.  Све старце, онаке к;о Мргуд, и болеснпке  i i сакате . .. Нма дееет ианжтова међу аима.  И  манитавнх ce. људи боје . . . Брже боље доклопл уста рукои и за-  неми. Опет ну ce прпчпни као да нешто  на пољу шушну. Ослухиу. Провпрп. Нико  нлје био. Опет ce прлповратп и рече тнше: — A данас ће, кажу, петсрпцу обје-  ситж. Ударили Црногорци на нека села, па  због тога да ее објесе неторида напгих. To  еу таоцп. Ko гођ учпнп какво зло, ђе било  да бнло, тргба таода објесптж. Мптра стрекну. Ш та je са Слдатом?  Где je он ? . .. Je лп талац пли . . .  Савлада  ce п не хтеде да заппта Крсту. Макар био  н свој, макар јој н дознат, он je данас  дарскн дојек,  елуакбенпк, a она неће да  ce пред цареким људииа исповеда. He сме  познатп ни да je забринута, нп тужна. Ни-  шта. Оазнаке она што јој треба п с друге  стране. — Хохо !  — нагло узвпкну Крсто д  удари ce до делу. — Ја н заборавпо на  оно због чега cair дошао. Немојте ce лре-  падатп . . .  Није нпшта крупно. Одмота своју пскушљану д пепуцану  мушеду, извадп дитав сноп артпја и, устак  нувнш дебеле ш:оларе на нос, лепо поче  превртати, тражптд. — Ево тп позивке са суда, — рече  некако невесело. — И теби, п Јагодп п го- тово читаву селу. Газда Микаило Пешикан  тужи вае за дуг. Свакога. ko је затворен  a био његов муштерпја и остао му дужан  тужи. Хоке чојек новце . . .  Ето ... — Ш то смо дужнп, треба да ce плати,  — одговорн Митра, па, н не погледав на  позив узе га. ггреви на четверо и гурну y  недра. — Са Пешиканом ce није шалитп, —  узвшшу Крсто јаче п одиже прст пзнад  чела. — Плаћај што прије. Па, кајући ce, зар, што ce толико за-  држао y једној бунтовшгчкој кућп, брже-  боље умота хартије y  иушемгу ii избадив  једнс мукло збогом, брзо искочи пред  врата. V. Одмах иза поноћи придиже ce Митра  и поче ce припреиати за пута. Одлучила je  да сама иде y Требиње, те да сазна: хпта  je еа Симатои? Није ли и он одређен за  Мађарску или га гурнули y те проклете  таоце? A и кад je пошао кншта није ни  понео собом. Нису му дали. A треба му и  преобука. п нова марама и сапун. Па још  п једну боду ракпје да му протурн и који  паклић дувнпа. Стари je on дуванџцја ; волп  готово дувану него хлебу. Пунећи п наби-  јајући торбу, при елабој светдости лојанице,  депреетано je разговарала сада са собом, Ч итгло јој ce као да ce већ састала еа Си-  матом- Показује иу, нуди што je донела, a  он мпрно прина п примећује којешта, пнта. Напунп и једну крошњицу јајима. да,  по обичају. прода y варошн или да размени  за шећер, каву, пирнач. Ухвати п неколико  кокоши, чврсто жм утегну ноге и спуети  поред крошњнде, на тле. Наднесе ce над Лакана да види : спава  лн. Он ce одавно бно пробудио п једним  оком лукаво провирпвао испод покровца.  Старица га прекретп и нареди му да читав  дан остане код куке, да je чува. Препоручж п да тркне мало до Јагоде,  да јој ce јави. Ако може да je забави нек  je п забавп. Какву лп je ноћ провела ноћас  јаднида ? Па ce преклони према истоку, држећи  прекрштене руке на прсима, утгрти торбу на  pane, ггрихватн кокопш н крошжицу н крену  нз куће. У  пуху ретко с ким да ее срела. Ако  бл п срела пролазила je мирно, не јавља-  јући ce, н е обзнрукл. Нитп би хтела rrpn-  дружптп ce коме, нптл je желела да јој ce  когод прндружп. Најволела je сама са сво-  јдн зшслима, са својом бригом, са својим  сновима. Прн улазу y Требпње лрвд јој je су-  срет био врло неугодан. Ибро Рашидовић,  бекрпја, крадљивац, разбојник л поверљива  лпчност генерала Брауна, изађе преда њу  ii затражп да купи јаја н кокошл. Нудио јоi прпстојну цену п лако бп ce она пого-  дила с i& iiM . Али примедбо што их узгред  етављао, —  познав да je Српкиља, — жа-  цале je, пекде. Видела јс да пзазива, дражп  и два пута хтела оштро да му одговори, да  увреди. Ипак ce савладала. He због тога  што ce бојала за ее. Hero с тога да штогод  Симату ие наудн, да му не буде с т е ж з г .  Сгогату за љубав п погоди ce с н>гог п про-  даде све што je имала за продају. Кад јој Ибро нсплакнвао ковде, готово  пзненада, иза леђа му, по оштром песку за-  тандркаше стара, расклимана кола, y којнма  ce гонп варошко ђубре. Ночијаш Редо, пе-  вајући из свега гласа, удара по десном  кољу, којп ce нешто улењпо, п сиажно опуц-  кује бичем. Опазившп Ибру, намигну и по-  каза на кола. — Хезј. тазе ђубрета ! . — весело  подвнкну и опет запуда бичем. — Вози, возп па истреси !.. Најбоље y  воду !  — заемеја ce Ибро п затапша рукама. Кола прођоше. Старица je само могла  да види једну грбаву рпу аљина, скушља-  них, згњечегазх, издеранпх. I I иеколпко  нога, страишо дугачких нога, ■ — њој ce  барем учпниле предуге, — како штртпе из  гсола као саеушене поломљеве гране. Обу-  вене п босе, y опандииа, цппелама, чара-  пама. Старида опази нечији голем, црн па-  лац, рањен, искрвављен; надуо ce као ка-  басти, мркп паук и непреетано ce треска,  треска. треска... И ни y што није гледала колвко y тај палац. И  кашае, од читавв  елпке, слабо ee секала пчега оспм тога го-  леног, надувеног п етрашног палда. Црн,  црн, дрн, дрњп и страшнијп од прста суд-  бзше ! — To су они што лх јуче објесише, —  похнта Ибро да јој протумачи: — Има пх  осам. Закопаће ђубре с ђубретом да трухне,  a данае ke новн курбанп да ее објесе. — Нови? — тихо заппта старпда a  нешто јој ce ледено савн око срда.- — Синоћ им је казано, — насхави Пбро  живље п запалп цигар. — Отишао офнцпр  међу таоце п лпјепо рекао : „ Сјутра кемо  шесторпцу објеситп. Будите спречнн.. — A кога ke објесцти? — жавље за-  ппта старпца п наасе ce прежа њему. — Ko зна !,. Он то каже свнма, бпва  нек ce евп муче преко читаве ноћп. — Алга  ее не нуче, пашчад једна !  • — узвшсну па-  косно п ударп руком по колену. — Ko зна  каквп су то људп !.. Кад пх повелп на  вешала, a онп засталп да поппју по ракпју,  мирно ce пжљубилп с оним што остају...  „Збогом...“ „До внђеља..." Папхчад! Осетпвпш да ce н еувшпе заговорио,  прпдпже ее, узе јаја и кокопш п, не по-  здравпв ce, оде од Мптре. Она погледа за  њим. Прнчпнп јој ее као да не ce повра-  тшиз ii још штогод пспрпчати. A волела бп  да јој неко много ирпча о њина, о таоцгога.  Ваљда би тако сазнала штггод п за Си-  мата. Погледа према небу не би ли сазнала :  које je доба? Je лн век дозвољено да ce  иде y затвор ж да ce походе апсеници.  Опипа торбу да впди : je ли све y реду?  И  лагано, дагано крену низ чарпшју. Чаршија живља него обично. Изврвео  евет из кућа п дућана, препунио тротоаре,  улнде, сокаге. Муслимани и католици. До-  впкују ce. смеју, поздрављају. Познаје ce да  су задовољни, срећнп. И  да очекују нешто  необично, неки вавредно радостан дозгађај.  Чак ce п деца умешала, мотају ce кроз еве-  тину-п вичу, дрече, певају. Понеки носе н  барјачике, одигли их нзнад главе и впсоко  пзмахују њнла. Од Срба нигде никога. Сви дућани по-  затваранн. Некн затзорени јер им газду  дпгну y таоде плд y прогонство, па нема  ко да ради; иеке ce опет дућандије затво-  риле y куће, па не смеју ни да ce помоле  отуда. Стара ce Митра упутп према радњи  газде Пешикана. Чии je почео рат, он je  своју велику куку бесплатно ставио на  расположење аустријским официрима. Oira  га и штлтили. И  сад je један стајао с њпи  пред вратпма магазе п нешто живо разго-  варао, размахујућп рукама и гласно ce сме-  јУ^п. Опазившп старпцу, Пешикан као да ce  препаде. Некако збуњено догледа око себе,  па, п не гледајућп y н»у, ужурбано поче  говорити;з * — Иђв, пђи стара! . . . Неиаи шштха  на продају . . .  He назарујем данас . . . Па узе офицпра за руку, шапну шу  нешто на уво п лагано га увуче y нагазу. Старнда заетаде на улпцп п поче ce  обзпратп. Куд ће еада? Где ће? Ииа дп  нгде икога ко 6ir лгогао да je упутп, да  што посаветује? . . . Некако очајно погледа  на Пепшканову магазу. Као да ce надала,  да ke ипак отуда неко да взађе п да јој  ce јавл. ГГа дубоко уздахну п опет крену  нпз чаршнју. — С ггута! . . . С пута! . . .  — као да  неко пзненада впкну пза леђа јој. Занисдила  ce, па ншпта око себе не впдп п не чује.  Конешање, врева, хука. И  пакар што je  лула опопену, пшда je даље, не осврћућп  ce, не уклаљајућп, — G пута! .. . Чујеш лл? . . . Јесн лн  гдува? — опет подвикеу неко п немилосно  je гурну y страиу. — Отоко! Она подижеЈ главу п као да ce поче  ггрнбирати. Погледа на напасника, на стра-  жара неког, ко]и je п сад мрко гледао и > r  гунђао нешто, поправп прекривач на главн  кога јој готово згулпли, па ce нзпаче на  леђа н сабн ce y гбмилу ону, иеђу све  тину. У звтс нечувене, дпвље радо:тп разли  ce пзнад тротоара п затреперп кроз ваздух. Као грабљпве зкпвотпње кад осете крв, свп  овп људи, жене, деца, оетрвљени, узбеш-  н>елп, немирни еу, узбуђенп. неетрпљиви. Крви, крви, крви! Некл чак као да еу по-  лудели. Ужагрили очпма као y бунилу.  Чпни ее као да бн да полете п да почну  клати око себе. Нпз чарпшју ce указа једна чудна пе-  ворка. Напред јаше офидпр, дебељкаст неки  капетан, са исуканом еабљом, на малом,  угојенои вравчнћу. Мора да je синок дре-  много пио a није са испакао. ЈГице му под-  було. некако нодро. очи закрвављене. Крвни-  чки, мрко гледа унаоколо п као да на силу  тражп узрок, због чега бн длануо и дочео  викатн. За ш ш , са обе стране цесте, са  натакнутим бајонетама на пушкама, иде чи-  тава компанија војника. A no срединп цесте,  једна за другпм, тандрчу троја обична, те-  ретка кола. У  нрввма, на простои еедишту  збио ce прото п, кроз дебеле наочари, не-  како зачуђено гледа по светини. Крај н>ега,  држекн крст y руцд, некакав овисок, окошт  старац. Испод делиједи натурене капе на  чело стрељају два соколова ока, танки брди  повили ce да ce ледршају, a доња усна не-  како ce пркосно скупила ж готово ce изгу-  бпла дод њима. Старац je доноспто, досто-  јанствено гдедао по светинп. Како су му  сви ситни !.. Једино би да впди кога од  дознаника и да ce поздрави с њим. I i y  другии колима седела су no двојица талада.  Хладни, мирнд, озбиљнц. Запалпли цпгаре  и лгарно здбијају димове као на збору ка-  квом. Око кода пду неколика војнпка са до-  боштга. Неггрестано туку, лупају. Десг;л  ce дрвп ггут те су некп таоцп впкали и  клицалп улпцох. Моралп их заглупгаватп  добопиша. Сад, ето, уобпчајллп да добују п  без потребе. Стара Мптра, лрптепгњена еветинол,  стењала je, нзмпцала ce, уклањала. Некако  ce деспло те je догуралн до на крај тро-  тоара, на узвишење неко. Макар je п гње-  чили, гурали, опет je могла нешто боље да  впдк, ЕБена мршава глава, прекривена окру-  гом, внсоко je стрпшла над осталпма. , Опазив кола са таоцина. стреее ce, за-  дрхта. Ta ено јој Свзхата, њезпна Сшгата  тамо. Ено га y другшг колш т са нектг хр-  к т д  коематпм хајдучпном. Исправио ce, ло-  дттгао главу, па као да бп нешто да вдкне,  да заповедп. Kao по налогу неком она ce  сва превп, једну руку одшке на irpca п  као да очекпваше заповест. Кад ce прпблпжпше кола, она ce нрп-  дпже на прсте да га бол>е сагледа, II по'  гледи mi ce сусретоше. Дубоко ce уппјед-н  y другога; уппше, ушгше, шљубнше ce, ц  топдо, п болно n очајнпчкн. Алп ни једне  једпте рпјечп не пзустп. Он ce sap бојао  да je не уплапш неугодностшга, она стра-  ховала да га врпском плп кукњавох не  раздражп. Зар да je пзгрдп, прокуне на  данапгњп дан? Огромнн талас светдне занпја ce и  крену за поворком. Талас занесе д старпцу, те je морала да ce миче, да креће куд и  не мисли. Чпни јој ce као да п не иде,  него je носе. Као да нпкако л не стаје на  земљу. И  залуд je докушавала да ce orae,  да ce извуче. Бујпца je немилосно носила  и она јој ce морала предатп. Бад ce приближшпе вешалишту, таоца  нзведоше из кола и војнжци, начииив један  огроман круг, све опколише. Светину, која  je наертала да ce провре, одгурнуше натраг.  Неколицину упорнијдх морали су да гурну  кундацима. Еадетан измахну сабљом и нешто за-  поведи. Џелат, некакав циганин, шта лд je,  мрк, усукан, мршав, пакосно ce кесећж,  пође дрема старцу, који je нешто разговарао  са протом. Старад, опазив га, добождо ce  лрекрсти, пољуби крст, дољуби проту y  руку и мирно дсфе вешалима. Узвикрадости  опет ce разли изнад згуенуте гомиле. И   смех, дивљи, необуздани смех затресе чита-  вим вешалжштем, кад ce циганин одмакну  од вешала и некако доноеито указа на  старца, који je висио, — д сада миран д  достојанетвен — мртав. За старцем je дошао на ред Снмат.  Није дао да му вежу очи. He боји ce он  смрти y очи догледати. Некако дрезриво  догледа на делата и мушки узвикнувши: — Нек буде сретно до срлско длеме! —  добаци му изазивачки: — Вјешај, циганине! Старпца нзгје могла н даље да гледа.  Осетп како je почела да малакеава, да  nocpke. Ухватп ce рукон за младо, облпжње  дрво и, придржавајуки ce, епуетл ce на  зеагљу. Онаагно стшпте зубе п уета поклопи  рукама, бојеки ce да не ппсне, да ce не  ода. Зар пред толпкшг душманвла да открпје  свој големп бол п муке своје? II да ce пз-  дожн њпховим подсмесзша? Боље свденути  него ce ерамотдти! Дохвати пз торбе боцу са ракпјои коју  je бпла наменила њему. натегну њоме п  отгм неколлка гутљаја. Као да ce оснажд  мало. Оџет прлдржавајућп ce за дрво, ла-  гано ce лрпдпже, боље прпггртп торбу, па  ce некако пзвуче из гомпле п дочеда ce  цесте. Хптно, не обазнрућп ce нп на коју  етрану, похнта кућп. VI. Лакан ц Јагода седплп су на клупи  пред кућом п разговаралп. Лакан Lje уве-  равао како ke му бабо, кад ce вратп, до-  нетл најчање једну оку еувнх смокава п  барем две оке ораха. À стрпко Петар ће  донетп п пушку п, епгурно, још једну евл-  ралу, онаку, каку je н пре донео. Јагода,  нлетућп чарапе, оборене главе слушала га  како чаврља, кадлкад ce благо осмехнувшп. Кад je прнчао о стрпку Петру, сдушала га  пажљшшје. A прп епомену свпрале до!)е  јој неоопчна зкеља да свпралу види, да je  узче y руке. — A ђе тп je свирала? — запита брзо  н помилова га по главп. — У  кућц? — 3 кући, — мукдо одговори Лакан. — Осхарила. — A би ли ми je показао? — П1то ће ти? — Д а видијг . — Хи . .. Лакан ce мало замислп п еуво избаци: — Нпје то за т е . .. — Efa ти je и немаш, — дочека Јагода  као ругајућ ce и поче премештатн игле. —  Да им&ш ii показо би. Ти си ми лагао. Увређен скочи Лакан е клупе и брзо  уљезе y куку. Дуго je no неким буџацима  вребирао, тразкно. Једва, y неко доба, извуче  између некагсвих крпи иали, јефтин дудук.  