Бранко Реду незнатнијих варошица у Србији припада Баточина. Мало чувена по имену, једва приметна у обрту, па скромна и у свему другом. Питоми висови, што је окружавају, те се умереним таласањем спуштају у Моравску Долину, она мала узана равница, где се са Северозапада ка Југоистоку врстају бело окречене, чисте и са општим покривачем југоисточне Јевропе, са ћерамидом пострешене  кућице њезине, и околина мало подаље: све то нема ничега нарочитог, по чему би га подуже памтио, кад си га једном видео. А таква ти је она сама. Свега једна улица, а пет разноликих власти; једна школа, а седам кавана; преко хиљаду вредних земљорадника, а десеторо забринуте господе и занатлија — сразмера која би се и на остале наше варошице могла применити, само можда са још већим успехом. Наоколо нешто мало лугова, а много пашњака; на висовима погдегде лоза, а у равни кукуруз. Овамо чујеш петао кукуриче, а онамо свињче грокће; одовуд певање какве веселе моме, одонуд пак псовка газда-Марка или чича-Рада; пас лане, крава мукне, маче маукне, гуска гакне и тако даље, све, како бива у местима уклоњеним од светске вреве; где су страсти ретке, а врлине тихе; где се несрећа ређе појављује, а срећа радије пребива; где се поједини необични догађаји дуго претресају, а годинама памте. Ту, бар тако ти се чини, све иде својим, не толико одређеним, колико одмереним током. Учитељ сриче са децом у школи; поп гази по прашини са требником, увијеним у не сасвим чист епитрахиљ, под мишком; секе намирују живину, а снаше кљукају гуску за покладе; чобанин чува бравче у жиру; најстарији треби шљивик, а најмлађи љуљуша мезимче: свако по свом занату или како му је кад време. Уз то домаћин  попије коју с ћатом у кавани, а домаћица проговори коју — и још по коју  —- у суседству са баба-Настом или стрина-Јелком; прочита се које писмо од детета у војсци, или која наредба на општинским вратницама и на механском зиду, или у новинама вест, понајразумљивија и понајчудноватија: о морској змији; о вампиру што дави људе у Брасилији или у Бреслави (Ђаче самоуче не може добро да види која му је то реч, што иначе није чудо поред оноликих штампарских погрешака у српским листовима); о Инглезу (а шта му је то?) који има браду од три боје; о новој моди по којој женске носе одостраг (ене!) неки набор (то ће одмах да окуша госпођица Цанка, — пошвабила се да Бог да!) и тако даље; па се уз то рачунају дани, колико има до Славе или до венчања или до Врбице, опет свако по свом занату. Таква ти је ова варошица, а таква је била са незнатном изменом и тада, када се у њој догодио по себи незнатан, али, у колико се може предвидети, за нашу причу пресудан догађај. Баточина је на путу према тадањем средишту Кнежевине, према Крагујевцу. Друмом, који је водио кросред средине њезине, јурили су лаки стремови са арњевима или без њих, а са оним малим али снажним и издржљивим коњицима каквих има свуда по северној половини Балканског Тропоља; ту су се стењући и шкрипући вукла натоварена рабаџијска кола; ту су понекад пројурила и тешка господска каруца са лепом опремом; туда је касао усамљени Јахач или је пролазио пешак  па је ту прекинуо путовање, да се одмори, да руча или да притегне опанке — и остали сви су ту стали и пристајали у једној од успутних механа, где их је, по степену госпоства, пред вратима а под ступовима надстрешнице, дочекивао газда, момак или слуга са водом и слатким од ружа или купина. Било је пред вече, кад је путањом, што вођаше из оближњег села варошици, замишљен корачао млад сељак, одевен у одело, какво се онуд носи, полу празнично, просто али чисто. На глави му фес, што се још тада носаше, за разлику од правог турског, са ширим теменом и богатијом кићанком, а то складно заокругљује лице и уздиже топао а благ поглед, што карактерише Шумадијску расу. Отворено кестенаста коса и дуге јасне веђе, прав нос и врло лепи мали брчићи над црвеним уснама а усред чиста обријана лица, дају му вид углађенијег човека, ма да је у сељачком руху. Кошуља празнична од танковијег провидног платна, са златом извезеним колиром и тацлијама; остало, осим простих белих гаћа и црвених опанака, еве је од простог сукна. Та чистота, поред простоте, имађаше нечег допадљивог на себи, полу празнично одело у радни дан пак потврђиваше да пред нама није обичан сељанин. То потврђиваше и држање младићево. Висок и гибак стас, онај таласасти па ипак при завршетку сваког корака одсечни ход — били су својственост овамошњем становништву, али неки покрети руке и главе одаваху човека од оделитијег укуса. Младић носи у руци малу, лепо повезану књигу и упутио се право варошици. Стигав пред прву механу приметио је вреву међ оном гомилицом људи што су се ту скупили. Угледа велика путничка кола са четири снажна коња, где су се по свој прилици мало час сишле оне две три женске у страном оделу са једним старијим господином, што сад у живом разговору стоје поред кола усред гомиле људи који једнако придолазе. Било је ту, као у пратњи господе, неколико коњаника, још једне омање каруце