Весело поче да измахује њиме око еебе. — Зар да ја лаисем?... Ја? Јагода га пригрли п узе му дудук.  Загледајући га са сваке стране, запита  мекше: — A јеси лн често свирао? — Јесам. — Je ли и стрико свпрао? — Сваку вече. — Ех?... Баш?... — И  она намести  уста онде, где je мислила да еу некад  Петрова уста била, — Овирате ли овако? Лакан потврдн главом. — Тако. Опазивпш етару како ce приблвзкује,  обоје ce брзо дитоше. Стрееоше нало хаљине,  уредише их л весело јој пођоше y сусрет.  Обоје зарумењени, срећни. Сжејући ce и  таплгуки рукама, опколлше je са обе стране. — Добро дошла! — Добро дошла! Старица пх некако зачуђено погледа. Па ce п сама осмехну, на еплу. A и зашто  да ce еневеселп пред впха, да пх раету-  жује? Нека лх, нек ce веееле док пх je до  веееља. Имаће када туговатн п јадпковати.  Ko зна! Може бптл л превише. — Ex, ех... Застаде на кукњем прагу п опет ce  осмехну на њих. — Хајдете тамо да ce забавпте, —  рече mi некше. — A хене оставпте саму...  Уморна can, xoky да ce одморпи. Једва једнол могла je, како je зажеље-  ла да остане сама са својом тешкох л ве-  ликом тугох. Знала je она да од пскрепе  туге бољега нп вернпјега друга нп прп-  јатеља нема, да je она најпстрајнлја и  најнежнија тешнтељка. II разне, утешљпве  речп познанпка л прпјатеља често y овако  свечанпм часовпма, падају као увреде п  место да теше, раздраасују. Затворд врата за собом, збаци торбу с  рамена и, малаксавшп на облиакњп креветац,  загњурл главу међу руке. — Синате, ниловање материно!.. Сима-  те, дико матерпна!.. Симате, пуна кућо моја!..  Симате, дрна срећо м\>ја! Зар те мајка више  нпкад виђет неће? Зар те никад подвордтд  неће? Зар нам дупшанин јачи и од Бога  и од дравде божије и од икога на евету?...  Оимате мој, Симате мој!... Теппсо мајци без  тебе !... Нарицала je тихо, пажљиво, као да  сада са собом разговара, како je они на  пољу не би чули. И, за чудо нп једна je-  дина еуза да јој ce отисне низ мршаве,  наборане образе. Ни исплакатд ce не може  јадвжца. Саиа ce лагано нија и повија по  кревету п лагадо, лагано нариче. Јагода ce одмах досетила да ce нека  несрећа догодила. Познала je она то по ос-  меху старичином. A познала je и по ходу.  Митра ce није приближивала кући оним  жпвим, вееелим ходом као некад са слава п  теферича. Сад je ишла лагано, заморено,  једва ce кречући. Али узалуд je познала, кад ce није  смела приблизкити кући, нити т п т а  запи-  татн. Ту je Лакан, дете, a пред њим ce не  сме о свему елободно говордтд. Хтеде да  га завара мало и да га пошаље куда. Па  опет ce сустегну. Ш та би јој. то користило?  И  зар би могла од стариде нешдо вжше  сазнати ако би њега уклонила? Лакан je био нестрпљив и љутио ce  на бабу. Надао ce да ће му из вароиш  донети колача и коју шећерламу. A она нпшта. Каже да ce уморпла, Па п прв je  додазила унорна- a н- ie заборављала на  колача. He могав више да издржп, поче ударати  y врата н дозиватп: — Баба! Старпца ce не одазва. — Баба! Ш та ед мп донпјела? — Ншпта, спне. — He иоже биш. — Заборавила сад. Старица лагано отворп врата, узе га  на крило п љежно даљуби y косу. • — A други пут не ky заборавити. — Ш та лп je с бабом? — једва ее  уеудн Јагода да заппта. — Je дп жпв . . . — He знад . .. Пшпта не знам... A  бике да je опремљен y Мађареку. — A iroj бабо шта радп? — Жпво  упаде Лакан и погледа јој y очи. —  Je ли  ме поздравпо. — Поздравно те. — À кад ће докп? Кад ће га пушћатн? Стардца му прстпма рашчегпњала пер- чпн п као да поче нешто тражнти. треблтп  y коеп. Нпшта не одговорц. .А он ce окрену  Јагодп п рече достојанствено: — A тебп ће твој пз Мађареке донп-  јетп огледало. Има тамо пуно огледала, VIL За неколжко дана Црногорци као да  учееташе с навалама. Често ce, no дану п  no ноћп, изнад села расвпао грохот пушака.  Титшло ce као да ce препуцава на оближ-  њем брду, док су, y истпну, сви нападаји  бшга још доста далеко. По брдима, по ле-  динама, по гајевима око села почеше ce  јављати војници. Чобани већ нису смели  да гоне стоку на пашу радп љих. Обично  их ишла по тројица, по четворица заједно.  Знојавп. уморнп, прашњави пшла су y не-  реду п, вечито љутпти, насркали на свакога,  на чобана, на жеиу, на дете. Комад хљеба  нз руке отме, убије овна, козу, кокош; отме  све на гпто наиђе. Нпко ce не сме опрети,  Нико што проговорити. Покуша ли ко да  ее противи, ненилице га истуку; малог  попадијина Војпна убпгае што je бранио  свог петла. Ш уцкори су слободније пролазили кроз  село, свраћали y куће, харалк. Где дођу  мора нм ce одмах лрдпремити ручак; пића  мора бити обплато. LI сва чељад треба да  етоје око софре и да дворе док ц a р с к п  љ y д п једу. Ko ce нпје научио поиизно  да двори, тешко њему! Једнога дана казаше како су y блнзини  села нашли убијена којнпка. Ko га je убио?  Наравно, Србин. Зато ce одмах и окупп  чптава чета војника п, уз трештање труба п клопарање добоша, почеше ce мотати око  села. пзводити некакве вежбе. Тек око подне лочеше ce епуштати y  седо, Напред ндад, танушан офицпр, плав,  буцмаст, са малим, уфитиљетш брчлћпла  п ведикози, коврчавон коеон, којолг као да  ce je нарочнто поносио п хтео да му је свак  влдн, јер je готово увдјек пшао гологлав.  За официрон војншџг, по четири y реду.  Од многог неспавања подбули, готово псг  модрилп y лицу, Пду тромо, гегајукп ce,  погуренп под тешкои пртљагои на леђима.  Мрко п са чудном влобом гдедају свакога  кога сусретну. Као да mi je цео евет крдв  што су нх отрглп од кућа ж што n s овуда  гоне. Офццпр разделп чету на омање иатроле  п разместп их по селу, на неколлко места.  Уза сваку патролу додао je п јпо двојицу  шуцкора, који су такођер боље познавали  људе л прплике. Узгред je пазкљиво зави-  рдвао л разгледао све куће сеоске. Најзад  ce опет прнловратл н стаде ггред Мргудову  кућу. Погледа je, клшгау главом л кратко,  одсечно дзбацп: — Но .. . Пође, закуца на врата. Нпко лу не  одговорп. ЈБутито опсова нешто л залупа  јаче. Врата ce нагло отворпше п на њпма  ce указа Јагода. — Ах! — Ах! Зачуђено узвикнуше обсје y исти нах  п устукнуше једно пред другил. Али ce  сфицпр црзо снађе, оемехну ce и дубоко  наклонн. — Кис дп ханд шене фрајлајн! Па закорачп и хтеде да уђе y кућу. Јагода ce препаде и од њега п од  његова поздрава. ЕГрзгушено вриену и, од-  гурнувшп га, хптно жстрча из куће. Побезке  старој Митри y заштиту. — Т ето!... Златна!... He дај ме! Официр ее не даде збунитп. Лено ce окрену, дозва једну патролу и пође за  Јагодом y потеру. Опколж Митрину кућу  са сваке стране. РГстераше стоку из појате,  жстераше коње, говеда. Наредшпе и чеља-  дима да излазе, одмах, без уетезања. Три  прљава. пијана војника, којвога je већ пљу-  вачка цурила пз уета, без заповестц уље-  гоше да пх истерају. И  Митра, и Лакан и  Јагода, која ce сакрнвала за њихова леђа,  изгуранн из куће, готоео  посрнуше на прагу  и све троје некако престрашено, блесаво,  погледаше y официра. — Х ехехе... Он намигну на Јагоду и потепша je  no рамену: — H o.. Међутим неки војници одвојили и коње  п говеда и одвели их далеко y с^рану.  Неки почели одабирати и овце п већ су  двојица тројица некако загледали Лаканова  Гарана. Лакан то намах опази. Брзо ce оте од бабе, потрча леђу овце п обгрлп  Гарана обеиа рукама. — Гаране мој Î... Гаране мој! — Марш! — дрекнуше војнпцп, које  као да раздражи његово јадпковање. —  Ге вег ! — He дам ја Г арана!... He дам га жив! II поче да ce хрве са војшпцша који  ce за чае збдше око њега ii као на сплу  хтедоше да одвоје од овна. Поче да их  ујед-а, да удара ногама, туче! — Хунд! — бесно подвикну један  разјарен војник п са голом бајунетом устреии  ce на малога. У томе псттаге часу устренл  ce п стара Иптра на љега. Без пчега, голих  руку. Рукаиа прпхватп за бајонету п по-  куша да je отме. A н Јагода обгрлп Лакана  п, окренувпш ce офпцпру, вриснуиз гласа: — Господпле!... He дај!... Офицпр ее нагло пеправи п оштро дод-  впкну на војнпке. Свп ce брзо постројптпе  л укрутише. Рече пм неколтсо опорг.х рп-  јечи, припрети. па пође Митрп, којој шпбала  крв пз обе руке, п понуди завој. Мптра  одби. Опара рукав са некакве с-таре копзуље  и пружп Јагодп да јој прпвеже. Од губитка  крви a ii од страха бпла je бледа л стре-  пила je. Нннпло јој ce као да ће посрнутп,  Офицнр јој, радп тога, понудп из своје  чутуре коњака. II то одбп. Узви главом,  уздахну u пзнакну ce мало y етрану. Саио  да je гато даље од н>ега! Официр нареди двојиди шуцкора да и  старицу и Лакана, са оно мало стоке што  пм оставилп, потерају долв, према цркви.  Кад Јагода хтеде да пристане за њима, он  je ухватп за руку п привуче себи. Она ce  поче трзати, отпматч, помагати. Узалуд.  Кад je вндно како je п одвише упорна, на  сплу je одвуче y кућу и таио закључа y  собу. Крај цркве као да ce беше слегло све  село. Бар оно што je још оетало y селу.  Готозо све старпде н старци, — старица  вшпе него стараца, — п све сама деца.  Неколико вренешнпјпх жена, рашчупане,  прљаве, неуређене, изгледале су таксфер као  етариде. Само дееетак петнајест омлађпх  невеста л око двадесет девојака, што ce  здрављем н снагом одвајале од осталих. По  неке од невеста држале су одојчад y на-  рамку и дојиле, док ce друга деца хватала  за сукњу или ce ваљала y прашини, крај  нога. Десетак младића, сакатих, еедели су  одвојени y странв, на спарушеној трави,  и зашпиљено гледали преда ce. *  Изгледа  као да ce стиде што еу оетали сами са  женскадијом. Нп један не сме да подигне  главе ни да коме y очи погледа. Вечито  ошшавају место где им впси дуванкеса,  непрестано замотавају цигаре и пуше, пуше,  пуш е. . .  Недалеко од њих. на простртим  ћебетима, леже двоје болесника. Једно су-  пшчаво дете, слабо, иепијено, и једна ма-  лаксала жена, y грозници. Нити им когод пристула, ндтп лх нудп шше. Уодште лало  гозорз једни с другим. Ако од неко п по-  чео, члл погледа на шуцкоре, којп ce уна-  около поредалп, седе на травп п чувају нх,  одмах занехп. Чднп ce налах ће изазгатл  погрде и ударце. Читав дан пеклл ce тако на сунцу п  чекалл. И  онл најенажнијл раелабллл ce  од врућпне, клонулп, раздрШили кошуље  на прспла п занорено дахћу. Понеко дете  засдало y прашанл ллп на травл; неке бабе  ееле, обгрнуле рукама кољена па ce лагано  њшиу и дремају. Ж ена y грознлцп неколпко  пута тражпла je воде. Испочетка je ндеу  чулп, говорила je некако нејаено. Кашње  потрчаше да јој додееу. Ш уцкорл епречпше.  „Ai:o je болеена, боље нек одма уире“ од-  говорише. „Не ће нам барем сметатп y  путу“. . . ГГред вече стиже глаеник п донеее  заиовест. Сва ова чељад мора оставптл еело  п одмах дћл. К у д а ? ... Знаће ce већ куда.  To ће mi ce већ y путу казатп. Напослетку  кико не сме нд да лпта. Заповест je да ce  rtyiyje п мора ce путоватл. — А уф !... Напријед! — Ш та? — још као y чуду длтају  некд, не верујући да ће пх гондтл. . — Напрлјед! — Куку! Наста плач, писка, двллење. Нико не  .сме; гдасно да впкне, да јаукне, a нлко пе  моЈке да ce одвојп мпрно од еела, од своје куће. Две трп жене зграбпше по шаку  земље п почеше љубитп. Оамо стара Мнтра  што ce jour држи, што ее не да раеплакати.  Она спустила рањаве, завезане руке на  рамена свог малог Лакана који ce прпбио  уз своје овце, и хладно, готово с презрењем  гледа на све око себе. Један од шудкора,  дебео, угојен, као да ce зачуди тој њезиној  мирноки. Некако јој подругљиво добаци: — Ш то ти, стара, не кукаш кад те  гоне? — Ја бпх кукала да ме не гоне, —  одговорп Митра суво, и слободно му погдеда  y очи. Настаде сиејање, граја. Ш уцкорн су  веровали да je стара мало луцкаста и од-  говор им ce учини врло згодш. Оемехну  ce и дебељко и узви главом: —•  Луда je, видим... али je пуна Вла- халука... Командант, жандар којп je п заповест  донео, озбиљно ce наљути. Криво му што  ce толико отежс с полаеком. Бесно ce обрецну  и иа шуцкоре п на сељаке: ■ — •  Стоко!... Напријед! Чопор ce ускомеша, узнемари. Настаде  свађа, преппрање око пртљага. Почеше ce  узајамно окривљавати радц крађе. Оад ce  тек нека матп сети детета па  дозива; неко тек еада опазио да  опанди те хоке да ех притегнехЖгоеад^ни ■  \ ' Z \ ................... 4\ b \ шуцкори почеше да оију , уда’   u кундацима и батинама, И Дктдк р ј I \ а\ i'V  /Д С  > *V .  & Ч '&/■£/ \  y  \  < \'Г V ' s v r / V , « .  /\  4 -  ■ * .N 'V V a' - / успдахпрен, готово' јурну. Пзнешаше ce  чељад п стбка. Оно болесно дете неко упртп  на ле^а л понесе. Болесну жену хтедоше  оставити. Очајно запопагајулд пружала ia  руке ггрела њшха, преклдњала да јој ce  снилују. Једва ce некп досетшпе да je прп-  товаре на коња л  да гоне барел дотле док  ce могне држати. Ншлп су y нереду, раштрканп. Као да  су билп кпвнп једно на друго, нису разго-  варалп готово нпшта. Тек ако које дете,  прлгњечено, дрекне лдп ако неко подпукло  јекне ппд шудкорекшх ударцел. Међутгох y  стоку као да je понамац ударло. У колпко  чељад ђутљпвпја, y толпко стока нелпрнлја.  Блека. рпка, мека, рзање оштри, нескоснл.  заглушујукп, И  разлежу ce на далеко н  тону y лровлдној полрчшш. Одбијају ce о  брда н кллеуре п, растрканл, опет ее при-  повраћају. Пзгледа као да ноћнп дуел прл  редллп оргпје, беене, л  њпхова разуздана  врлска као да пспуњава мрачно л хладно  вече. Изненада све ce унаоколо расветлл.  Оплна, јака светлоет предп ce, расу по  пољу, no брду, по шумп. Многп, престрав-  л>енл, застадоше, многл ce почеше крстптл.  Некп ce једва усудпше да ce окрену npena  селу. ÏÏ страшан, поразан узвлк раздера  застрашену гомплу. Сељацп су својпм очлма  гледалп како лм rope куке, члтаво село  како горп. Јаки, узбешњелл плаиеновп,  раздеранп. растрганп, са помалном, луд м радошку ускачу према небу, зангравају ее,  раскошно расипљуки на све етране ситне,  светле варнпце, — које као огњенп енег  прамињају и трепсре, — обесно драште,  хукте ii кврцкају, час ce сакривајућп до  земље за густе облаке дшта, час кроз дим  пскачукп и узлечући дрема небу. Загушљив,  тежак мирис горевине као да поче падати  на прса и лагано гушптн. Чинило ce као  да ke некп да ce отму и да полете y пламен.  