и двоје кола. И младић се придружи мештанима, те ускоро и разумеде у чему је ствар. Странци су се журили, да што пре стигну у Крагујевац на конак, па им се у хитњи десио немио случај, сломио се један точак на главним колима. С тога су били принуђени, да од последњег села довде иду кораком, док нису срећом још доста рано стигли у варошицу. Чим приспеше пред прву механу, одмах потражише да им се нађе нов точак, али их нико не разумеде, јер су и госпође и пратња им говорили само немачки и француски. Таман су се договарали шта да раде и неодлучно погледали и око себе и у људе, те да нађу неког ко ће их разумети, кад онај младић ту стиже. — Рекох ти, — окрете се најстарија крупна госпођа другој сувљој такође у годинама. — да не идемо овим путем. Ето одмах у почетку снађе нас несрећа. Она сувља се насмеја. — Није то тако страшно. — Није, по твојим романтичким погледима. Ти си нас и навела на ову будалаштину. — Боже, госпођо, — уплете се трећа дама, која је по свему изгледала осталима трима потчињена, — нисмо овде на крају света; наћи ћемо ваљда точак, па ако не, преноћи ћемо. Стићи ћемо свега један дан доцније. Није нам хитно. — Јест, јест, драга госпођице, — одобраваше живо она сува, — ви сте тек увек најпаметнија, а на сваки начин стрпељивија од моје госпође сестре. — Па лепо; шта ћемо сад? — упита она крупна. Док су се дошљаци овако разговарали, били су и остали присутни у не малој забуни. Механџија је изишао из механе са капом у руци; стоји пред странцима и гледа збуњено преда се. Путници међутим, како се видело по њихову негодовању, немађаху намеру да му буду гости. Светина није знала шта да мисли. Каруца су била лепа, ни Књаз их немађаше боља; госпође, нарочито она крупна, држале су се тако господски, као да су владарке; мушкарци пак, отмени и фино одевени, стајали су у пристојној даљини очекујући њихове наредбе, па су и ови изгледали као неки „швапски“ министри. Отмена спољашност госпођа, којих беше четири на броју, дивне путничке хаљине њихове и онај сладак и тежак мирис што се диже и разлеже из бора њихових кратких сиво-кадивених огртача,  учинише, те су их и људи окружавали у пристојној даљини, тако, да је у полукругу пред њима стајао само збуњени механџија, кога су неколико пута запитали на разним језицима. — Ах, ово су Срби! — узвикну она сува. — Да су наши светли преци знали да ће њихови потомци једном доћи у овакав положај, зацело не би допустили својој деци да забораве матерњи језик. — Ви сте, госпођо сестро, и у овој прилици иронични као увек. — Овом приликом теткица има право. То рече она најмлађа која је досада стојала одвојена од њих, мало подаље, где је на хартији, положеној на полеђини повеће тврдо повезане књиге, нешто цртала, а уз то се разговарала са господом који су им били у пратњи, па се сад, свршив цртање, приближила и пристала уз старије женскиње. Глас јој је био свеж као и лице јој, покрети и ход слободни и лаки, осмејак и очи пуни чара и умиљатости, а то се сада нарочито истицало пред гледаоцима, којима је морала пасти у очи велика противност између предвечерја и зоре живота. Кад се она појави, лица се у гледалаца одједном разведрише, а мештанке се упињаху на прсте, да је виде. — Ah, mon Dieu, mon Dieu, que faire! (А, Боже мој, шта да се ради?) — уздахну стара госпођа. Онај младић, што смо га видели, да се приближује варошици, стајао је ту у гомили и гледао дошљаке непомичан, са изразом  чуђења, управо дивљења, различитог од оног на лицу осталих варошана. Млађи људи около њега гуркали су га напред нешто са шеретским мувањем, а нешто са ужурбаним нуткањем, да се понуди дамама за тумача. — Ти знаш шта говоре. Дела, помози им рећи шта ће, — говораху му другови. Како су га непрестано напред гуркали, њему, у тренутку кад искочи на чистину пред госпође, испаде лепо повезана књижица из руку. Настарија женске погледа у књигу, која се при паду отвори, те остаде тако. — Tiens, — узвикну она, — un livre français! (Гле, француска књига!) Појава момкова, као и овај узвик, јако изненади странце. Она што је називаху госпођицом стаде климатати главом према младићу, као да хоће да га поздрави или охрабри; сувља сестра насмеја се са нервозном радошћу; она крупнија одмах натаче лорњон на нос и право погледа у лице младићево, затим га одмери од главе до пете; најмлађа пак, која му најближе стојаше, бојажљиво устукну, те га погледа неодређеним изразом. — Eine angenehme Ungeschliffenheit! (Пријатна неуглађеност!) — промрмља крупна госпођа. Младић, који досад изгледаше јако збуњен, чисто плачеван, освести се на ове речи, па се усправи. Чврсто стаде пред најугледнију и поклони се онако, како се то учи у француским школама играња, и проговори немачки: — Допустите ми, милостива госпођо, да вам будем на услузи и да вам се представим. Старија дама нађе се у чуду; једва могаше да му одговори: — Мо... лим. — Зовем се Павле Ђурић. — Monsieur Jouritch! (Г. Журич!) — узвикну госпођица. — Прекрасно, прекрасно. — Ученик Париског Университета. — Un etudiant! (Ђак!) — мрмљаше најстарија. — Чудо, право чудо! Сви му у се поклонише, а господа се руковаше с њиме мрмљајући своја неразумљива измена. Госпођица, која је била међу свима најокретнија, одмах му стаде објашњавати и за тренут ока исприча му сав догађај. Сложише се у молби, да им нађе ма и невешта ковача, који би или набавио нов точак или би бар овај оштећени могао да дотера, како би још данас могли да стигну у Крагујевац на преноћиште — То ћу, разуме се, покушати, — одговори младић. — Но за то време изволите овамо на доксат (sur la terasse!), где ћете се моћи одморити и освежити добрим воћем или изврсном водом. — Ах јест, вода вам је прекрасна. — Боља него наша тамо у Бечу и Пешти. — Благодаримо, благодаримо! — узвикиваше госпођица неколико пута и већ се наместила на доксату, одакле позиваше и остале, да се попну уза степенице. То и би. — Господин барон нека иде са вами. — Није потребно, — одговори младић, кад је видео да се овај господин устеже; — све је ту близу. Поклони се и оде. Друштво остаде на доксату. Узбуђење њихово ишчезе као пресечено. Наместив се како тако свако на свом месту, обузе их неко пријатно поуздање у своју судбину усред туђине. Урођене им охолости нестаде; младића испратише захвални погледи, све док се изгуби у светини; нарочито га госпођица хваљаше, у чему се није ни у колико ограничавала, већ је и по трећи пут тврдила да је то један врло фини младић и да она управо не зна шта би они без њега. Та примедба, до душе, није била много ласкава за господина барона, који је, како изгледаше, био мушки заштитник мале путничке дружине, а он у целој овој авантури и није налазио ни мало уживања; ипак се похвалама госпођичиним смејао и он више по дужности, кад виде да им се и она најмлађа слатко смејала. Она сува пак рече: — Ви бисте пристали, госпођице Јулијо, да нам тај млади господин буде сапутник бар до Крагујевца. — О, и даље, молим. Зашто не? — одговори госпођица. — Свакако имали бисмо врло доброг путничког маршала, јер господин барон, како ми се чини, не радује се много овом излету у полу цивилизоване делове света. Његово је поље више на углачаном паркету, него ли по овим труцкавим друмовима. Господин барон одговори са киселим осмејком: — У главноме јесте тако, госпођице Јулијо; само ми се чини да ћете ми ви до Солуна извадити и оно мало душе, што ће ми ови друмови још оставити. — Јако вас жалим, господине бароне, — одврати госпођица, — јер ће на даљем путу Јегејско Море докусурити све друго. — То ће рећи, — рече барон, — истрешће ми и остатак душе. — Не, — одговори госпођица смејући се, — оставићу вам толико, колико да можете подносити и морске буре, само будите учтиви као овај младић. — О, не можете ме начинити суревњивим; тај ће остати ту. — Ко зна; — рече мала сува женска, — ето, госпођица хоће да га позове. — Збиља, учинићу, ако желите. Најстарија нестрпељиво прекиде разговор: — То сте ви, који желите, госпођице; ми ћутимо. Затим продужи гледати кроз лорњон на ону страну, одакле се надала помоћи. Међутим је услужни младић нашао ковача, довео га и показао му штету, препоручујући му да се што пре прихвати посла. Но овај махну главом и изјави да му треба радити бар пет сати до касно у ноћ, те му није могуће свршити оправку а да господа продуже пут још данас. Павле Ђурић у пристојној даљини, доле  пред степенима а са фесом у руци, саопшти најстаријој госпођи ковачево мишљење и додаде, да сажалева што ће за ову ноћ бити задржани с пута. И ако је ово саопћење требало да буде по друштво врло непријатно, оно учини такав утисак само на ону крупну госпођу, која се брзо диже са свога места и запита, да ли би им он, господин Ђурић, могао наћи каква иоле мало погодна кола, са којима би могли продужити пут. Али је и то било немогуће. После мало времена проведеног у безуспешном трагању, друштво би принуђено да преноћи ту. — Боже мој, а где ћемо спавати? — Механџија има неколико чистих соба на расположењу, — тешио је младић. — Јесмо ли бар поуздани овде ноћу? — Као код своје куће, госпођо; ви сте усред Србије. Убедљив, поносит тон младићева одговора учини, те се госпођа предаде судбини. Госпођица међутим непрестано узвикиваше: — Прекрасно, прекрасно! Господин из страног друштва упита младића: — Молим, где су нам собе? — Сад ће их спремити. Има две са улице, а две са двора; које желите? — Које нам ви препоручите. — Онда оне са двора. Младић хтеде да иде. — Молим. — рече стара госпођа, — немојте ићи, ви сте нам потребни. — Ипак бих вас молио за дозволу, да се за пола сахата могу удалити: вратићу се. Госпођа као да је погодила његову мисао. — Ви хоћете да се преобучете; није потребно; ваше је одело врло живописно, останите тако. — Ах, јест, —- потврђиваше госпођица, — врло живописно и прекрасно (allerliebst!!)