Очи ии ce некако светле, па гледају као  звер кад хоке да скочи на плен. Некп ее  само савили, поклопили лице рукама и  плачу. A неки стоје скамењени, ћуте, Гле-  дају како нестаје села, неетаје. Ено ce они  бешњи пламенови заморили, малаксали, па  само још каткада јаче измахну огњеним  крилима п, хукнувши, избљују дебеле мла-  зове дпма y вис. На неким местима још ce  једва провлаче између изгорелих греда, не-  мокно дудкарајуки, избадив још по гдекоју  вариипу. Од чвтава села оетале join неко-  лике црне разгрејане зидине, остале још  неколпке неутрнуте греде, које штрше y вис  као ђавоље буктиње, које бп да осветле пут  тодиким несретним бескукницима. Ma колико сурови и свирепи били,  шуцкори ндсу имали срца да јаднике одмах  покрену на пут. Пустили их и да плачу и  да ce изјадају. Кад ш м ce ништа не дозво-  љава, то им ce зар још може дозволити. Баби Митри као да лрвој дојади толико  отдочивање. Готово неетрпљиво окреса : — A што ee не иде? — Д а ce иде? — прпппта кеманданх  п зачуђено je погледа. — Имаш право ...  Вријеме je ... Напрпјед! Гозшла опет навре, крену. Опет y не-  реду као д пре. Неколико шгађих п браспх  невеста похвташе напред као да бп трксш  да дођу до места које je пн одређено; старпјд  п неноћнпјп, стељућп, јечећп, кашљућл,  застају, гегају ce. Двојнца сакатих још ce  једва држе на ногама; чврсто ce нриљубилд  један уз другога, обгрлпли ce п тако још  шантуцају. Онај што je натоварпо болесно  дете, зове да га когод одменп. Блека, мека, букаље. рпка, звекет пу-  шака п бајонета, одмерено ударање етарачкнх  штапова о тврду цесту. И  непрестано је-  чаае, стењање. проклпњање. Све ce смешало,  ускомешало, па ce не зна нлд чељад блеји  плп стока јечн п уздише. A хладан ветар попухује п поткађује  нх јакпм п свежпм мприсом кадуље л смреке.  Милује iix п ј лпцу, голида nx око носа.  Док њима по прспма као да једнако пада  онај тешкп, загушљпвд мпрпс горевпне. VIII. Након трп дана п трц ноћп готово  непреетаног хода, стпгоше.у неко еело блпзу  Стода. Дођоше некавви чпновнпцп, ддсарп. Сви уозоиљени, оштри, љутитп. Пуне жм  руке списа п хартија езакојакпх. Претурају  iix, премећу, разгледају, и нлкад као да не  логу да нађу оно што ли трзба. Обрецну  ce један на другога, окосе ce, да опет рују,  траже, пребирају. Затпм лочеше внкати,  прозпвати. Завирују, завпрују уиме и сбично  хгрозову наопако. Ако им ce не одазове, псују;  ако ce одазове и не погледају га. Пошто су прозвали, лочеше да броје.  Почну с једног краја па ce збуне; почну с  другог још rope. Опет пребацују један дру-  голе, врекоравају ce. ЈБутити л бесни што  нлкако не могу да сврше, — можда бл  један човјек сво то одавно свршио, — по-  редаше чељад по војнлчку. Настаде ново  ирозлвање и ново провшшвање. Изброје  једну пругу па je одвоје y страну; затин  изброје другу, треку. (Јве разредише y не-  коллко  група. A свака група треба да иде  y друго село, — заједно не смију битж, —  па лребивање. Брђани ce опет ускомешаше. Препадоше  ce. Ш та ће радити с њима?... Боме пх пре-  датд?... Нпје друге него ће их, овако одво-  јене поубпјатл. Или лх поморпти глађу.  И л и ... a Бог зна лиа све може бити !...  Некп тек сада опазише, да групе ниеу  лравилно ви раздељене. У једну групу до-  прла мати, a y другу дете; 'j једну брат,  a y другу сестра. Јавише чпновницима, за-  помагаше. Ако ke убијати, неЕса убпју заједно,  нека не растављају. Они ce не ће раста- витп ни mh.toïi ни силои. У  онон очајању  многп ce охрабршпе п почепге слободнпје  да протестују, да прете. И  њихова дрскоет  као да збунп чиновнпке, Одет узеше артлје;  но трећп пут поче прозивање. Једвауредпше  и саставшпе све како треба. И  сваку групу,  заједно, под нратњол шуцкора поелаше y  одређено меето. Стару Лнтру, заједно са Лакансж п  стоктаг, ггредадоше некон грбавом Маргсшу,  сптну, мршаву човечуљку, чаја je глава  једва нзвирпвала измеђ ранена a чађави  браовп, које je нарочито неговао п спустио  на дугачко, увек му ce впјоршш н падалн  до рамензша. У  првн мах ннје ce могло  познатп: добар ли je плн рђав човек. Hrrje  бпо нн лзубааан ни еуров. Госте je преде-  рио једнсш дугпм ггогледсш н. не поздра-  впвпш сз е њпма, сасвнм нн хладно рекао  да крену за нлша. ■ — A јесу ли то н а ш п ?  — запнта га  испред ннске, нагљплом сланом покрпвенв,  потлеушице кратка, здепаста нсена са не-  ооично дебелпн мпшпдама п необпчно за-  бреклнм трбухом. У  лпцу жута, подбула  као да болује од водене болестн. Кад јсј  Уартдн потврдп да су то њ п х о в н гости,  она лрпступц старој Мнтрп, пружп јој руку  н пољубп je y образ. — A ко тн je OBO? — заплта п по::аза  на Лакана. — Опн? — Унук. — Нека je сретан и skub .., Хајдемо y  кућу, да отпочинете мало. Уведе n s y кућу п поеадн на сниско  седиште око огњпшта. Лагано се care, ру-  каиа распрете ватру на огњишту и, наба-  цивша још двпје три биље, поче дувати из  све енаге да боље раепали. Са нагорених  главања пухар ее разасу по кукн, треперећи,  и поче падатп п по донаћииа п по гостима.  À кад ce пламен изви и зализну уз омањи  котао, Митра, грозећи ce, задрхта и окрену  главу да га не гледа. Рањавим рукама  поче око себе да тражи Лакана, као да би  да ce увери: je ли ту? Затпм га обгрли и  тихо уздахну. — A уморплд ce, јадницп? — тпхо  пршшта и Мартпн пунекп лулу и испод  ока ux гледајући. - — А? — Уморили, богме, — тихо одговори  Мнтра. — Није шала толико путовање. — A пмате ли још икога оспм вас  двоје? — Имам једног сина y војсци, — отпо-  врну Мптра као преко воље. — Ж бабу? —шшрави je Лакан. ~  Јели? — И  њега, и њега, сине ... Г1а га још јаче пригрли и поче мило- вати. — A наше двоје ђеце y војсци, —  исправи ce домаћица искрај огњишта и  проплака. — Дигоше их, Бог их убио! — Ш утп, жено, — опомену je Мартин  мукло. — За свог цара. — He дам ja своје крвл нн цару ни  ннкоме, - — окоси ее доиаћица жешће д  кратком главњом ударп по огњшпту да ее  варнице разлетеше ло уекој кући. — Cairo  ми пх Бог дао и само мп их он монсе узетл... — A ето еу узели, — опет ћеМартпн  упорно п отпустл два днма. .. Нпсу нас нн  питалп. — Силеџије! Мнтра je, педочетка, некако зебла због  овпх домаћпна, који су друге, ц a р с к е  вере. Бојала ее п за ее и за Лакана, те га  je двалут крпшои прекрстпла. A сад ce,  готово поче осјећатп као y својој кућп.  Намерпла ce на чељад која такођер mia  своје болове, својенуке. Нпшта тако не поже  збллжитд људе као патња. Готово за чае  као да заборавн на ce п иоче да жалл њлх,  дубоко, декрено. Мора да судобрп, јер само  добрп људи пате. Зажадп за њпховои дјецом  коју ндје нл познавала. II бејаше готова  да заједно са домакпцом лрокллње еддеџлје  којп лх одвукоше. Ta зар непрпјатељ нпје  пстп, заједвпчкп? Грознп, свпрепл дар, којл  нлје бло y стању ннком нпшта да да, нитп  икога да усрећл, дште хсрви од порода аи-  хова, т- ажп да ce гпне за н>ега, за његов дом. Домаћпца скува каву п понудн госте.  Онако п гладнл п уморнл као да једва до-  чекаше да ма шта ггрпсркну. Жељно, обе-  ручке прпхватише за мале фпнџанпће и  нагло почеше псгшјатп. He маре што je  врућа. што пржп. Cairo кад нма. Гледајућп их п Мартпну ce сажали.  Испразнп луду на опљиште, очисти je прсти-  ма п спустп поред себе. Затим ce окрену  жени и рече развлачећи: — А жема вајде од каве, Манде... Дај  тн да ce руча, те да што боље окусе. Ш то  je Бог дао. Манда послуша. Дохвати са зида и  спусти шеђу н>их овећу, масну синију, протра  je чађавом крпом, па ce лагано окрену и,  побожно с,е прекрстившп, расече неколтса  комада хлеба. И њих донесе. Затвж из котла,  који ce гријао уз ватру на омањеи саџаку,  захвати кутлачом кртоле, купуеа д меса,  напуни овелик сахан до врха и сахан спусти  на синпју. Опазнвпш како ce ж Митра и  Дакан халаШБИво наклопише на јело, задо-  вољно ее осмехну. Измаче ce на леђа и,  држећн руке на појасу, млрно пх дворила  све док нпсу вечерали. Сјутрадан Дакан je потјерао заједничку  стоку на пашу. Мартин, не имајући ситне  деце, морао je плаћати туђем, да, уз своје  овце, потера ж оно неколико _  његових. Сад,  кад je добио. «Дакана, није му требало плакати.  И  Лакан ce одмах снашао међу новим дру-  говима ц одмах ее сприљатељио с љима.  Научили га и да прави свирале, што ире  ннје знао, и да оплете корпу од шибља и  да извезе штап, Ч ак су замећали п неке  пгре које му ниеу биле познате и он им  ce одмах жељно a страсно предавао. Мартин, нелоћан ж слаб, са чибуком y зубпма, само je обнлазпо око куће. поправ-  љао плотове ако пх стока оборила, подзн-  дивао оборене зидове око авлпје, одлазио  до забрана и доноспо отуд по два по трп  нарамка дрва. У  Столац je одлазио само  по потреби, кад му понестане брапша. Зна-  јући какве га муке чекају. како мора пћп  од лдсара до писара, од собе до собе, од  ађунта до предстојнпка п од предстојника  до Муратбега, који издаје брашно, знајуки  колико мора нолптп п митпти Муратбегове  слуге да му оно десетак кнла одмах пздају  a да га не задржавају због њлх по два по  трп дана, етреппо je п подрхтавао као да  га шаљу на робију. Кад бп лу Манда  напоменула како мора лћл, најпре ее правио  као да не чује. Затлм, на половне опомене,  одговарао je како нпје ггреша, да ce може  оставити на друге дане л ако je сан знао  врло добро да ce не еме нл сата одга^атп  п да ну карте одмах лропадају чпн мало  закаснп, Напослетку кад му свп разлози  ниеу ноглл помоћл, почне немоћно уздисатл  л лењо, преко воље, лрптезати оланке. II  као да му Манда крпва што га тало чекају  толике непрлјатноетп, почне да јој предба-  цује да ропће. Велл да јој додпјао те желн  да га ее куртарлше. Док je бпо млад, здрав,  док радио л доноеио y куку, л бојада га  ce л прпвпјала ее уза н > , a сад га, ето,  гонл. Драго јој да оде па макар на д ан . ..  II јадни Маргив: ропће, непреетано ропће  све док не крене. Ппак при поласку по- тапше Манду no плеку п inanfee поверљиво i • — A шта ако буде дисмо од кога од  њих? — Их! — A ја fey га први прочитатд. Па крене из куће и лагано одгегуца  низа страну. Митра и Манда као да ce нису делиле.  У  кући помагала једна другој, —■  откако  ce Мшгри зацелише руке, — одмењивала,  заједно ce бринула о свим пословима. Ш то  су радпле, гледале су да што брнсе сврше.  Само да им остане што впше времена за  разговор. A тада лепо екувају каву,  седну једна уз другу и, исппјајући, говоре  о њ и а ,  о војницииа. „Где ли еу еада?...  Близу или далеко?... Еако им je? Јесу ли  онамо y ватри где зује куршумж и топовева  ђулад око ушују? Или ce знали какогод  извућп, прикрпти ce y залеђину?. . .  И  какве су им старешине?. . .  Добре или  рђаве?. . . “ Кад би били блнзу, нашла би  жајка и капетана и однела му понуда —  те мало дувана, те коју кокош, те неколико  јаја. Постарала би ce мајка да јој ce олакша  детету. Али овако како ke?... Да ce може  помоћи, помогло би ce ... e x ... Проклети и  несретнп рат кад ли fee ce свршити? Затим причају једна другој разне приче  о њ и м а. Присека ce једна, присека ce  друга њихових пошалица, подвига, незгода.  Ж као бојеки ce да што не заборави, брзо  прекида једна другу, уплеће ce y реч, Јкељна да пре лсприча. Манда je сазнала  да ce Петар губпо пз куће л да су га трећп  дан нашлп y брду, где спава; сазнала је  кад му je Оллат лрви пут поклонно нож и  препоручио му да га чува јер „се оружје  чува ко глава"; знала је п птта он најволп  да једе п коју лесму најрадлје пева. На-  послетку сазнала еве п о Јагодл п о веридби  mi. Исто тако Митра je била пзвешћена  колпко су ce пута Јуре п Ивпца потуклп,  колико еу добплп гроша као тркачп за  однесеже трке; колпко ce девојака отшхало  око њпх. Јуре je  једанпут о продесијл, о  Брашанчеву, п заетаву носпо; 11впца je,  међу осам одабраннх коњанлка, на коњу  дочекао новог фратра, кад je стпгао y село. Седе п прпчају тако једна другој, прп-  чају неуморно. Пзненада, кадлдад, Манда  стрекне л ударп рукоаг по колену, — Сачувај Госпе!... He дај Госпе! По-  мозп! — Ш та тл je? — пита je Митра л  гледа je зачуђено. — II све мп ее члнн... не знаи...  Мл овдп прпчамо, — муца поплашена Манда  п страшиво гледа негде лреда ce, — a он...  може бптл... Јуре плп Н влца... не знаи  којп...  лежи рањен плл ... сачувај Госпе  блажена, плл .. . — He слутп, јаднпце, —•  брзо je пре-  кпда Мптра п хоће да јој зачепп уста  јаглуком. — Грехота je . ., — A еве ira ce чини.. . ko зна... a  страх ме, страх. Млтре, сестро, канси за  пме Пеукрстово јесу лп мн зкиви? — II здравп, — дочекује Митра поуз-  дано п потврђује главом. —-  Бог их чува. — Тебп ce нншта не прпвиђа? — Н иш та... — A ја чеето... тако... гледам крв п  људе y крви... Дујем и како јаучу, стељу...  II лијепо чујеи глас кога од н,их двојице...  п распознајем... Јечк п зове... „Ах, мила  мајко !  “... —•  To je, вар, y ену, — ■  велл Митра п  лагано зева. — Пошљи свијећу y цркву,  па ће преетати. — Није y сн у ... Н ије... На јави ... — ■  Свбдно... Пошљи свијећу. — - Послаћу одмах сјутра... II зарпче ce да ћејош поклонити цркви  читаву оку воска, ако добнје икакав глае  о њима. IX. Ш ест дана оетао je Мартин y Стоцу t  и тек ce седми дан вратио, са — т р п  кила брашна. Лагалн им, лагали: те стићи  ће брашно данас, те .стићи ke сјутра. A  брашна нема па нема. Додуше стигло je  нешто — зли језици говоре да га je било  много, — алп скочили чиновници, скочиле  газде и бегови из апровнзације и све поде- лили п раздалц коме су онп хтелп п еолико   еу хтелл. Некоји п од сељака, којд су зшалп  новаца да „подмажу где треба“, добилн су.  Остали еу ce моралп задовољнтн овако, са  два еа три кпла, длн празним обећањима,  па узалудно чекатд л даље. — Хтпо сан да идем y ЈБулиње, —  јада ce Мартлн л уздпше. —■  Алд тамо још  rope. Тамо нажијенилл два вагона жнта за  котар, na она банда ... кажу, лродала вагон  y Далмацију и зарадилл педееет хиљада  круиа.,. За котар остао сако један вагон...  Оад. .. ето, јаднд нарсде!... Живп, ако  можеш! Изненада ce удари рукод по челу и  п дохватп чдбук. — A погодд шта can тл фдно донпо? —  Заппта Манду п нампгну. —  Ш та? — кратко запцта она п не  гледајући га. — Хехе. — Ш та? — Погодп! — Je лд плсмо? — Бум.. . Ппсмо. Ua ce прпхватп за еллах п лен.о  поче тражитд по онлм преградала. Пзвадп  две трл позивнпце; два сношгћа цлгарлаппра,  некакву признандцу, чувалдуз с канадо^].  Једва некако напнпа мало, већ упрљано,  пдсдо, лено га пзвадд, отворп д показа  Мандп. — Ево ! — Да1 - Манда зграби ггнсмо, npnfieoe га на  преа, пољуби, па нагло растворп и као да  поче чптатп. —  À шта mtiue? — заппта тихо и опе'£  ее окрену Мартнну. — Плше да je y Ђеру, на батаљупу  п да му je лпјепо, — поче Мартин полако.  старајући ce да све онако исиаже како му  y Стоцу чптали из ппсиа. — Има велп  дебра фељбабу, па га он чува да га не  пошал>у на Руепју илп на Србпју... Само,  каже, треба томе добрсм човјеку, тоие фељ-  баби, гурнути штогођ y шаку да га још  боље чува. Треба му гурнути најмање сто  круна... To je, бива, к’о такеа. — II треба н треба, — брзо дочека  Ианда и прпврти y писмо, као да бп да  ce увери: пише ли баш тако... — Одмах... — И  треба, ii треба, —  искеси ce према  њој Мартин, којн ншсад није волио издати  nape ЕЗ руке a да пх не о л a ј е. —- A О К Л 6Н ? — Оклен? Манда обори главу. — Продаћемо кога овна. — À шта ће тл остатп? Манда ce нарогушп н кресиу оштрије: — Остаће ми моје дпјете... Све нек  пропане, само негг sra онп живи н здрави  буду. — Тхе . .. '— ГГродвј два овпа ira ето «то крува. Мартин ce почеша иза y sa и опет  отегну: — A п за Јуру пише И вп ц а... Ено ra,  велн, на фронту, бпје ce. Ана му je добро...  Добар му капетан... He ће ннкад да јуриша,  вазда бјеж и.. . —  Згх! Гоепе блаасена!... —  Паметан je Ј у р е ... He бојпн ce ја  за њега. П а пође вратима и рече мекше: —  Продаћу трп овна... Треба п ленп  дара, за трош ка... Б х ... Тешко je, тешко  данае преживјети. I i  ако ce свађао с Мандом, y себи јс  смислио да пошаље Ивнци пунпх ето п  дедесет круна. Ko зна. MosÈe такса н по-  скупитн, a днјете треба да откупљује главу.  Уједно je наумио, ■ — опет кришом од  Манде, —  да прода своје тешке, сребрене  токе, те да ж Јурп опрели коју пару. До-  душе недавно ну je слао.; —  прилично je  послао, — алп ко зна‘ ?... Зар на фронту  може неко имати одвише пара? Ним je взишао, завртп Манда главом  ii поче јадпковатп: —  Тврдица je, тврдица je, сеетро...  He да, па не д а ,.. Ето си ввфела. II све  ce бојпа да ће мало послатп. Нпје друге  пего hy опет и ја, од оно у т т е д е ... знаш  што can продавала ппдпће и јаја... да п<>  дааљем коју десетдпу, a да Мартдн п не зва.., И  дуго, дјјчз  стењала je ц јадиковала како јој двте патн и како ће, боји ce уза-  лудно главу изгубдтн. У вече ce Лакан врати раннје еа  хајванон. Под пазухом носио je мршавог,  снвкастог голуба, кога, рече, домамшпе чо-  бани y брдо на мрвице и ухватише као од  шале. Турну га под једно сандуче, наумнвгап  сутра да му начини кавез. Затим екиде  празну торбу с рамена, седе покрај огњишта  п поче ce протезати: — A ејутра вам носе н звоно, — рече  пекако кроз зубе, окревув ce Маиди. — Звоно'?... Какво звоно?... зачудв ce  Манда и иало ее иеправи. — Па звоно са цркве... Однпјеке ra  да од њега сакују топ. — Лажеш! — Душе >ш. — Ko ти казве? — Чптаво село говорп, Еио су дошлн  и ђендари. Манда стаде на кућна врата, провпрп  иапоље и опет ce прпповрати. — Ето тп сад!... избадп некако и јетко  и забринуто. — Ако je дошло чак до звопа,  наопагсо ће зазвонити и цару и царевиии. Мартин, који je застао на прагу и чуо  задње речи, благо je прекори: — Због тиога језвка, Манде, главу ћеш  изгубитл. Сад, ia;i, вејиазК) auoiia, треба да  вдемо у Турке, - опет he Манда упорно,  не попуттајућч. .  —  Зна Цар шта радк. — Кад уирено, како he нас саранити?  K'o звн втју... Звоно су још y вече екинули са зво-  нека и наместлли пред црквенл праг, да  прево]га. Малено, танушно, оетарело, попр-  нело, помахутило. На једној странп мало je  и напукло, алп то му ндшта сметало -finje  да леколшсо пута на дап вееело зациликке  ii да ce јавп еељанлма. Оно ira — како с.у  говорплп. — опојело, кретило, венчадо де-  дове. очеве, љпх caue л њнхову деду. Оно  лх о празннцгоЈа звало црквп, звало пх на  свакп скуп, саетавак. Било т о као неко  живо чељаде међу њпма, — вееело и не-  сташко, — које ce y свакој куЈш oceha као  y својој, без кога лпко пе може да буде и  чптаво село нзгледало бл icao пусто кад бп  га нестало. II читава гомила народа скупила ce  пред прквом. Здравн људл, домакинв. стар-  ци, етарпце. довојке, деца. Хоће још јед-  ном да ‘ce нагледају звона, да ce оп-  росте с њпме н, као поред драгога мртваца,  да читаву ноћ напзменце бдцју поред њега.  Лагано, побожно као кад ce пристула све-  тињп, иду једпо за другпм п немо, кутке  целивају га, љубе. ЈБубе y врх, y средпну,  y дно. II крсте ее и клањају емерно, екру-  шело. Понека од жвна л зајеца л сакрпје  очи убрадакем; понекп забрлнуто климне  главом ii тужно прошалће: — Еј, јадна царевпно, аа што ли си  спада! Сутрадан, рано, звоно еу однел-н пз села X. Жандари цочеше одмах да робе и.  плене д по кућама. Где год шта бакарно  нађу ноее п иредају кириџијама, којо ke  гоннти. Котдове, тепеије, таве, нбрнке, чак  и звекире с понеких врата, Узалуд сељани  модили, богорадили, узалуд напомиљалн  како су они од цареке вјере  a нису  бунтовници. Жандари нису хтели ни слу-  шати. A взд ce неки уеуднше да сдободније  цротеетирају, запретише да ke пуцати. У Мартиновој кући жеетоко ce суко-  бишс са Мандом, Стара, чисмена домаћица  као да ce родпла са некии стварима y ку-  ки и нппошто, ни за иеиву главу, не бп ce  растала с њша, А сад мора да даје не  једну него готово све, a сама да остане  без ичега. Као квочка кад бранн пнлиће,  накострешила ce крај огњишта, подбочпла  ce рукаиа о кукове, и нагевши ce према  жкндарвдга, пита поругљиво: —  - Зар je цару мало што му дадосмо  ђецу, зар му треба и котлова? — Дузкноет je 'да cć еве да за доиовину,  — дрекну гојазгга дуксфирер, са двоетру-  ком брадом, и добро ce иекашља. — И  5 K H B O Ï и све. — À шта je цар дао? — - To ce тебе нв тнче. —  Грка би и чемерна била вечера, ar-:o   je из мога котла окуси. — Мир! — дрекну цуксфирер опоро л  ударп по пушци. — Д а ннјесп наша  п да  нијесн натп двојпде војника, показао бпх  тп како ce за језик судп. Опазпвшд y сандуку голуба брзо лу  притрча. Погледа га п некако ужурбапо  заппта: —  Одклен голуб? — Ахватилп чобани. — Je ли ваш? — Даканов. Цуксфирер узе голуба, опет га загледа  са сваке стране. Затшг погледа u Лакана. — - A ово нпје наш?  Ово je Врђанитд  интернврад? — Од Трзбпња. Цуксфирер ce погладп iio брадп п етроп>  задпта: A зн ат дц да je забрањено држаш   голубове? — He знаи, — одговорп Лакап збу-  њено, подрвенившц од стдда. — Ниеаичуо. — За ту наредбу мора  свакп знати- Предаде другу голуба, лагано напунп пушку, па еуво одсече: — У лие закона ти си ухапгаеп, Посла-  ћеио те пред еуд, y Ностар- Мптра, која je етајала крај врата н свс немо посматрала, брзо ce ее извн и стаде  пред Лакана. — Ја сам ухапшбна, a ниј« он, —  рече одлучно. — Ти нам не требаш.... — Мој je голуб.... — Нека je. Немнлосно je одгурну, па повуче Ла-  кана за руку. — Идп пред нама! — Неће он за мене живе.... И  Митра  покуша да ce умеша, да ra отне. — Мене  водите.... Ја ћу с вама, — Тп сп овђе интернирана. Из ове  куке п овог села нигђе не смијега макнути...  Марга! A кад п Манда хтеде да проговори,  еиажно их удари обе, гурну Лакаиа y ре-  бра п сурово избаци: — Идп! Лакан je, са обореном главои и са ве-  заиим рукама на прсима, тромо п уморно  ишао пред жандарина. Прптегнутп ланцп,  — које му y путу заради веће сигурностп  наместшпе, — жуљали га, руке y лакто-  вима све јаче бољеле. И  ако ce нпко не  шали са ланцима, он ипак као да није био  па чисто: je лп ово шала иди збиља, je ли  сан или јава? Да га гоне y апе збое го-  луба ? Због оног лепог сиваља ? (Лакан по-  гледа на жандара који je носио голуба и  пригушено уздахну. Како бп сад загрлио и  ижљубио ту милу, милу птггцу.) A сва деда храде голубове н хране дх y јагина. Маргсо  Тоиов лнао лх двадесет; Актш Першпин  шеснаеет; Ндкола Гргуров десет. II нпки  пх није нл прекорно. због њих. Једпно шхо  ce старн Мргуд љутио кад jry ce Судшло  жнхо, Па п он бп, напоелетку, одмахнуо  руком xi казао: „ђецп п тпцама ко ће су- ДЛТП U Сад, ево, хоке да суде п децл н ти-  цала. Ако асандарл не лаасу. A  зашто да  лалгуЗар  ce дабе дзмењале четлрн да-  трзле због њега?..., Готово на свакод рас*  кршћу они замене једни друге. A он, сл-  ромах, нде непреетано, овако слаб и нејак.  Уста ce сасухлпла од жеђи, ноге локледују  од умора, лашџх агуљају, лактовл болв! све  icocTii боле. Да га лусте барел за час да  седне, да ce однорн. II да ce залохки чшге.  За све време, за два дана, ннтн му даду да  једе нп да оквасл уста. „Хајдук сп тл. тп  сп на сваке луке научио веле му п смеју  ce. À он, ira пнада, пзнахне главод н чуш-  кије коракне напред. Хоће баш да шх по-  каже како je хајдук. Поглнуће a вил1е их  занолпгп неке. Нек впде с клл лмају посла. Чнм je прпспео y лостарсхш затвор,  одмах га стрдају y  једну ћеллју. Онл еу  то, додуше, назлвалд собом п ако нп цо  чему није сличлла собл. Кад. га гурнуше  упаде му нога y неку локвнцу, затпл за-  газп y  блато, поорну, док га нечпје руке  не дрпхватлше л ле посадпшс иа тле. Не-  кодпццда хапсендка, чија лида, дошав еа светлосши y мрак, впје могао одмах. расиоз-  нати ни сагледади, овружише према њему  дугачке, блатњаве руке п дадоше му мало  труле, снрдљиве сламс. Сламу простре ис-  под себе па легне да мадо отпочине. Алк  ндје ногао почпнути. Јак, страшан смрад y  пекинп давпо га, гушио; вода, која je цу-  рпла низ мрз&е; мемљиве зидове, цедила ce  ii капала ну на лнде. И мрачно му. п мокро,  и тесно. Колико лн je лепте било y Ман-  диној колеби, a да и не спозтње лепу ку-  ћу своју! Осхали хапсеници, бледи, исушени, ие-  днјенп, помућенвх, безпзразних очнју и го-  тово блесава лица, на силу ce подигоше да  га зјзло  сагледају. Дете!.... Још једно дете!...  Откако су затворени, видели су како je  неколико деце суђено и осуђено. Зашто?  За чието детиње шслове. Ни мало их из-  ненадило нпје кад су угледали Лакана.  Били су уверенп да ће и он битк оеуђен.  A кад им спомене голуба и нсандаре, неки  као да ce стресоше од страха. Један гласно  прогунђа: — Зло, свнко, Бога ми. Другп дан потераше Лакана на рад.  У царској кући  H U K O  не еме даба јеств ;  мора одрадити оно што ххоједе. Дадоше му  да вуче некаква колица, да превози ђубре  y тамшхчареву башту, да чисти камење из  ње. Војник, воји га чувао, еваКи час je дре-  чао на њега. оиозшњао. Каткада, без пкаква  Афока. иеиилосно та гурке ногом, цдп га стненутом шаком бубпе y леђа, Сам аучен  д кињсп од евојих старешпна, окорео ј с  отупео, ii као једва дочекао да ее на некоме  може оеветнтп, да он некога згоже кнњптн Десети дан Лакаи некако иалакса. Ноге  га нздају, поклецују, y главп му ce нешто  нути, уста вавек сасушена. II доред свпју  опомена п грдња зшје могао радптп као  обпчно. Три иута је досрћао од ударада и  свакп пут једва ce придигао. И  сал војник,  напослетку, увери ce да „нешто шга", те  оде п пријави тамнпчару. — Мора радитп! — повпка тамнпчар  бесно. — Иначе неће јеетп. — He моаке. — 5'дри! — Ударао еам. He помаже. — Претвара ce. Лаже. Сјутра му je  раеправа на суду, па бп да одгоди.... Војннк ce врати на опет подвпкну на  Лакана. Лзалуд. Нема снаге да ради, де.ча.  Није бдло другс него да га опремп патраг,  y пећнну. — Зато iiy ce данас не едпје дати да  једе, - — заповедп тампичар опоро. Кад ce пробудпо, болела ra глава. Тело  некакво тешко, као наливено оловол. Оваки  жглоб као да боли н трне п затеже некако...  À уета сува, еува. вавек еува. Ma колпк  иаено нпкад пх наквасптп. Ташшчар, навратпвшп ее, тгогледал  векакл попреко. — Ho даиас hem iia суд, — рече, —   He помаже претвараље. До дна дана кемо  те. објеснтн, лопове! Тачно y осам сати одвели га на суд.  Тројица Еојника са пушш пушкама пратили  га кроз чаршију и допратилп право до суд-  иице. Он, екинув капу п прешав преко  прага, некако блесаво погледа по оној го-  лемој соби; затим ce лењо окрену п погледа  на оне официре-судије, ко|и су седели за  једним дугачким столом, прекрпвеншг зеле-  ном чојом. У средитш овисок, надувен мајор,  густе, дрне браде са наочарима на ноеу u  некаквом сламком међ зубпма. Око њега, са  две стране, по два капетана. Лакану ce  чинили сви налпк ]едан на другога и само  му запео за очи неки дебељко, на чијем  трбуху као да је читав сто почивао.... Опа-  зив једну клупу, н не питајући за дозволу,  седе на њу. Тада опази. са две стране  стола join двојицу офицнра како fa пажљиво  посматрају. Њиховн га погледп збунигпе те  оборп главу. Нагло Доче окретаги капу y  руци и гужватп je.... Судије су, обично, бпле уверене уна-  пред о кривици свакога Србина, који je  дотао пред суд. Ma како чудна и немогука  била пријава, опи јој готово увек веровали.  Жандарским пријавама веровали су слепо.  Зато ce расправе и водиле тек онако, ради  обнчаја. Пптало ce п испитивало као од  беде. Сведоцима ce мала пажња поклањала  и ако пх каткада довођене читаве чете. Осуде, строге, немдлосне сеуде елдале ие  јвдна за другом еваког дана. Никад un  једна није могла бшгп образложена како треба. I i сада. чим бол>е промотрише Лакана,  дредседнлк погладп браду, испрсп ce и за-  инта њемачкп како ce зове? Један омањен војник, туиач, окрену ce  Лакану п каза шта га дитају. Лакан одго-  ворп. Каза шг п откуда je п коју веру ве-  рује h колико ку je годдна. ЕГошто све  дошгсаше. дредседник узе оловку н доче  куцкати по столу, — Â оклен ти голуб? — преведе су-  мач дитање, налештајући уво да бшве чује  одговор. — Ухватилн га мн, чобанп, — одгч-  ворд Лакан л довер.виво ее окрену тумачу.  