! — И приђите ближе. Младић је био одевен у свом сељачком оделу, као што га носе сви Србијански ђаци из унутрашњости, кад дођу на одмор својим кућама. Овај се обичај одржава и данас често и по варошима, а у оно доба то су чинили без изузетка сви. Он је сада мислио да оде неком свом познанику у варошицу, да позајми пристојно варошко одело, те да у њему наново изиђе пред странце. Но како су га сад позвале пред себе, он се попе на доксат стидљиво. Очекивао је запиткивања и бојао се као пред испитом. — Извините, господине, — проговори најпре мања сестра, — нас јако интересује, како је то да сте ви ту? — Ја сам одавде родом, милостива госпођо. — Одавде? Одакле? — У оближњем селу ми је кућа родитељска. Син сам богатог сељака и одао сам се науци, као што се код нас каже. Имам помоћи и од државе, те с тиме живим у Паризу. Госпође се згледнуше. — А где сте научили немачки? — Пола у Београду где сам седео у кући  Немца странца, а пола у Немачкој где сам провео једну годину. — Ви сте, дакле, видели прилично света, па биће вам познато, како се осећа путник у туђој земљи, нарочито кад је у неприлици. Ви ћете, дакле, моћи појмити, колико смо вам много захвални на вашој љубазности. Ми смо слабе женске и осим тога ми смо овде на прагу Истока, а ја сам на овај пут пошла са много бриге, зато ми ваша помоћ изгледа као прави спас. Молим вас, примите што од нас за успомену. Павле устукну један корак и поцрвене. Госпођа је приметила да је отишла даље но што је било потребно. Али она се толико била обрадовала младићевој појави, да јој је њена понуда изгледала природна; сад већ није могла натраг, те се потруди да јој да пријатан облик. Она рече: — Ви сте млад човек, и ја се надам да нећете одбити какав мали спомен од једне младе девојке, која вам га нуди из захвалности. Агнеша, је ли овде твоја мала слика у златном медаљону? — Није, мамице. — Онда... шта би могли... Ah, que donner? (Ах, шта да дамо?)... Подај господину, ево, твој крстић. Девојка устаде, скиде с врата скупоцен крстић урешен драгим камењем, на златном ланчићу, и смешећи се предаде му га. — То смо требали да вам предамо сутра при растанку, — објашњаваше мајка, — али  али ми ћемо поћи рано ујутру, јер бисмо раде да стигнем завремена у Крагујевац; (изговараше Кррагуевац), како би колар имао времена, да људски поправи паетон, зато не можемо да вас још и сутра трудимо. Прекосутра навече бићемо у Турској, у Нишу; ту ћемо на конак. Младић је ове речи могао да сматра као отпуст, па ипак оклеваше да оде. Његова је радозналост била пробуђена, и он је хтео нешто више да сазна. Непријатно би га дирнуло поносито држање странаца, које је он у први мах приписивао више уображности или охолости, но ли високом положају њихову — да то у његовим младићским очима није ублажила љупка појава оне лепе младе девојке. Он је мислио да пред собом има чланове какве богате грађанске породице или нижега племства, која га је, његовим заузимањем ослобођена од претерана страха у туђој земљи, претерано и наградила. Онај пређашњи мали али лепи поклон је у Србији могао значити сувишну интимност, са западњачког гледишта пак он је био довољно објашњен положајем њиховим у туђем свету, овде, на прагу Истока, како вељаше стара госпођа, о коме се Истоку у оно време у Јевропи причало много штошта, страшно и претерано, а већином богме не без основа, — бар што се тиче удаљенијих крајева, — те су према томе прецениле његове услуге. А могло је бити и то, да су га сматрале за равног са слугом, или бар само нешто мало бољим, њега, мало начитанијег сељака, те су налазиле за потребно  да му се одуже. Но то би значило да су странкиње високог положаја. Свакако награда казивала је, да су при томе имале у виду и његову образованост. Тиме охрабрен он запита: — Хоћете ли још даље од Ниша, госпођо? — Да, господине. Идемо да посетимо мога сина, који је тамо негде у неком егзотичном заступништву постављен. Моја настрана сестра наведе ме, да учинимо овај вратоломан пут преко средине Балканског Тропоља. Њојзи се допадају оваке авантуре... Није чудо. — дода полугласно, — она је још неудата, те од дугог времена... — Дивота је ово. — потврђиваше „настрана сестра“. — Прекрасно! — придружи јој се госпођица. Најмлађа је ћутала, али се по њену веселом лицу видело, да ни она није на страни своје забринуте матере. — Усуђујем се и ја да се придружим госпођици сестри, милостива госпођо, јер ћете имати врло занимљив пут, који ће вам по гдегде опсенити око и занети душу. — Верујем, господине, верујем, — одговори стара госпођа са комичном забринутости, — ако нам до Солуна не измакне душа. — Неће, госпођо. Ви ћете ићи врло живим друмом, кроз питому Моравску Долину, преко Грделичког Кланца поред Врања кроз Мораву у долину Вардара; ту живи народ питом и услужан. — Да, да, то почињемо да опажамо, — умеша се госпођица Јулија. Младић јој се лако поклони, јер је осетио да је комплименат важио њему. — Једино, — настави он, — могли бисте имати испод Врања до Скопља непријатности; зато ће боље бити да се обратите Врањанском паши за јаку ескорту. — Ми смо се унапред прилично обавестили о предузетом путу. За турске власти иначе носимо собом упуства за нашу сигурност, у Београду пак, као што видите, дадоше нам добре браниоце. Павле погледа коњанике, а по њихову