Y њему je сад гледао као неког прнјатеља,  заштптнпка. — Када? — Ономадне. — A што ke голуб ? — мриља пред-  седник тпше, да ce једва разуме. — Зашто • — ГГа..,. Д а га храшш. — Да га хранлшХаг.... Председннк наредц тумачу да Лакава запита: je ли шпта чуо пли знао о наредби  за голубове? — Ниеан, — Хм.„. Хм..., Намдгну дотајно да тумача ir рече да  заддта: a какво je пдсмо ономадне добдо  по оволе голубу п коме ra je дао? Лакан зачуђено погледа y тумача: — Еакво ппсио? — Лнјепо, мадо писмо.... Свеже ce го-  лубу за ногу.,.. Зар ннси п саи тако радио'?.,.  Еј, еј!.. . Колпко сп писама добпо, a колико  поелао ? — Ја незнал ни чптатп ни шгсати. —  безаслено одговорп Лакан, играјући ce ка-  иом. — Нп слова! Председнпк uy бесно узвикну да лаже.  Ови онп знаду читатл и писати, a крију..., Лакану ce, тога часа, учини као да на  председнику пмају две главе. II као да му  наочари по посу почеле попграватп. Лепо  ce мичу час на чело, час на образ, деснп,  леви. Заигра час једна страна, час друга.  Ilrpa, мпче, трепти. A обе главе тресу ce,  траоу и обе питају за голуба. Престадоше са питањима. Туаеилад  млад, умидерен, напарфимпсан обрлајтнант,  бујне, броноване косе, придиже ce л поче  њемачки да чавета. Напомену, како жандари мора добро да  познају малога п његову породицу, јер би,  иначе, макар нашли и голуба, прогледали  кроз прсте. Додаде како je мали и пначе  сушвив. Чдтаво време нениран je, црвен y  лпду, некако чудно гледа, сиетено одговара.  За голуба, рече, да je више него сигуран  да je голуб писмопоша. Мора да пма везе  са неким од непријатеља; пзабрали га баш  зато тпто je мали, да je матве еучњпв. Д а није тако илад, преддоашо би снртну icasav.  a овкко..,.. Лакану ce поче смркаватвг пред очшЈа.  Кроз неку полугаму почеше испред њега  да промпчу ева она лица, једно за другнм.  II ева обрасла y браде. И  тумачев нос обрас-  тао y браду a на челу му нивлн роговп. II  све почело да ce љуња. љуња, тресе. 1Ј он  саи женадно ce заљуља и даде на земљу. Првхрчаше ц почеше га шкроипти bo­ som. Узалуд. Неко ce сехп да из неке друге  собе дозове лечнпка. Лечннк ce care, лре-  гледа га п намрг-одп ce: —•  Тпфуе.... У шппдад! XL Тек другл дан Лакан као да опет дође  мало себи. Пред ошша као да цу ce мало  разведри; поче ce прибпрати, оевешћаватп.  Погледа око себе и опази саевлм нова лида.  Некп л>удц које пре ншсад видео нпје. Кеки  обученп y војнпчко руво, неки y цзвплу,  негш пзнешади п једно п друго. Пду по  соби, смеју ce, разговарају. Понекл тпо,  лригушено п запева. Дакан никако небп  могао познати да ce обрео y боЛници, да,  случарто, U 3 једаог бурака, није доппрала  јека некаква малакеаша болесника u, с дру-  re стране, лдко звпзедукаље сумапптог  Турчлпа, — Aj, a] мали ? Како си ? — заидта  један буцмастп војник Лакана и наднесе  ce пад њега. — Зар си жив? — Ж ив, — покуша да одговори Ла-  кан алп није могао. Језпк му нек-ако одеб-  л>ао, па нпкако да му ce разуму речн. — Хвала Богу, брате... Иио сп велику  ватру, — опет ће војник некше и лако га  помплова по образу. — Доктори су наре-  дили да тп ce сваки сахат мпјењају об  логп.... À вектерн те обиотали само једншг  облогом.... И  фала Богу!,. .  Опет жив!*... — Иутп! He говорпте тако глаено! —  дрекиу пз прикрајка стражар, којега Лаг-.ан  тек сада опази. Наслонио ce на пушку,  уозбиљио ce п мрко их гледа обојацу. Војнвк ce насиеја н седе шгазу Лакана. — He да етража да ударамо на век-  тере, • — шапну тпше. — Брапе једни друге....  A нпјесу тп нн дије-ка донијели в ако ти  га још јуче преиисали. Лакан као да пије много асалво нц за  облознма ни за лековима. Он je желео да  одгонене: где je? И како je овамо дошао?  Ko ra je довукао?.... Откуда — И  ово болница? — уппта буцмас-  тог којника, који ce care изнад њега, уси-  љавајућп ее да га _  разуме. Не разумеде  нншта. — Ови смо ми ханссЈгиди, — одговори  му да лакар  глто каже. -  Сви. Зато нае  и чува етраж-а,... Ни у болнвца pan ne дају  боловати без страже, Један од вектера, омален, дешмекает,  лењ, тромо ce угега y собу и ногом затвори  врата за собом. Затзга узе- некакву крпетпну  и, тобонсе, поче нешто чзстшгн око у&п-  ваонпка. —  A  сада he т т  доктор, —  рече кроз  зубе. — Треба да ее радп неппго. Како спомеиу доктора, евп б о л е с п и д п  којп еу шеталп и разгоЕаратп. нзгло ce no-  Berne влачптп. Брзо уредпше хадлше, ле-  гошс y поетеље к, умотавшп ce y трула п  подерана ћебета, почеше јечати, јаукатц.  уздпсатп. Неке изненада ухвати грозппца  па почелп да ее тресу, дрхћу. Неки ее гр-  че п уклјају као пребијене гусепвде. Чак и  буцмастл војнпк добпо грчеве ла ее, од бола,  савио y дцо постеље y рпче. рпче као ра-  њенпк. Доктсф бледуљаво, голобрадо мовче,  хитно уљезе y собу, стаде крај врата и  иогледа свуд наоколо. Нешто непрнјатно  као да ra запахиу, јер, на час, зачегти нос  марамом* ЗатпЈг, y чудној асурбп, готово  хрком крену опом болеснпку y бураку. По-  гледа ва карту на коју је вехтер. онако од  ока, белеагио телгаературу, узе ra за руку,  опппа iiy пулс. — Узима ли клнвне ? — зашгта оштро. — Јгзпма, — слага вектер не трсчг-  чувши u, зар да ce боље уверп. попппа со  по џеву и тамо напипа све прашкове. — A млеко? — Г Г  члеко. Болесндк, кад су говорлли о мдеку,  нзмахну рукои п као да хтеде да протес-  тпра. Хтеде зар да ce прптузки како не до-  бије млека нп y трп д°.на једанпут. Али ее  доктор впше и не олрену на њега. Нагло  нриступи другои болеснпку, прогунђа нешто  л као шетајућп лрође поред оеталпх пос-  тел.а. Нити ce обазнрао на јауке, нл на  етељање. Једпно ce зауставл код Лаканова  кревета. — Н о Б о љ е ?  — запита мекше при-  мајући га за руку. Лакан п опет покуша да одговорл.  Узанан. — Опет облоге, — наредл доктор вех-  теру. — На то с.трого да ce пази. И њему  млеко нек ce даје. Рсдовно. — Разумлјел. Доктор лагапо узиахиу главом и ивађе  из собе. Лакан je, кашње, готово непреетано бпо  y бунллу; ретко кад да ce оевештавао и то  на кратко време. Чеето je дозивао бабу п  нагонпо je да пду кућп: често je епонињао  л оца и плтао je лн му купло новп нож;  најчешће je звиждукао, гонио етоку ц co­ t i n o  еаога Гарана. Мпого пута обгрли  јастук, притегие ra на лрса п тепа му, тепа,  тепа, тепа. „Неда- 1  вели „Лако свог Гарана  Швабама. Hehe ce Лнко тгогсоритп ПГвабп  уакар главу изгубп'Г.... Једнога дана, WBopaRtiHi <лш, уследа  буцмастог војника, каки ce раскорачио, ш- иалио цигару, па прдча некакву Главозијп  'ипш ce да му пна y глави пе-т oica) о  газдп Пешикану. Газда Пешикан бно je  ншгако тпх дана, — као и за време читава  рата, — пумеђу главних ллчности y земљи,  о icojitiia ce лајппше говорпло. Hnje чудо  аки ce п у. болнпдп повео разговор о њему. — Сад кам, ето, отвмају н вуву, —  лели војник п љутнто чупка уфитвљене  брчвће. — Газда Пешнкан и некакав Typ­ hum добили еу право, да je отлмају од na­ po да h да плаћају колвко они хоће.,.., Ја.... Имао eu вуне за хаљпне .... Сад нећеш нп то.... Нс требају ти хаљпне. Хајде го.... — A ја сам чуо да je Пешпкан иоку-  iiu o сву робу из дућана онпх бакала којп  му били дуж-нп, па ux узели y  војску, иа  ce прсдали y Србпји, —  дочека Главозцја  ла h он запалл цпгар. —■  Роба сад трнде-  сстроструко скупља a он нм уз о за етару  цијену. Ојадио куће!.... :— ï Влада полгаже њему, a он цонаже  Влади. —•  опет ke војник мирннје, — иа  радд шта хоће. Вазда јој даје, уппсује suj-  .Moue. Отвори касу и лпјепо веди: ,,Узмите,  узлшче.... Ш то je моје то je и ваше".... Лакану иочеше еитни. лодри колутови  да ce коЕчтлају испред очију. Играју, ломе  ce. мотају. Затпм ce разлп као нека магла,  тапка. прогшдиа дгагла и као да хпљадама  с.пећнид Tpcucpo п пролећу г:роз ту лшглу.  Пролс-ћу као зладлс чсле, icao злаачш леп-  тпровп. Дакан ce развесели п поче да машс рукана. ЈЈокуша да хвата. Изненада са  етране, из густе помрчине. пагло нспаде  сноп густе, разбарушене косе и разасу ce  no тлпма. Разасу ce, рашчешља, па ce опет  поче умотаватд y големо клупче, y лопту.  Мало, мало па ено и носа: нешто големо,  меенато. масно, пскривљено. Ено и големих  уста еа отронбољенин уснама п крљавпм  зубнма. Ено рашчупанпх брчина ла којима  ce увек жуте по пеколике прашке бурмута.... II очи ....очк.... страшне, велигсе, крваве очи!... Још ннкад нн y кога таке очп видео нпје .... Никад? .... He зна.... A јест.... Чини му ее... вндео je y газде Пешнкана.... Он таки кз- гледа .... Он je то главом.... дошао .... надино ce.... свпреп и страшан .... Лакан врисну п иоче ce бадакатд, бра-  HGTii. Ето газде Пешшсана одмах крај њега!...  Ооружио своје голене, грамзиве руке са го-  лемвн, оштрим панџама. И хоће да стпене,  да ухвати, да зарнје панџе y месо. Лакан  измахне једиом рукол a он би ,sa зграби  другу; Лакан сакрива главу a он би да рае-  копа трбух и црева да извуче. II залуд ce  Лакан брани, опире Oceka да nefec моћи  одолети. Оне страшне очи као да му пспн-  јају сву спагу. Гледају га, прождиру и он  oceha како копнп, катсо га нестаје y љпма. Опет врисну, скочи, потрча с постеље. • — Епо га па прозорНедајте!  —  дрекну буциасти војттпг: п потрча ва ш ш . — Држите! —  Брзо! Ухватдше ra. савладаше, — још ce  није дао, jom ce ј^начкп бранпо, — и по-  ложише y постељу. Вехтер ce једва наканн  да с.де доктору п да му чптаву ствар при-  јави. II брзо ce вратпо. Доктор je управо  саручковао те није пиао кад да мислп па  болеснвка. Олегао je мнрно раменпма и  хладно одговорио; — A што ћу му ја Ако iiy je су-  ђено да умре, умријеће. À Лакан je, као за лнад ошша, пре-  болео. Мало je, додуше, ерећника којп еу  онпх дана y нашгш болницама преболевали  опасније болеети. Алл ето он ce srorao убра-  јати y те срећнпке. Ш та впше рекоше му,  да мозке одагах да пдо кукп. II парнпда му  свртена. Три гласа рекоше да „mije криви a два су тврдпла да je „крив“ .... Већпно.ч од једног гласа решен je. Одмах е вечерп кренуо je кућп. XIII. Кад су жандари повелн Лакана, ста-  ра Мптра пх je, поред свпх претња, пратнла.  Узастовце je лшла за њима готово на icpaj  села. И  чинило јој ce да бн тако ншла  дан h ноћ a да ce не уморп. Само да со  ue одвојц од свога детета, од своје м à з е.  Иа толику непокорноет Цугсфпрер je морао  да паперп пушку на н>у. Дко крочп д ко»  роБ иацрод оуцлке Ода ce ne покори. Kao да mije ни чула. Само ce прекрета a oüeï  одвазвно пође. Цугсфирер, бесан, оставд  пушку y страну, ухвати je и стеже за ра-  мена, Ударп једнох, дваоут, трипут. Па ја  љутито баци на земљу, дозва сеоског кне-  за, којп je седео пред кућом, н рече опоро: — Чувај je! Недај нпкуд да пде!.. Т н  сн  ми одговоран за њ у... Мптра, изнемогла, .ош je мало лежала  на земљи. Па ce прпдиже, клону на једаи  камен. Подншга ce. седе. Криво јој било  што je Дугсфирер бадпо пушку. Зашто нп  je тгуцао'?... Неи пуца, нека убије. И  то je  лакше него кад je раставља од њезина  детета. II што ke битп с њгше?... Куд he  га овн еуровп људи гонпти, како га кк-  њитп?.. Дете, па пи њега не штеде!.. У  хапс?... A што he он y хапсу?.. Нема та~  мо ни простирке, ни покрпвача, ин шппта...  Само неколике голе даеке?.. И  зар њезино  дете да спава на даскама?... И  само?.. И y  мраку?.. A ко he ce y ноћи наднетн над  њега, да видп спава ли нприо, да ce не тр-  за, да ружне снове не снива?.. Ko he га  пред зору прекретити да му одагпа чине  и ма1)ије‘ ?.. Нвко, ншсо живи неће ce иоб-  рпнути за њезино дете. Још l e га, моисе-  бити, ii гонитп ii ту1ш... Овбдно што je она-  ко.налц... Зар оии пмају срца?.. Зар знаду  за љубав, за емиловање? Дуго, дуго седела je и размишл>ала.  Напослетку, — шта ће? — лагано ce прп-  диже ii креиу кући. Јадппца!.., Соколп.та ce, дозала главу н старада ce да коракне  чврткдк кораком, еаио да киеа не дозна ка-  ко јој je. Ипав je норала чешке да заетане  и да отпочлне. Кад ce прибдижнла кући.  Манда јој пође y сусрет. узе je под руку  д доможе да ce дочепа огњишта. Те вечерв ндје ишдта окуспла. Нпсу  додуше нп ималп мпого да једу. У  чпта-  вој кућд чувала ce још еамо два мала,  тврда комаддка хдеба, — уз.чешан кукуруз  са ресом од лесковдне, — п један екамењеп,  зачађао комаддк снра. Алд да су бдле из-  несене најбпрандје ђаконпје, Митра нд тога  небп могла окусдтд. Зар она да једе a ње-  з!ш Лакаи да гладује? Ола да ce части a  он да ce потуда некуд., . некуд...  a Бог  зна куд га могу немидоевп дупшанм од-  вући. Нпје je могло утешитп нп пдсмо, које  je еутрадан, уз омањи накетвћ са брашнозг  п колачдда, добпла од Јагоде. Још ce y  ддсму велп како je Петар жив д здрав п  како je зароб.Ђеи y Србдјн. Кад су јој чн-  тадд, она ни узвиквуда нлје, нп ичпјем со-  1ca3a.ua радује ли ce дли не. Готово равко-  душна. Мдрио укочено гледала je преда ce  када су јој прочлтано ддело спуетплд y  крнло, узела га међу прсте н тихо про-  шаптала: ■ — Хвала Богу!,.. Петар je велдкп, a  Лакан je малп. Од тада сваки дан лшла je до еелу од  куће до куће. Пптала je лтг пко бпо y Мос- rapy uau cupesia лн ce y МоотарУ Нздазвда  je ва ii y  т h чекала кириђнјо да ииагх пита.  По два no три еата чечада je крај пута a  да. јој не досади. ’Jec/co ce пела «a какав  брежуљак u гледала унаокодо. Све јој ce  чпнпло пзненада ће га угдедатв. Јавпће ce  од некуда, дотрчаће. He in зке ce не janim i  кад га ова чека... Деко јој случајно каза како је бпо. y  хапеу и како ce разболео... Разболео ce?. ..  Кад?„. Од чега?... Где?... И  где су га спра^  тили болесна? Држе ли га још y хапсу пди  га опремпли негде онвм њиховнм докторп-  ма, којп he га свгурио уморити. Еоже, што  je с њиме?.. Д а га баба впди, да му спусти  руку на чело, познала би одмах каква je  болеет... М одмах бп нашла траву, нашла  пpar .h лек. Познаје она хрзве, — бере нх  евакога прољећа и свакога љета, — зиа  која вајбоље прпстаје уз коју болест. Ог-  н.угаттшу, срдобољу, крзамаке лечи тсроз  неколико дана. И  сигурно лечи. A овп док-  торп обилазе са сваке страве, обплазе, пи-  тају и, напоелетку — заепу те прашцтша.  Ако те боли глава, — прашак; ако те про-  тискује, — прашак; ако ти еева y нес.у, —  прашак; ако те и зуб заболи — и тад вра-  ш ак!..  И  њезин.