броју и оделу виде, да су више из почасти но по потреби додати путницима. То му још већма пробуди радозналост. — Чудо, те сте изабрали овај пут. — Ја сам предлагала пут лађом преко Трста, али сам пропала, јер је против мене била огромна већина у породици. — Вараш се, мамице, опрости, — рече јој кћерка. — Није то била само већина: сви су били против тебе; ти си остала усамљена са својим предлогом. — Да, управо је тако. Лепо; сада та твоја већина нека се намести како зна по тврдим одрима, каквих ће бити по свој прилици мање по броју него што нас има; ја за себе задржавам право на један цео целцат у коме желим бити сасвим „усамљена“. — О, за мене и за госпођицу доста је један, — одговори јој сестра. — Имаће за сваког. — учини младић. Госпођица сестра замоли га да јој да неколико упустава о народу и о крају и забележи име варошице (Battotchinna) као и околних села и назива. После су се и остале умешале у разговор; волеле су да сазнаду што о живовању становништва; о оделу женскиња; о украсима и накитима народним: о намештају кућевном и о домазлуку. Млада девојка, што су је звали Агнешом, оде доле пред механу у пратњи једног од господе, где је наставила цртање. Стара госпођа разговарала се са господином бароном. Младић, ма колико да је пазио да ухвати какву реч тога господина, по којој би могао сазнати што о реду госпођа, није успео, јер је морао одговарати на питања мале женске и госпођице. Када су разговарали о накитима, стара им се госпођа такође придружи и примети, да и оне имају код куће неколико лепих старо-српских накита, али се ти овде можда више не носе. Ипак би она хтела, рече, да има неколико лепих везова и тканина, па, ако би младом господину било могуће, могао би им набавити које; оне, до душе, то сад не би могле понети собом, али по свом повратку у отаџбину обратиће му се писмено, ако се он још буде бавио овде. — Лако је могуће, да ћу остати ту, — одговори младић. — Зашто; зар не мислите више у иностранство? — упита сестра. — Мислио сам, госпођице, али изгледа  да ми се неће испунити намера. Ми Срби живимо по нашим имањима у задружним породицама. (Ту је укратко објаснио шта је то задруга.) Ја сам досада имао од владе помоћ, али она не би стигла, да ме моја задруга није такође потпомагала; но ја сам још пре неколико година престао да будем на терету задрузи и због тога сам се прилично задужио. Волео сам да останем бар још једну годину тамо. Имам још једну могућност. У Крагујевцу имам ујака доброга стања, па мислим да се њему обратим; мада то нерадо чиним. Али се надам, да ће ми испунити жељу. Госпође су придружиле и своје жеље његовој и изјавише да се радују његову познанству. Младић одговори: — Радост је на мојој страни. Ово ваше путовање, и ако ће можда имати некојих непријатности по вас, милостиве госпође, бар даде прилике мени, да вам се поклоним, а моме народу, да га оваке одличне особе виде очи у очи. — И ми ћемо одавде однети лепу успомену, коју ћемо чувати, а ви се сећајте нас по овом малом дару, — рече госпођа показавши на крстић. — Учинићу, — одговори младић једва чујно. — Поклоните га једном својој изабраници, — рече стара госпођа са врло отменим осмејком пуним поноситог благовољења и пружи му руку, да је пољуби. Овим је младић био отпуштен, и он се удали. Међутим било је касно, да се врати кући, те намисли да преноћи код тазбине очеве у граду; но није отишао одмах, већ, желећи да надгледа спрему за дочек господе, остаде у механи дајући утпуства газди и одређујући стражу, да би се дошљаци осећали поузданији преконоћ. Затим је хтео да оде, па остаде. Видео је богату опрему кола и коња, и, знајући да путници носе собом новаца, реши се, да ради још веће поузданости остане преконоћ ту. Странци су вечерали на доксату. Отуд су га још често виђали како улази и излази кроз механска врата, и разумели су да се та његова ужурбаност тиче њих. Једном га најмлађа спази, кад се са другог краја улице враћао са котарицом пуном дивног свежег воћа: жутих крушака и крупних шљива, каквих на земљину шару има само у Србији. Његово шапутање са газдом, његово скривено стражарење на вратницама, кроз која је чељад носила јело и пиће за господску трпезу, ред ђаконија и јестива, одавало је надзор бадрог му погледа, који је, као и он сам, за ово вече био сасвим одан њиховој служби. Бар они су тако мислили, међутим он је то био куд и камо у већој мери него што су они то замишљали. II БДЕЊЕ Љубав, колико да је пријатна, ипак се више допада по начину, како се показује, но по себи самој. Ноћ је била дивна, ведра, мирна. Полагано ућута врева на улици и шум у авлији. У аровима неста лупе, а у кући хода и гласка. Једнолики кораци чувара, тихи по прашњаву тлу, чујаху се неко време у околини, али наскоро нестаде и тога. Пси се повукоше у удаљеније кутове дворишта; петли огласише своје прве песме, па умукоше; блејање уморене јагњади ишчезе. Једва се каткад из даљине зачује крик совуљаге, али све тише и тише и све даље. Одовуд одонуд, где спаваху људи, уздиже се још по један уздисај; кроз