Дакан да остапе y рукама  таких људп !. . Д а га баба и не види и не  озгалује болесна? Ko he јој забранити?... Ko  може забравптв?. . . Без лкахгва размишљаља дпже ce и  крену пут Мостара. Ипт je тражвла чију Довволу* ип 1И С О Ш - Нцшта њој не треба. Да  ће ce кров стене ироолјатн, мора сс nj>>-  бнтп и нора до!ш унучету. Ннје пшла нп пул сат, a жандари je  суеретоше п зауставише. Нлје пм могла по-  бећп нитп ce еакрнти. Виделп je пздаљега  л одмах позна.та. На пптање куд пде, нпје  хтела одговоритп. Ни на једно питање пи-  тање није одговорпла. Ш утела je упорно,  тврдоглаво. Чпнпло јој ce као да су сва  пптања неке залке y које бп зацлела Лака-  на, — за ce ce не бојн нитл брпне, — ако му  само mie спомене, ако макар што пзлане.  Ж андари, љутпти и кивнц, затворише je  y некакву шталу, Ту ће ce зар емпрптп л  опалетлти, мпслили đy. Без јела, без плћа,  иопустлће, омекшатп. Проклето српско уво!..  И након пораза опет je упорно!.., Након трп дана пустили су je. Била  је бледа, слаба, изнсмогла. He толпко hti  од глади нп од жеђл колпко од брпге за  унуколг. Кад су јој заповедплп да лзађе. јед-  ва je лрешла преко прага. Нпак ce пркое-  но лсправлла п погледала nx пспод ока. Хтелл су опет да je ислнтују. И за-  луд. Ннкако не одговара... Ра да није лу-  д а ? .. , Луда?... A зар би ce неко, са л мало  памети, овако држао?... Решпше да je узму  измеј) себе п да je отлрате кући. Увгред  запретлше Нартпну да he га строго каз-  нпти, ако je од сада пусти да пде куда... Јагодли пакетлћ, намењен љој и Ла-  кану, ли је  хтела узетл. Дала га Ланди. Јер 4iffl je погдедала брашпо, видела јо да jć  хо ц a р с к о б р a ш ii о, a и колачк да су  правп д a р с к п к о л a  ч u. Мора да су вој-  нпдп нди офпдцри донелп Јагоди. Она, y  писму, некако узгред епомену како јој ум-  ро отад y  Араду, a одмах оппсује како су  војници њезину, Мптрпну, кућу поново скле-  пали из дасака л да су подигли још life *   кодито таках кућа. Биди ce да je y некак-  ву дослуку с њима. A Митра неће ипчпјег  поклона, ko je са швабом y  дослуку. Hehe  ни свога Лакана да опогани царекн х ле-  бом.  Међу Брђанпна ее одавно утврдкло  уверење да je свакп, који еамо окусп белог  царског  хлеба, изгубљен за карод. Оми-  ли му онај хлеб, услача ce, да ће све да  даде за њега. И  не миели вигпе ии на што  него на хрбух. A била je y бризп: чим ће понудати  Лакана ако ce врати?... У кући нема ииш-  та више, ништа чиме бп га понудпла. II  еама ce y задње дане хранила травом и  корењем. Ишла je наоколо, тражила, кореља.  Затпм je драла, сушила и, заједно са Ман-  дом, кувала и готовила. Дочека лп, дакле, •  Такана само he га корењем почастати. Једне вечерн, — баш ее окупили око  огњпшта, на коме ,се разбуктала ватра, и  хтели да вечерају, — неко кудну на врата  h канат ce нагло отвори: — Јеете лп жпвп?.. — A ти?-. Јеси лп ми жав?.. вапита  Митра цзненађена и брзо устаде. —•  ЖивзарУ — Eno... Лакаи (so  care да je лољуба y руко,  али ce она отрже п строго,' забрпнутозаг-  леда му ce- y лиде... — Таиница те лспила... Изнемого cir. ■ — Од болеетп, oako, — И  бдпјед cti, ii модар непод очнју..  II уши тп ce утањиле, утањпле. — Нпје би чудо. ;  . — Еј спнко. синко... A како ћемо то  поправити ? Лакан ногледа на чанак пред њшга па  ее ослехтту. — A ii ја еам теби нешто донно, —   рече ii ђавољаето назгогну. • — Менп ? — Угатедпо сам y ш ниталу... Ево.,.  Л м а су фштн... Баш за те..., Maiiin ce руком под главу п нзвади  два мала, бела, болничка хлебића. Болеепицп  су евакп дап добијали по два. Лакан je  добро зиао да баба нпкада овако бела п  овако слатка хлеба јела ннје. Откуд тога  y Брђана?.. Хтео je, дакле, да je изненади.  обеселн. A чпме бн je y данашње дане ло-  гао прнјатнлје пзненадичш? Зар ce даиас  ико пче.му толпко радује колвко хлебу? Мптра га гледала, посматрала п нпје  ;звала шта да рекне. 11a и to'ey царски  хлебови, прави ц арски  хлебовп... II он  нх јео,-морао да једе... Ona само одмахну.  рукама. прпвуче га себи н позва да вечерају. XIV. Ceoei.'ii кнез Матшпа сневао je за не-  колике воћп како га некакви дрнп пплићи  окудпди, трче ii иотљају му ce нзмеђ пога,  н непрестано га y дрсте кљуцају. Знао je  одмах да ће нмати иеких непријатности.  Такви снови не елуге добро. A ето, данае,  дошао ду из Стоца чнтав еноп карата да  да их разда ио селу. Није ш зла  дванаеет  црних карата! Дванаеет кућа да ce данас  оцрвн. Јер то ce обавештавају породице  храбрих п  верних  војник», да су свој  живот положплп „ва пољу части". борећп  ее с Талијанпма. Кнез Матиша разгледао je карте једиу  пв једву, мргодио ce, нрлорио нешто. Мо-  рао би и требао да их одмах разда, али не  може. Треба ерце од челика, које бл одлу-  чило да одмах пође. Члнп иу ce, биће му  лакше ако их преко ноћп задржл код себо  a тек ујутру почне делити. A и јадие по-  родиде, — правдао ce сам пред собом, —  нек још барем ову ноћ с миром пресдавају.  Имаће н тако н еувише времена да кукају  и јадикују. Читаву ноћ мучио ce, знојио, превртао.  A још од сванућа дигао ее изломљен, са-  трвен и суморан. Није, по обичају, звао ви  ■Јсену ви невесту да му полевају прд у»ш'  вању и да му додају пешкир. Сам ce и умио*  и очпстио ii очетпљао, Оан наложио ватру lia огњлшту, прлетајшо свекн ш ербетак  да иу ce узвари вода и заиалво чиоук. Ноче ее љутитл п проклињати еама  себе, што je допуетно да га заглаваре. Зар  није могао .тепо рећи. „нећу ја, браћо. Би-  рајте другога“. II сад бп други муке мучно  и ишао да јавља породвдана о неерекп  која пх енашла. '— Али кад ce мора ... мора ..... Чпм je скувао и испио каву прлдпгао  се, протегао једнол двапута, зовнуо, п ла-  гано, оклевајућп, кренуо преко прага. Прва  кућа y коју je имао евратнтп, готово ком-  шинска, Пллје Јуретина. Еио впдп домаћпцу  како ce раширпла пред кућом л разгрће  некакво ђубре. Долави му п као нека рск  дпца п чазда ce с њ тг лепо пазила. Bek  га угледала н вееело му маше рукоаг. A он  одма малакса. Дође зјјг да ce вратн кући,  да ce ма куд сакрпје лспред ње. Касно.  Одлучл ce лекако, крочп. п, не смејући да  уђе y авлију, препо тараба пружи карту. — Em ... — Ш та je? — с осмехом заппта Или-  нпца и пође према њему. — A ... шта кемо? .... Вране, покој му душн... Ето видикеш ..... Једап очајан врпсак раопологну ce кроз  авллју, жеиа ее заљуља х х  посрну. Матнша  ле смеде да застане н да што дамогне.  Једннм скоком удаљп ce од тараба п брзо,  хнтно, готово трком поче да иде од куке  до куће. Caiio да што пре разда, да хпто ире сврши!.... И како пролазп мшш куке,  тако оставља за собом лелек. нарицање.  Чптаио село нроплавало, свима ce јутрос  зацрнило. П  све сузе као да ce елевају  y прса јаднога Матвше. зављускују му око  ерца, uaraipy до под грло п даве, даве,  даве.... Дошав до Мартинове куке, застаде.  _Отра зкој са чела ц. оелободив ce некако,  ступи унутра. Поздрави Мартлиа који ce  парло уз ватру и пушво, рукова ce с Ман-  дои, погледа п на Митру. Некако му мило  што ce п она ту задесџла. Нек нвје сам.  Нек има још кога од туђе чељади.... Бдће  му лакше. — A чујете ли што за Ивпцу ? — за-  лпта гао узгред, тек да поведе разговор. —  Здрав '? — Здрав, фала Богу. • — Није jom кренуо y фронту '? — Није, фала Богу. — Е, пека вам je on здрав и жив....  a Јуре.... јадан! Уздахну ii показа карту. —-  Јуре ва.м je логино. Ево карте, да  зпате. Мандп малаксашс руке нпз бедре. Го-  лсии трбух као да јој ‘заигра, ева со стресе  и некако мукло избади: — У х ! ИвбсзумљенЈШ пргледом премери све y  Kybrr. Kao да ее тренутво згрозрла од не*  чота гити je П ; ошло ллн што, stид;е$ит нп]е ни било. Као га још не верује илц,  неће да верује y кпежеве речи. — Еј несретан ти ли сан под етарос.  — бодано јекну Мартин, разбивши дулу о  огњнште, a ситни јој комадп раздетеше ce  хсуд који. Манда ce тек сада освестн, тек сапа  разумеде. И  нека сшгаа, необуздана срттба  обузе je, Срџба на чптав свет. Поче према  гснезу, опружп руке п готово кпдиса на  њега: — Дијете мн моје дајте, лопови једнн!  О тнлачп!... Разбојнпци!.,. Онна ми ало!...  Нећу ја да ce моја крв иролиева ни за цара  нн за кога...  Коме je до крвп нек пролнје  своју... Оад као да осети како су јој клетве  узалудне. У  прсима осети прободе, оеети  чието физичнсу бол...  Малаксала клону Мит-  рн на раме п мук М јаукну: • — Јадни siej Јуре !  Куку мајцц за  тобом! — Оставв, Манде. не кидај ее. — поче  je тешпти Митра прпгрлнв je на прса. —  Нема помоћп од кукњаве... A и нени су  убпли снна...  Мога убише што je бпо бун-  товнлк a твога убише што je био вјеран'?...  Ko ће злнковцпма угодитл? Кнез прогупђа нешто п изађе из куће.  Нпјс могао да слуша кад пеко оватсо удара  па царевину п иа главпе царове л.уде. Ta  h ou je елужбсппк. H љега, можебвти, зову  злшсовцем. •  •  ' Ј-уре мој!.... Дијете! И  ЗЈГанла ce епусти на столнцу. Оави  руке y крц.ло и обори главу, Сузе еу још  непрс-етано текде, али je олет била иешто  м н р тф , стшпанпја. — He дај ми Боже да умрем, док не  осване дан оевете, — опет ke Мнтра, те-  гаећи je. — За сваку рану има и понеки  лијек.... — A какве мu фајде од оевете?.,.. Ш то  ke мп то ? — Да мн ерцу одлахне.... Д а ce. мало  нвсладим. — Ех. Јуре, Јуре! Мартпн je sa све в paire еедео нсм,  «камењен. Утонуо y мпсли ira шхтн ce  мнче, ннт јекне, нити ce закашље. Само ce  наткада лиз један спупјтена брк омакне по  која суза. Манда ce готово врепадо кад ce.  наиоелетку, окрену према њему и угледа га  тако ... Ш та ke бити од љ ега?.. Јуре му  бво десна рука. С Јуром ce ионоеио.... Заборави на час па ce. па cue богове.  Лењо ее иодиаге са столице n тихо му прн- ступи .... СаДГее, спусти му руку на грбу. и меко, мекТпрошапта: r A шта кемо, мој Мартине?.,. ЈЈсадја иоља  ! XV. У иајтеже дане Мандине, кад je не-  иреетано кукала н кад je требао неко да je  телш, отргоше јој Млтру. Доре наредба да  ce еви лнтернирани врате натраг. доловпма.  Ц«р ее, веле, сштлсвао ц y велпкој мидбетд  е-војој дозволпо ни повратак. П ко зна a  ли бл ce ii еестре теже раставиде! Манда  загрлвла п Млтру п Лакана. па готово  олајно пита: како he без њлх '?  Митра јој  папомепу нека ce еамо доли Богу за дан  оевете. Загрлп је joru једнои и пође. Oiic-t ce састалп свн, извал села. Во-  лелп да пду y друштву него посебице као  разбпјела војска. Сад већ нлје бпло око њдх  жандара ни шуцкора. Бпли су еамп. Т Г  ве-  селп. вееелп, разузданп готово. Rao лзопл-  јадл сватовп. Чини ce као да нсма ни стара  чељадета. ни болеснпка. Све ce подмладило,  све оздравило. Лепо су видплн како mi rope  кућс; зналп су да ће иаћи само згарпшта.  Свејсдно. Cairo да до1 )у y своје село, да  легну на ouaj свој камеи. Нигде на свету  не iic.iiF -ii ce као ту! Макар ce н под ведрим  пеоом сеаиало, макар •ce ‘ мало и промучнл«.  Оиет јс свак на своме, иа својој грудд. y  свом д о б р у. Чш ш  1Ш  ce да нлсу толпко нu журили  a «eh тре1 ш дап бплл су лред селом. Ола-  :шм < :в > ‘ јд брда, евоје познато дрвеће, камење,  чел.ад п*‘ Ч С *  да клпкће. да цодврнскује. Некп  iBi'ieiue neвагu нз свега гласа. Некл као да почеше покаскиватд. т1ак ce чини да х  етока некако живље пде. Овце ж козе нису  онако сметене, не комешају ее- Осетиле, зар,  мврие евоје траве, па некако веседо блеје  и журе, журе .... На крају еела дочека их мала четица  стараца и сакатих младића. Неке вратили  лз Арада, неке пз војске, као инвалиде.  Без руке, без ноге. без ока. Ови ослабили,  изнурени. Очп жуте, лица модршсасто бледа,  мехурови испод очију. Иекезили крваве  зубе и радосно ce снешкају кад, опазише  евоје. Потрчаше y суерет једнл друпгма,  загрлише ce. Настаде љубљење, дуго, бес-  крајно љубљеље. Дочепа ли ce једно другога  не доже да ce одвојп, одмакне. За час би  то као и локушали, али чим хоће да ce  пусте, опет ce чвршће пригрлб и иапану  љубити. — A ево нам домова! — сетно добацн  једаи старац и показа на пуста п празна  згаришта. Онде, где пм биле куће само го-  миле црног, печенога камења. На попекој  гомилп већ обраела п трава и читава јата  гуштерида веру ce и сунчају. Гдегде ее  види јога понеки заостали кров; управо пнје  кров иего остатцл, крхољине од н>ега. По-  нека црна греда очајно стршп y вис као  нека црна рука која осветнпчкн прети према  небу. У трулој, разбаданој слами врапци  почелл да савијају гнезда, и понека измр-  шавела, полудивља мачка направпла y ito.i  свој лежај. Око сатрвених и прекрханих грбача еаеутих појата вуцара ce no какво  псето, чепрка руњавш! шапама тражећи  костп. Измеђ сагЕглих дае-ака провнрп кат-  када радознало остарели мвш. Погледа надо  елободнпје, одпгне бркове y вие као да би  да озјвршле нешто, па ce нагло скушг, згрчп  н опет упане иеђ даске. — Ено нам домова, — одговарају Б р |ан и   a слеју ce. Многи, нестрпљив, сео на гокнлу,  на голо камење. са одмах запалко чпбук.  зазшшљајућп да је уз своје огљпште, уз  ватру. ^I-Pyrn отпшао, чупа траву и хприше  je; треки обилази, премера даске, надајући  ce да ће одабратп коју, да склепа макар и  труо креветац. Некодвке уеке, теене, незгодне дрве-  њаре направшш су војнвди од дасака.  Иалп. нпскп прозорчпћп, расклпмани; врата  тесна, пекривљена. Испод врата пзроване  јаме, препуне воде; испод прозора вздпгле  ce гомиде ђубрета п све обрасле y траву. Једпно кука старога Мргуда што je  остала здрава. Иета каква je и била, II  онако пета н обељена. Алп еу на њу не-  како свп гледалн попреко. Бојалп ce да  гласно оеуђују, ввчу, — jep ce бојалп шва-  бипе казне, —  али су, кршпом, указпвали  на њу п, гадећп ce, отвљувалп y страну.  Нскп као да ниеу нп пмалп другог посла  него су по пола дана навзменде обплазшм  око куке и пазплп да когод кебп макар п  нехотице уљегао уиутра. Б и к опазе кога, одиах пзмахују рукон, чибуком, дају знакове  да ce не приступа. Зато hero  ни од придошлица не сиеде  да ce упути тамо. Нпко пије шгхао: зашто?,..  Задовољавали ce само датин знаковима. Тек  понекл као да ce доеети па ce н саи згади  e онљуне. Стара Митра некако сметено  преврсти Лакана там je погледао преиа  Е;уки; чинидо јој ce кае да ke га неко отуда  омађијатп. Она ce давно досетила да са  Јагодом нису чнсти послови, И одмах по-  чела чувати Лакана од њезиних поклона.  Оад мора иазити да га сачува и од њезанжх  погдеда. Она je лена, она и погдедом мозге  заиамити. Житрана дрвењара, као и остале, за чае  ce напунпше чељадгога. Неки ce, додуше, н  отнре ту сиеетили, неки ce сада почеше  уређивати. Нвје ce, управо, инадо шта уре-  ђивати, алп свак je желио да барем торбу,  завеисњај, ћебе смести y какав згодан кутик.  Мотљање, комешање, граја. Изгледа да више  ни дете не може да уљезе унутра, a њима  није ни тесно на неугодно. У  шали, чак  почели да ce шткпају, шкакљу; шш изне-  нада подиетне ногу један другоме y звељи  да га обори. У  врх .огњишта засео ехари,  гурави поп Лука y својој широкој пророчкој  бради и старој излизаној мантији, на којој  ce век почела указивати и ххонека рупа.  Нареди да ce наложи велика ватра y част  мовпм гостима, па задовољно одбија димове  ж снешка ce на свакога, Пламен, завгра-. вајући, заш&усне га каткада y жуто, иепос-  впчко лнце, засени ny зажукене n упале  очн п прелпје му чптаву браду блиставон,  белом ермом, y којој, као y огледалу, играју,  трепере п rope мплпјунн језпцп његови. — Ето, Мптре, Бог милостпви наредн  да ce опет еастанемо, — прошапта осетно  шушкетајукп. јер je све прве зубе погубио.  — Дупшанпн гонп, a Бог саставза. —  Само ее мртви не враћају. — тнхо  одговорп Митра, држекн ее од њега y прис-  тојној даљини, као што п доликује звенеком  чељадету. —  He, богме, не.... Јадан Нргуд! — По три пут јадан.... Оде му п жа-  вот и образ, — дочека неко пз гомнле. —•  A бплп ciro y једиом: тунелу, y  Араду, — опет ће non лакше. — Под назга  блато, мокрпна; над нама мрко камеље icoje  без црестанка плаче...  Нп впдњаче нп нншта.  Гробнпца!.... Ж пвп људп сарањенп y гроб-  нпцу. — Оешх ko je имао пара, — опет ће  онај пз гомиле. — За nape ce могло купкти  н бољс коначпгате. n све ce за nape иогло  купитп. Поп застадо п погледа по чељадила да  види којп то говори ? He опазп ннкога. По-  гладп браду и наетавп иирнпје: : —■  Taко ce почеше разболеватп један  по • . један. Узме га ватра, обнемогни, јечи,  јаучпЛТ, кроз два давга, — мртав .... Еад je Мргуд умро, тридесет ex je оне ноки  унр.то с њиме .... Тридесет.... — À Командант Хегедпш, кад му јав-  љају, пита: „зар само толицно ?“ и окреће  им леђа, — упаде и по трећп ггут непоз-  натк буџаклија п опет замукну. — Жнвпна! — Џелат! — Еј Боже од освете кад лн ћеш ce  јавит ? Многи почеше гувђати и љутити ce.  Прпеетише ce и лудог Васе. И  он нртав.  Стражари га нзмрцварили, што ce раепевао  кад je пао Пшемиеел. Нису веровали да је  луд, називали га претварилом, Трећи дан  ce разболео и умро. — À молпм ти ce, бако, да одем мало  до Јагоде — тихо дрошапта Лакаи прнла-  зећи Митри иза лера и обгрливши je. Она, трепнувши, енажно га стиште за  руке, цродрмуса њима и некако оштро нро-  шапта: — Нећеш. — Молим 'ти ce. — Доета. — Она je добра,.... Оиа je златна.... Ннје ни довршио, a шамар пуче. Први шамар након Симатове смрти. Лакан, заггре- пашћен, изви ce и, вшпе од пренеразкраа  него од бола гласно јаукну. С;:р вач  ногледаше тако. И  као да ce га удард ? Мнтра je еедела \  \ Ј  т  vrđ-Р ^Ш ?)  'ib i ' !  ik.:y - - ‘ ï-'/vt/jf ! \è - \ г '  J }  !'Ш‘/ n i l H  .■ ж У д/ изгледзло je као да д не зна шта ce око  љ е догађа. Други дан, рано, прждпгоше ce иногн  да крену y Требиње. Сваки потерао по две  по трн главе стоке на продају. Треба ce  доченати новаца п поново куповаалн noeyije  н остало iDTo треба за кућу. Треба поиово  кућу кућити, како многп говораху. Уз то  H ni нонестало п хране. 111 то ie бвло дотро-  пшло ce y пут-у ц ретко још y кога да бп  ce могло наћн покоја прегршт брашна. До-  душе чулп су да нп y Требињу нема брашиа;  ахсо га a mra да je прпкривено код понеких  бегова п газда. Али ce ппак надали. Имају,  зар, п тамо људн душу п верују y Бога.  Ваљда ће ce смиловати п продати макар  неколико. Газда Микаило Пелшкнн сам ииа  толпко жита; шапуће ce да чптаве гомпле  пунпх врећа деже y нагазн. A он je н a ш  човек, од наше  вере.  Неће он пустити  да ce сви врате празних шака. Преваршгп еу ce. Кад су продадп стоку  н отишли пред магазу газда Мпкаила. за-  текли су га управо како товард жато на  онања коллца п гааље некуда. Сељаци, опа-  знвшн га, понизно поскпдаше капе н поз-  дравише; жене ce ггреклоннше готово до  зеиље. Учлнп ce као да их кије нп видео.  Поче нешто да виче на оне хамаде шхо  upenoce вреке, поче да пх ирекорава. Опа-  знвши како наљезе је-дан безбрки офиднрчић,  бржебоље екпде шепшр и наклонп ce дубоко,  са једнвм сервшшим п беекрајно глудим осмехом на лицу. Ч ак и- кад je офпцнрчпв  хгрошао, он ее jom смешкао и гдедао за њни.  Затим ce нагло окрену п хтедо да уипђе  y радн>у. — A ево п мп дошли y жито, наш  лијепи газда, — дочека један сељак п про-  гура ce до њега. — Немамо тп готово шта  окуеити. — X мене нена жита за вас, крат-  ко осече газда и не гдедајући га. — Еако нема; по Богу, кад ето колима  шаљеш. — To je звито за оне који хране рад-  нике, y виноградима, y пољу. За вае нена. И газда ce окреву п мирно оде y ма- газу. — Ш та ћемо сад? И  сељаци ce забрннуто згледаше. Где, y кога да ишту више- .... Иди да проее? À код куке ce нема нп мало и треба донети.  Ако деца y зору заишту хдеба, шта ће нм.  одговорити ? Чиме их замамити ? Разбише ce no делој чаршији да траже.  Hakn ke, зар, код Мусдимана што mr газда  Пешпкан продао з а  раднше?  Макар  билс и скупо не емета. Саио да ce добије XVI. Село почело да оживљава, да ce буди.  Здравији ii снажнији л>уди запослнли ce  око развалина. Хоће што пре да озидају и жоправе кућу, макар само толлко, да ce y  н>ој ноасе становатк* Друти отишлв y шуму  да нае-еку дрва п јаппју за грађевпне. Неки  ее забављају око љпва п ливада, обндазе  нх, ограђују. À некп непрестано мисле о  храни, одлазе y Требпље и враћају ce сет-  нн н забрннутп. Ж ене сад изгледају вред-  није него еу икада бпле. Непрестано перу  рубље, вешају. разгрћу: чисте nocyçe; жету,  расггремају по авлији. Десто оду преко пута  да ce мало разговоре. Туасе ce како не знају  шта ke еа децож н њиховин пскањем да  једу. Ш тз ће ce јеетп? Зар п опет трава?  Ето ce најелц траве Обрад Гргуров д Ни-  кода Гридев па ce обојпца надулл, отекле  ин ноге као барпла п ооојпца умрли. До-  душе жандари су дошлп п запретплп, да  нпко не сме прлчатп да су умрлп од гладп.  Ако ко н одсад тако умре, нп за љега ее  не сме pe-feii да je умро од ■  глади. У овој  зенљи свак mra да једе, a ko je крпв тим  људима гато ce нпсу побрпнули за свој за-  логај ? Ж андарн су обшпли п дрвењгфе, дз-  грдили чељад што су ce тако стееипла. —  као да су ce нмали где склонити, — н по-  претпли да, y случају каквпх болсети. неће  mi привирптн y село да што помогну. Нису  лудп да ce заражују! Оео Јагоднне куке увек ce шетао по  којп беспослењак. Нде, шета ce п даје зна-  кове, плп ce лењо дзвалн под оближљи дуд  на н отуд даје знакове. Девојка готово ннти  је иогла y кућу ни дз куће. Ако нзађе до на воду, кашљу за њом, опљуцкују, уздшиу.  Стане ,ш на врата, срдито je преиерају  погдедон, врте главом, осветннчкн тк р гу ћ у   субнна. И  дошла чието као авет. Мршава,  исппјена, изломљена. He може нп да пде  усправно, ева ce некако накриви на десну  страну. Кад гдеда, гледа пекако поплашено,  узверено. Чини јој ce као да ce свак спрела  да је удара, туче и лењо ce, издаљега,  уклања пспред свакога. Остављена, јадна  немоћна bao да стрепи, бојп ce и своје сенн.  Чеето ce изнебушено осврне, као да je неко покушао да je гурне отрага .... Затим ce постиђено кренз п хитно, хитно еакрива  ce y кућу. Од страха, од срамоте, од поруге, на-  послетку ce озбиљно разболела. Паде на  постељу, зааемонее. Нису јој одиах веровали.  За два дана нису пуштади никога да одс  и да видп како јој je. Тек трећи дан на-  ђоше неку бабу Марпју, малу и пакоеду  зкену, којој наредише да јој кува ручак п  да јој каткада воде донесе. Баба Марпја, кад су je напољу пнтали,  одговарала да болест нпје тако опасна.  Тврднла je поуздаио да ће ce Јагода барем  кроз три недеље придвћи. Кришои je, до-  душе, преносила ио коју ствар, п вреднију  ii iiaae вредну, из Јагодине y своју кућу,  да јој случајно неби другп нашљедппцп  уграбили. À препосила je п брашна, п граха,  ii осушена меса, и join некаква мрса којп  ce задесио y Јагодиној кућн. И то није крпла. Јагоди je y лпце говорпла да he умрети .... A кад ke ушгратп: зашто да дру- гоме оетавља ову храну ? 3ap нпје боље да  њојзи, Маријп, даде ? П а п не чекајука од-  говора, бврала je што јој ее еввђало п узи-  мала- Стари non као да ce први смшгова да  npelje Јагоднн праг. On je имао обпчај да  свако чељаде које ce y селу разболп, лавар  од какве болестп, впди n обпђе. Hnje чевао  да га зову ни да га мољакају. Оам оде,  погледа болеснпка, расппта ce за здравље.  Ако впди да болеет није озбпљна, посаве-  тује п болесника е чељад, како да га ње-  гују, препоручи какву траву плп нонудп  какав прашак п пде. A ако je болесннк прп  крају, он, не пптајукп, накеке на врат епн-  трахпљ, чпта молптве л нагонп га да ее  прпчеетп. И, макар му и мучно бпло, макар знао  да ће ce сељанпма замеритп, одлучп ce да  јој оде. „Грехота je, хришћанска je душа^  прошапта. „Ако je п згрпјешпла, опет ce  зар каје. Зар нас вма без гријеха? И  ко-  лико нас шга? .... Јагода ce зачудпла, кад ее појавио.  Некако поплашено повуче ее иа крај кре-  вета, уза знд, n, са чудном зебњом n  стра-  хом, гледаше га. Мпслпла je зар да je до-  шао да ружп п да прокуне. И  претрнула.  Хтела бп да безки, да ее еклонп a нема  куда. Напослетву дограби један чашаф п  стндљиво га пребацн преко главе. i 07 — —  He сакривај ее!,... He сакривај, — зашушкета поп пријатељеки л одгрну јој  чашаф са лица. — Ја ниеам дош’о на какву  дугу еједнжцу .... Само да те вндии, — Фала тп, оче! И  брзо, брзо уграбп његову суву руку  коју je с п у с т Е О  на креветац и пољуби je. Поп јој загледа y лиде и заиита мекше: — Молиш лн ce Богу? — Свакн даи, —  Смирено, покајнпчки, молиш лп ce? — Онако како знам.... — A би ли ce исповједила? Она подиже мутне, водњикаве очп пре-  ма њеиу. Као да га нпје разуиела па хтела  да видн: шта то пита? Зар cm мисли да je  она достојна исповлједи и причести ?... Опа-  зивши га озако озбиљна и мирна, ева ее  етресе. И  некако радоено, нестрпљпво ух-  вати попа за пешеве од мантпје и, молећи,.  узвикну: • — •  Ах, оче! — Хоћеш ли? — Одмах. Па, бсјећи ce да ce non ие предонисдп.  заппта живље: — Може лп одмах? — Moïse, поже, синко. Јагода узе крст који јој non пружи,  пољуби га н притзште па npca као нешто  драгоцено, нешто т т о  јој билн отели na  сад вратилп. И, ne гледајући више y попа не-го y крст, запата некако узбуђено, за-  дихано : — A почеп сам ја грсшница?.... Ш та чгам учпнпла? ..... Ш то can волпла једног офнцнра?.... Зар je гријех кад ce неко води? — Ех, синко, оно тн п Исус казке да  љуеиио неггријатеље, ■ — зашункета non збу-  њујућл ce п'замуцкујућп, — ама му наша  бр^анека памет то не прима. Ko тп једуш -  маннн роду n племену н ко чнни зла, не  чигајеш га волптн.... Тако je данас. Јагода одиже крст и рече мекше: —  A  добар јс бпо, добар.... Ннје ме  гонпо, мучпо. П  кад му велшх: „а што по-  na.ni онлпке куће?“ он каже: „наредба"....  П а одиах ппше y Требшве да му треба  неколико новпх барака за магазпне. Елш му  дозволилп, направпо ове дрвењаре. — Хк.... Хм.... —  К  ја му велтх: „пролази пуно гла-  дне опротшве кроз село. A ја немазг да им  дам. Све сте нам отедиА A он доноси бра-  шна. пршута, бешкота. Свега донесе. II ја  то СЕе дадем сзијету н.... хвалшш су ме. — À сагрпјешп лп с љпме, јаднице? — Сагрпјешпх, оче. Од добре воље са- грнјешпх, јер мп омпље срцу .... Ннје бнла спла нш;ако.... Опет прпкеее крст на уста n поче љу-  -бпти некако страсно, манпто. — Зар ce то никако ne може опростптп?  запкта, затшх, проагукло. —  To лп je тај  грпјех без опроттзја.... — Бог je добар п о н  к  опроетдтн .... Он иоисе што мп не можемо .... Он сваком прашта.,... Н  теби ће .... Сагни главу Пребаци јој ешгграхпљ преко главе и  тихо, лагано поче да чита нодитву. Изгле-  дало je као да негде зуји чела, тако му  глас ситан п утаљен. A кад јој дрхтавом  руком пружи причест и еаге ce да je по-  лзуби y чело, две крупне сузе потекоше му  низ старачке образе. Алп као да ce застиди  од свега тога. Некако поплашено пошеда  унаоколо: да когод није видео. П а ce брзе  убриса h још брже уредд ствари и гурну  их под пазухо. Некако збуњено, еметено,  пружи јој руку при полаеку п рече „збогом".  A кад она прнгрли руку п опет зганнто  поче љубдтп, прибра некако снагу да ce­ il обрецне: — Оставп!.... Доста! Дошав y дрвењару окрену ce Митрк  h рече шапатом: — Јагода je на умору ..... Отиђи и опроети! — Бог нек суди и опрашта! — мирно  одговорп Мптра, па опет прихвати за своју  преслицу. Није хтела отићп нн да je мртву види.  Мпрно je слушала препирке еељана: хоће  лп je сараиити y гробље пли изваи гробља?  Овп су бпли за то да ce сарави иза гроб-  л>анског зида, на два аршина далзипе. Попу  нису моглн забранити да je не опоје и не  отпрати до гроба. Алп оснм четворице но- -сача нико другд нпје csieo пратитп, Ч ак п  она четворнда као да ce стхгдпла какав  терет носе. Готово су трчали под носнлама,  гувђајућл и пеуЈући. Нико sa њоч ннје уздахнуо нд запла-  као оснм иалог Лакана. On je. епроках,  криточ, кад лико не видп, леколнко пута  отрчао јој y кућу, донео воде. подворио je.  Оад, кад су je понелгт, еакрпо ce за Kyty.  y једну рушевнну од појате, п ту плавао  ггорко в  веутешно. XVII. Извенада као да нека зараза ударл y  cf.ïû. Оваки дал, готово, по једна илл по  двоја ноенла однос-е ce на гробље; старп  non свзкп дан y пеколико куиа мора да  свратн h обилазн болеслпке. Кекп ce сасу-  шиди, онршавели. ислабплл да пл ce внше  Hs глас не чује даље од постеље; други  набрекли, отеклп, помодрплп y лпцу п бес-  весно, потпуно блесаво гледају око себе.  