ваздух још по који пут прелете са зујањем задоцнела буба у очајној хитњи својој, а у мотрењу за заклоном, ударајући о стреху и у паду наново отпочињући свој ужурбани лет; преко осветљене авлије пређе још једном обазриво мачак; још једном скокну  нешто са месечине у засенак, где се сакри под гомилицом камења: затим наста мир. Иза куће у двору а у сјајној месечним стојао је непомично Павле. У оним собама на углу, близу њега, починули су странци, управо странкиње, за које се он био заузео, да би провеле једну мирну ноћ у овом незнатном и забаченом кутку света, одакле је хтео да не понесу рђавих утисака, ако већ неће имати пријатних успомена — као он. Јер он ће се за задовољством сећати ове вечери, мишљаше. Можда је ову мисао изазвала с једне стране велика противност између овог скученог југословенског живота, а с друге стране поглед на ове представнике далеке и напредне културе, овде, на лицу места; можда је то учинило и изненађење којим га обузе ова велика супротност, или можда велика умиљатост и велика отменост ових благословених лица, благословених богаством, угледом, лепотом, младошћу и племенитошћу. Лепоте беше у свакој ових особа; и у оној крупној, која је била, нема сумње, најугледнија међу њима, и у оној најмлађој... најлепшој, најсјајнијој, најмилијој, најдражој. Ту поплашено застаде. Ове су га мисли тако брзо спопале, да се тога сетио тек кад су га већ освојиле. Али је било доцкан. Са сјајним успламтелим погледом бојажљиво се осврте према оном прозору, иза којег лежаше она лепа мила млада. И њему се учини, као да се завеса мицала, али не примети ништа особито. Лако уздахну и уклони се под стреху у засенак, где се наслони о зид. — Не, није добро замислио мало пре. Младости беше само код једне, али је она обасјавала сву околину - - Но шта он о таквим стварима ту размишља? Било је, и проћи ће. Али, на послетку, шта би друго и радио сад овде сем да размишља, кад се већ решио да пребди на месту. А мисли, оне имају свој ток, чији је извор изван наше воље. - - Скупа сви су били много отмени; то је добро, замислио мало пре. Како су се лепо, па ипак поносито држале према њему. Нису га понудиле да седне, стајао је пред њима као слуга; па његова Шумадијска одважност ипак се не побуни и не показа ни мало негодовања. Једном га онај стари господин позва да метне фес на главу, али он му се и не осврте, већ гледаше право у лице старије госпође и остаде гологлав. Затим овај дар! Усправи се и извади из појаса ланчић са крстићем. Права западњачка учтивост: женска младост и лепота дарива скупоценом успоменом мушку младост и каваљерство. Груди му се раширише. Пламени му поглед прелете преко звезданог неба, и њему се чињаше да се тим погледом и његова душа узвину, да се да у неку неодређену лутњу  по васиони, у лутњу слатку, пресрећну. Или као да му се запали дух и да једним јединим пламеном достигне до неба где је блаженство неисказано и вечно. Али он је на земљи. На то га опомену први зрачак баш с неба, који заруди од преко брда. Зачуђено погледа онамо. Мислио је да је то светлуцање предвечерја, а оно је било руменило прозорја. Дубоко уздахну. Ово је досад била најсрећнија ноћ његова живота, а она је била тако кратка. Сутра пак, у одаји, спавале су женске мирно, бар привидно, ма да ни једна не могаде да заспи. Мајка примети да је то због промене лежишта, или можда због добре вечере, каквој се нису надале. А нису се надале ни овако доброј послузи, — приметила је сестра. Госпођица је међутим набрајала све поједине ситне учтивости, које су по свој прилици имали свога извора у предусретљивости оног лепушкастог српског дечка са враголастим брчићима и веселим погледом. Она је све прегледала пре него што ће лећи, и видела је да су собу опајали, опрали и украсили цвећем и лепим источњачким ћилимовима, њима досад непознатим. На умиваонику било је доброг сапуна, чешљева и четкица; на прозорима китњастих завеса, на одрима мирисаве пресвлаке. То је све удесио он. У таквом и сличном разговору минули  су часови, и путнице малаксаше. Обузе их умор, те ућуташе. Млада није легла одмах. Седећи на одру крај светлила на сточету, довршавала је свој цртеж, од којег је имала два нацрта. Рече мајци да се боји да ће доцније поборавити појединости, те хоће да их утврди. Цело вече није узимала учешћа у разговору, па је ћутала, и кад је свршила рад и легла, али није спавала. Сваком, ко путује, познато је оно пријатно осећање када се налази у непознатим али занимљивим крајевима и приликама, а нема да се боји опасности. Сваки, са мало изузетка, воли да путује, а у оваким тренуцима лако облада човеком нека врста тихог заноса и осећања среће, — још и више кад је човек млад, здрав и задовољан. Али овој младој девојци је још и урођена сујета казивала да је садањем угодном осећању целе дружине узрок поглавито она сама. И њој не беше жао што је, по наредби увиђавне јој матере, тако лепо наградила младића, од кога јој, по спољашњости привлачнији, није упао у очи ни у сјајном двору, где је проводила век. И она је знала, као и остало друштво, да он и за даље бди над њиховим ноћним миром. Он је поуздано и сад ту негде око куће на ногама, те не спава и не иде кући својој забринутој мајци, којој је зеница у оку. Она је била најближа прозору. Женска радозналост или несаница или брига да види да ли су на поуздану месту, нагони је, да се подигне у одру, уклони завесу и погледа напоље. То је била дивна сјајна ноћ, а усред авлије стојао је онај младић, коме су морале бити обвезне и који се у овом тренутку окрете прозору. Она поплашена спусти завесу и леже на подглавље. Случајно била је погледала право у очи младићеве, у којима у том тренутку, а при сјајној месечини засветли пламен младости са толико силе, да је морала заклопити очи. ... Тако је ту лежало ово младо створење у туђини, у скромној механи, ноћу, а напољу је стојала и бдила над њом љубав мушка и одважна, која се родила у тренутку, да живи занавек. Били су сасвим близу једно другом, само она лежи унутра у топлој постељи, он стоји у свежој летњој ноћи, а између њих је зид- Сутра дан све је било заборављено. Странци устадоше рано, доручковаше опет на доксату; а Павле је опет све удешавао, да буде како ваља. Затим се брзо спремише и попеше у кола. Павле се после синоћњег опроштаја није хтео више показивати. Уклонио се на скривено место, те је отуда слушао весео им разговор; чуо је кад су се распоређивали и кад су кола одзврјала. Тада он изиђе пред механу и дуго гледаше за путницима, о којима не знађаше ни ко су ни како се зову. Само је једно име запамтио, име: Агнеша. Затим се врати у гостионицу. Полагано оде у одаје где су странци преноћили. Терало  га је да пре стигне тамо, но што ће млађи ући да распремају. Прозори су били отворени, али у соби се још осећаше онај сладак и тежак мирис. Као да га је тај мирис опијао, или можда од неспавања, осећаше да му је глава тешка. Пола вољно а пола невољно приближи се постељи где је девојче спавало. Упутио се право тамо, јер као по нагону погодио је која је била то постеља. Кад стаде до ње, угледа на сточету цртеж. Био је довршен и скоро до ситница израђен, а престављао је механу и околину. Уздрхталом руком узе хартију и прегледа је. Доле у углу било је крупним лепим потезима њено име и јучерашњи дан забележен. Ништа више. Презимена не беше, а он га је тако јако волео сазнати. Без размишљања узе цртеж, да га присвоји и сачува. Та можда је и ово била пажња из захвалности њему намењена. Али откуд би она могла претпоставити, да ће он први ући у собу и први наићи на ову лепу стварчицу? Не. Одбаци ову мисао као сувише претерану, сувише неозбиљну, и изиђе из собе носећи собом хартију. Пред механом опет застаде и погледа на ону страну, камо су кола одјурила. То су били, нема сумње, неки врло богати странци, свакако из Австрије; ваљада каква угледна трговачка породица, чији је син у далекој страној служби, и који су могли дозволити себи овако необично и скупо задовољство. Подиже руку и, гладећи брчиће, замисли да и он није сасвим сиромах, да је образован, да има будућности, да је можда њима сасвим раван. Узе округло огледаоце, које носи сваки млади сељанин, и погледа у њ. Ватрен му поглед паде на бледо лице. Уозбиљи се, кад опази да му црте показују трагове душевне и телесне малаксалости. Он се зачуди томе, јер није знао, да му је нејака душа загазила била у једну од највећих борби у животу. Погледа замишљено преда се. Тада спази белу хартију што је лежала неколико корачаја пред њим на земљи. Подиже је. Било је писмо отпечаћено. — Шта си ту нашао, Павле? — упита га неки његов друг. - Не знам. — Ја знадем, — рече нека старица, која је ту стојала близу, наслањајући се о један повећи штап. — Ту је књигу изгубило оно девојче, кад се попе у кола. — А што јој ти не рече? — Стара сам, синко. Док се сетих, одоше кола. Ја шта ћу. Остарела ти је мајка, синко. Бапска посла, велиш. Хај, хај! — и отклеца. Павле је међутим већ прочитао натпис на писму и усплахиреним болним лицем гледао у завој на коме крупним словима исписано стојаше: „Милостивој и високородној госпођици Грофици Агнеши Јанковићевој у Пешти“. III ЗАВЕТ Где год се љубав и ма како појави, свуда влада; па и у дивљој звери, кад је инстинкат за часак уздигне, да наслути вишу љубав, а материнска приврженост и веза два створења оплемењује је и скоро приближује човеку.  