Сад внше нн жапдарп нпеу моглп забра-  нпти да ce не говори о уплрању од сдабе  храле, од гладтт. Свет, пспакен, лзнучен,  ојађен лзгубио вктпе свакп страх, те пустпо  срцу и језвку ка вољу. He бојн ce внше  пп ггретње, mi казпе. Куд ће већа казва  од оваког нспвота, од гладовања? У Тре-  бпње ce иде по неколико лута, шпте ce  ;кпта, тражи. И  свак ce вваћа празних ша-V . —  ш ка. Нпко, додуше, не одбвја, свак обећаје.  Чак зе п највека господа заузимљу за ђ е>и х,  за сиротињу. Неки дан су им то п локазалп,  на једној забавп. гЕво да видпте како ce  нпсди на вас п на вашу децу1 ,  вели ин  један члновппчић и води n s  до овекег про-  зора, „Привирзхте унутра, па впдпте ко сз  о вама бринеи.... Кад су догледали, зачуди-  лн ce сељанп. У некој велшсој, раскошно  осветљеној собп окупилп ce најкрупљи људп.  II генерали, п преетојник и ч и н о ен ец и , сви  бегови, газда Пешикан и толики другд.  Музика ни свпра негде y крају, a онн ис-  пијају вино пз финих, танках чаша и иа-  здрављају једни другпма.... Велпке рде ко-  лача, хлепчића, печених гусака п ћурака,  шунке, саламе уздижу ce око њ их no  свима  стодовнма, Гомила жена, са голим прсхша,  обнлази унаоколо, нуди- И  цвећа, пуно цве-  ћа, евуда!.,. У  ово  доба толико цвећа!,.. Боже!. — Ето, — опет ke онај чиновник па-  жљнво их одводеки. —•  Чиет прпход од  -ове забаве пде y корпст Вашу.,.. Хајдете  кући и смирите ее.... Блке храке.... Ko je могао да чека, тај je и чекао.  Ешао, копао кореље, чупао траву ако је  где нашо и прехрањивао ce. Ko није могао  да чека, тај je. умирао. И  гробље ce пунило,  пунило Еепреетано. Још мало па Јагода неће  бпти тако удаљена од својих комшија. Иегде y то доба почели ce враћати п  многи војници са фронте, па допуст. И како  који дође, неће да ce врати вигае. Нема mi y в и х  впше оне детпњеке бојазни и стреп- Ј |  ње пред старешинана. II am ia ce отворпле ;  s   очн. „Ако ћу улрпјети од глади нлн од  куршума волим унријетп код куке него т : I  туђем свнјету“, веле.... „Не дају нам да |  једемо a гоне нас да гинемо. Зар то ложе  бнти?1 '.... Нп зкандарн жм нпсу могли ншшга. •  |  /Кандари као да и cairn оеећалн своју не- ' 1   моћ, па еу ретко и навраћали. И  сад еу |  анли љубазнији, пнтомији. Кушали н да ’  ј  храбре чељад, да теше. Сзтнлп ce н они ,  f  Бога п почелл га пошш>атп, Стара Мптра Ј  по њима je п познала, да сад нешто вндје Јј  y реду“. Макар ce п мучпла пало. н патп-  ла и она п Лакан, свакп дан je нзгледала  веселија и, пекако, подмлађена. — Чвм еу жандарп омекшалл, зло je Јј  по царевину. ■ — ■  Бог почео и на нас гле- Л  дати .... ТТо оо rrnun т  ттп mmr о т » ттг.» а тг /» х то т т т т» « ! nû* ! ■ ? . коките, као да почеда пзлуђпватд од ра- ј .   достп. Са неколпко стране почеде ce раз-  носптп вестп, како ce читаве чете конита  раштркале по гораиа. Ч ак прпчају п где  ее појавпла и која чета п где je ко коју  видео. Befe су пмали пеке окршаје н са  жшдарпма и са војнпцпма. И, како ce прпча.  оетадц су победноцн. Оевојилп две каеарне, ј  \  заробпли трп машиноке пушке, одела. иу- |   нпдпје. Митра никако није могла да ce смнрл  на једном месту. Непрестано ишла од куће  до куће н непрестано питада о комитаиа.  Колико пх je? На кога су нападалн? Где?  Јесу лн могли штогод ж улљачкати? Све  je хтвда да чује н да сазна. Све до ектница.  Изгледало je као да ce надала, да ће јој  баш тн људи донети сдободу п тај њезин  недоетижнк „дан освете . И  као да бн ове  на свету дала само да их види! Y заносу, y пијанству оном, поручила  нм по једном одрпанцу, да јој на село дођу.  Лепо да дођу овде, y њезину кућу. âk o  je,  вутрадан, ради тога н обесе, неће зажалитн..  Први осветницгг, — прве ласте! Треће вечерн одиста јој стигоше y  походе. Петорчца. Умотани y дуге, црне  струке, испод којпх им провирују врхови  пушчаних цеви, са набијеник капана до на  очи. Како уљегоше, разгледаше најпре све  по кућн; затим одбацнв 1е струке са себе ж  пугнке положпше y крај. Сви некако сдични  један другоме као рођена браћа. Окошти,  мршави, — ни један као да нема мееа на  костима, — али необдчно жилави, чврсти.  Поглед ии промицав, оштар, тешко га из~  држатн. Јаке вшшце некако им.нспале,  раигнриле ce п 'нешто као да непреетанв  ршти, леље међу њима. Један, са дугии  перчииом који му ce спуштао до рамена,  био ии харамбаша, Чим угледа попа који  je седео y врху (још je становао y Митрп-  ној дрвењари) и некако поплашено их гле- дао, прпстушг му, х го јсд о н и  -ce s  пољуби га  У  РУ К У - — - Благоеловп оче! —■  Бог те благословпо, синко. — Здраво н&м била Сшгатова најко! Стара Мшгра рашврп руке н поче да грлк једнога по једнога. Ето, Бог дао па  fee јој опет icyfea пропеватп ..... — ЈГакане!..... КлаЗЈемо Гарана! — уз-  внкну радоено и замоли једног од козгата  да га закоље. — Вечера треба да буде добра .... Cano fee нам ce опростит-н што не- мамо хлвеба. — À 6sfee п хљеба y нае, —  одговорн  хараибаша мирно вадећп омањп чешаљ п  зачешљавајући перчин. Ta нпемо ни мп  нразннх тораба. Донесе ce ракпја, поче ce наздравл>ати.  Првп започе non. Оде најпре до врата, до-  бро разгледа да нема ко око куће, да npn-  слушку.је. Врну ce п прпхвати за чутуру.  Поздравн јунаке којп ce дпгли да ее бију  с дупшашшон. Зажели им сваку cpefey y  боју. Саи Бог нек ce смплује n нек им бла-  гослови орузкје, јер ce бпју за пракедну ствар .... И  нека освете браћу к о ј у  нам по- губише. — Само вам ce молим, да не уонјете  Сулагу Челебију нп Дпганпна Пбра Дуру-  шоввћа, — замоли Мптра и одмаче ce мало  од огњишта. — Првл je опањкао Сниата,  a другж га објееио. У а и х  мл не дврајте! — A рашта? — засмеја ce харамбаша. — Ја с-ам миелио да кеш нам рећи, да баш  њих тражпмо. — Ја can ce заклела. да ke само Пе-  трова рука Симата оеветитп. Нека још по-  живе, док ce он врати. Лакан п комдта донесоше одерана овна,  расекоше. приетавпше на ватру y ведика  котао. Y селу, y коме je толнко гладних,  приређује ce ето господска вечера. Мптра  тако хоће, то je њезина воља,... Макар, сутра  сама и гладовала, векерае he е њпзга impo­ sa is. XVIII. Глас о потпунои поразу Бугара код  Ветреника допро je некако и међу Брђане.  Допро готово y иети час кад ж y Требиље.  И  све ce ускомешало, узбеснело. Сад век  нестало сваког страха., престалп сви обзири.  .Буди ce весело cycpehy и честптају један  друголе, грле ce, љубе, плачу. Некп наро-  чито отишли y варош да дотерају пића п  себн и другима. Ж еле да ce оппју. На глад  ce више не мислп; мора je нестатн. Бике клеба колпко  ce xoke. Сад саио rmke! .... Није шала кад ce црном Бугарину стало  ногом за врат: И црни Бугарин покорно  савко шију и моли мир! „Ево главе“ велп  „па сијецпте, сано ми oci авите жене и ђецу...  À je ли Бугарпн иалакеио, неће ее ни Турко  дуго одржатн ... He може, Испребијаше и a e ra  хамо, код Т!абе, па жу све косте  по-  ломдавне. Још само душа y носу што ce држн1 * . Дође ред н на Ш вабу ... Моаге sui још годнну протегнутп Може“.... „Не може“...  „Нијенац б н 1  веле „к могао: он још нла  јакостн и крмалука y себи. „Алп наш je  Швабо на пздпханију’ .... Љ уди оставпше поелове, неке да раде  нншта. Само пду y Требпње, пдтају, рас-  ш ггу ју . Некп ce одметву е до комнта, y   планину, да и њих запптају. Heke ди отпт  воље  знати? Нпко незна ништа. Али лпца  пшаиске гоеподе забрпнута. Оетни еу. тузк-  пи, кевееели. He запдеку ногама, не звече  сабљама п мамузама, не гледају вшпе гордо  б црезрлво на све око себе. Оборилн главе,  сабље прндржавају рукама, иду некако ла-  гано, неспгурно, као да су недавно изашлн  5 1 3  болнице. Ни госпсфе нм не циче впше  за клавнсом, пе истрчавају на прозоре, не  дрече обесно, дпв.ве кад опазе једна другу.  На улпцаха не може гстово нп једна да ce  сусрехне: прозорп mi затворенп. Ш та je то  с њшга? Рашта je?.... Бог зна да je некако  зло по њпхову главу!...,. Кроз неколпко дана охворено пзјаваше  да селе. Неколпцшш народппх људп преда-  доше све. II одело, п оружје п храну. Све  магазпне, бараке, болнпце, судове. À окн  хоће да пду, одмах да пду. Само исле да  пх лепо пропусхе, да Ш 1 ce y пуху не бп  лравиде непрплпке. Кад су Бркани чули да су ce л жан- дарн предалн, готово нпсу моглн да верујуд  Нншта je то: п пропаст Турске u иропаст-  Бугарске. Све je снтно према пропастк бо- сансквх жандара .... Јер ако су они кдону- ли, клоиуло je све. Брђанин- ce више не-  бојн Јшкога до Бога. T iiisi ce Ш вабе повукогае, насгсоро поче  долазгтн наша, срџска војека. Наетадоше  празгтиди п теферцчи y земљи. У вароши  затворише ce радње, опет ce бставшне дое-  лови. Ryke ce кпте зает-авама, ћилзшзша,.  цвекем. Чисте ее и перу бурад да ce што  више вина п ракије изнесе пред браћу;.  y  кукама запослене домаћице пеку, кувају  без одмсра, да их могу дочекати понудача.  Деда направила бајрачике, изашла на јж и в ј   п, уредпвшп ce no војничку, са једном ур-  небесном дреком певају 0  р п с к y x ia iy ,  Ове радосно, беено и СЕе као ппјано, Оељацп су оставнлч домове и откшли  y варош, да својим очвма впде српску вој-  ску. Окуппле их ce чптаве гомиле. Заетану  насред улкце, закрче пролаз и мирно раз-  говарају. Нико несме да им ce јавн ни да  их опоиене нека ce уклоне с вута. Због  једне ситне опомене сад бн дошдо до туч-  њаве. Они су сад господари y својој кући.  Ово су њихове улиде, нису ц a р о к е и  онц слободно. могу, кад им ce то хоће, да  сад никога овуд не пропусте. Кад су спазили војнике, y први мах као  да еу ce забунпли. Од велике радости нису  знали шта ће. Изнеиада неки потегоше ку- буре н почеше шенлучитп; некн све цвеке  којим ce окптплп побацаше на војтпсе. Једни  рангириле руке те почелн да грле и љубе  кога год ухвате. Неки лове само официре,  кдањају ce пред њвма и целнвају ни ордене  на npe-æiaj Све ce пзметиало, ускоиешадо,  стпело, Китп војска нозке да ее одвоји од  jBHi ни они од војеке. Једва, y неко доба,  конандант подвпкву да ce мора редати и  једва, наков неко.тано опомека, почеше да  ce раетављају. Стара Митра, п ако je желела, нпкако  није могла тога дана да остави кућу, До-  душе сад нззје пмала поела колпко пре, јер  јој ce Еселно п non п свп бзскућнидн  како пх она вазнвала, алп јој Лакан некако  нше нзгледао здрав. Болела га глава, еку-  чввало му ce. хватала га несвестпца. Хтела не хтела иорала je да остане.... Ш та би било од љега кад би га оставпла сама ? Пред вече, пошто je помузда ose две  трп овце што mi још остале, н унела кабдпк  y кућу. неко лако куцну y канат п пређе  преко прага. Отара ce окрену да впди ко  je. Војнпк, српскн војнпк, опречљен, ору-  нсан. увпја брчпћ п некако меко, меко назва: — Добра вече, мајко! A стрпко! — A Петре! Лакан скочп са кревеца п, пре него  што je стара успела да ce прлблпжп, обесп  ce Петру о врату n пољубп га. Заттг, по-  носнт што je он први уграбпо, одступи да ir баби начпни места. Старжца ce паз-кљива  отра око уста, обујии Петрову главу ру.  кама ii пољуби га y чело. Застаде мадо п  као да раззшсли. Па ие опет наге и пШауби  га y уета. : — Хајде, сједи! — реће иу указујућц  на ннску етоллчзцу, — a илаћело вренена  за л»убл,С!Ј»е. Док свршнмо шхо треба. Петар оетавл пушку y крај п лагано,.  лењо спустп ce на етолицу. Његово облог  доброћудг.о лиде руненнло ce н жепреетано  смешкало. Материн дочек као да га мало-  изненадио. Није баш онаки како га зажжш-  љао. Некако стегнут хладан .... — Â како вп? — запита да поведе  разговор и да ии ce спт наслуша гласа. —   Здрави? —  Ето видиш. — Хвала Богу. — Бог нас је.и  очувао. Петар извади кутију, замота цигар и  запади. — A Јагода како je? — запита као  узгред. — Ж ива? — Није. — Није? Рука му задрхта п он je упустио y  крило, са заДаљеном дигаром. — A шта јој би, nô Богу? — Умрла од срамоте, ■ — одговори стара  нешшосно. Спан1)ала ce са некаввии швапс-  ким официром, па с њил и зкивнла.... Ннко, рад тога, нпје хтио да je чује нж да ie  ввдг. Петар ее лагано поглади по челу и-  нвкако као кроз сан, нзбаци: • — Јаднида! — Ж алиш je? — запита стара j чуду  a  врекорно га погледа. — Сјутра fey отешн  на гроб да јој  тиалзш свијеку. — T a ? — À ко fee друтн? — Aira оној греишЕцп тн да жалиш  евнјећу ? Румено ладе Петрово као да ce мало  емрачн п он готово плану: — Зар вн евн не палите евпјеће газди Пежжкану? Јер je богат, јер има nape .... Мн* га окнтио Kyfey, растворпо врата, довео свмраче, нзнпо впно ....Ено свак једе s  пнје, -евак ce грлп е њшг.... A он je гори од Ја-  г»де. Јагода ce аредала, a он ее жродо.  Продо и тдје-ло п душу.... Она једноче a он свика Швабама .... И  он вам добар .... жо- штен.... a она .... Наишав на овако салан и ненадан  oinop. Мптра устукну. Зар њезпн Петар  ввако зна да говорп?. .. Ж њој да говорк?...  Он, којп ce ннје усуђнвао огатрнје да je  ногледа, Осетп да сад не може друкче,  иеге да иу скрене пажњу на крушву п  јачу етвар. те да га од ове нанере одвратн. Пошто оетрани Дакана нз куће, етаде .  пред Петра п поноеито ее иеправп пред Ï6' њжм: — A зар пајприје нећеш пзтраждиж  к Суљагу Челебију и Ж бра.  Дурутовића, џе- лата? — запита некако етрого, свечано,  донаћински. f — Д а их потразким ?.... Рашта?.... Ж Петар je зачуђено погледа. — Они су крвнкци Симатови.... A тн треба да Спмата осветшп.... Нико друга .... ■ — Симата ke осветити закон, —  нирно  одговори Петар, дагано скинувши капу u  полажући je на кољено. — Ми га не син-  јеио еветити. — Брата не смијеш осветнти?.,.. Ро-  ђеног? Иеправила ce, укочила, бдеда и жепж-  јена као светитељка. Поглед јој и строг, н  пакостан, u неповерљив. Доња јој ce уона  непрестано скупља, стиска.... — Закони ће судитп свакоме, — опет ће Петар, желећи да јој растумачи, да je  увери. —•  У српској je држави тако.... A  ја еан доста убијао .... Треба п да починем. Старица полети према њему, насрну. —  Као да хтеде да ударп, . да га пстера из  куке. Али намах мадакса.-Заклеца, затетурк,  посрну крај огњишта' и некако болано, аз-  немогло пиену: — Несретнн мој, Симате! Данаске лк  те мајка изгуби! Зарони лице y прегачу, сакри га. Први  иут y четири годиве облише je обидате стзе^ i као пролетња дажда.... И  она je јецада као  дете. не бринући ce више: хоће ли so чутп  шш вндети? На бодесничкој постељж.