Крашевски Кад је на Јутрење звонило, Павле је већ био на путу к своме сеоцету. Био је у расположењу у коме би се налазио сваки, кога после неколико година једнолика живота снађе што необично. Погледа на сунце: како је ово сасвим друга зора него она јучерашња! Јуче је овом стазом ишао неки младић, али се истом данас неки сасвим други момак враћа. Први пут у животу заболе га глава. Мутним оком гледаше расејано на цветне ливаде и мурузне њиве с обе стране. Потруди се да мислима да друга правца, али му главобоља подри душевну снагу. Последице јутрошњег изненађења, увећане јучерашњим утисцима и ноћашњом сетом,  почеше се све већма појављивати. Први афекат што га потресе, кад је прочитао цело име на завоју писма, било је узбуђење страха, затим бол. После му се мисли све више замршивале; наста борба, да их се отресе, и насртај, да оборе. Са таким унутрашњим немиром достиже до половине пута. То је било код подуже јаруге, која се унакрсно продужавала до у дољу, где је пресецала друм. Преко ње, тамо на џади, вођаше мостић, каквих има тма Божја по српским путевима, саграђених од две дебље попречне греде са четири тањих уздужних над њима. Овај је мостић био рабатан и јамачно се под тешким путничким колима јучерашњих странаца срушио у јаругу, те се ту, можда, и сломио точак. О тим странцима мислио је јуче да су неки обични, само нешто богатији, трговци које је у неколико уздигла необичност њихова предузећа и њихово добро васпитање; слутио је управо да су и нешто више, али је волео онако да мисли; једном се чак и упоредио био са њима, колико се сећа. И од тог тренутка, како се овога сети, облада њиме стид. Главу није више носио тако право, а ноге почеше да му се повлаче по земљи, као у болесна или уморна човека. Најзад стиже кући. Ту о дивном летњем јутру било је живости, какве у ово доба обично бива по сеоским кућама. Задругари се, до душе, беху разишли којекуд послом, старији по њивама,  млађи код стоке на паши; неки су одвели кола у воденицу, на гумно или у варош; али су остали били на броју сакупљени и око куће вршећи лакше послове: један је доправљао плот, други дељао храстовицу или се налазио око коња у штали, док су најмлађи проводили у веселом игрању. Отуд из кошева чуо се смех цурица. У ово време, кад се амбари и житнице почињу да празне, — што прво бива са кошевима, — скупе се у ове женска деца, те празан или полупразан простор употребљавају за љуљање на љуљашци што виси са греде. Унутра, у кући, чуло се тапшање при сејању брашна и женскога грла једнолика песма. Павле стаде пред вратима, погледа у кућу и назва добро јутро. Унутра беше мајка која га сад љубопитљиво али и радосно погледа: — Бог ти дао, сине. А где си био сву ноћ? Павле јој укратко исприча догађај. — Ниси тренуо? А и види ти се. Хајд унутра да се прихватиш. — Нисам гладан, — рече, уђе и стаде до огњишта. — А коме то спремаш, нано? — Кума-Милићу; иде на пут. Мајка је пекла погачу у црепуљи. Павле узе троножац и седе крај ватре. — А камо ће кум? — Води стоку на пазар у Смедерево. — Зар сам собом? — Собом. Овај пут има повише, хоће сам да види. — А може ли у Смедереву све? — Пе знам, сине. Кума вели хоће одатле још даље. — Камо? — Не знам како рече. Покрај прозора стојаше ђаче и полугласно читаше књигу. Сад проговори: — Хоће у Пешту на пазар. У другим приликама мајкине речи, а примедба млађег му брата, прошле би без дубљег упечатка на Павла, али данас му глас чисто задрхта када брзо упита: — У Пешту? — Тако рече, — одговори му братац. Мајка га погледа; седећи поред ватре од топлоте му зажарено лице пребледе; она то спази и погледа га испитујући. — Теби је позлило, дете; јеси ли болан? — Не знам, нано; канда сам назебао ноћас. — Па, ја. Ми се овде забринусмо за тебе, а ти још и назеб’о. Тресе ли те грозница? — Не, нано; глава ме мало боли, мало. — Хоћеш једну врућу? — Могу. — После иди па прилегни, кад ниси спавао ноћас. — Нећу; ићи ћу у поље да ми мало прође. Снајка редуша, која је до сад у углу сејала брашно, доврши, истресе сито, још по који пут га изудара, па га обеси о велики дрвени клип у брвну. Скиде џезвицу за ракију, напуни је жутом шљивовицом, заслади, па је тури у ватру. Мајка је међутим испекла погачу. Батином је одгурнула пепео са црепуље те му је завуче; тако подиже цео поклопац и постави на земљу; хитро извади врућу погачу голим рукама, потапша је и наслони о зид. Затим скиде пепео са поклопца и извуче жар испод црепуље те га одгурну у ватру, а суд остави на овом крају огњишта, да се исхлади. — Ви’ш, испекла сам и тебе погачицу. Она извади из пепела хлепче, обриса га брижљиво и излупа, те га опет обриса. — Хвала ти, нано, ал’ не могу сад да јем. То је било први пут да је одбио. Он је јако волео погачу из пепела, па кад год би се умесила у црепуљи, искао би да му се начини и онако. Мајка га погледа забринуто и наново му пружи: — Дед, одломи парче. — Подај деци. — Има за децу још две. Павле одломи без воље и поче грицкати пијући врућу уз то, па како је приметно озбиљно лице материно, хтео је да је разговори. — А кад иде кума Милић? Мајка седе према њему. — Сутра сабајле (зором). Довече не бих могла да му је умесим, јер ће чељад доћи гладна с поља; то, велим, сад. — А где оде бабо? — Тамо је у врбаку код коже; и он шћаше отићи с децом; а, велим, отиде ваљда. — Идем, да га видим. — А где ћеш? — У врбак, ако је тамо. — А шта ћеш му? — Па знаш, нано, ваља мислити на пут. — На пут? — учини она преплашено. — Па ти још не хтеде ићи. — Па не знам; видећу. Устаде и оде брзо, да не види лице материно која зачуђено погледа за њим. Она је мислила тек да развезе с њим разговор, а он већ оде. Оде према речици; прекорачи плот, па преко поља у врбак. — Хој, бабо! — Хој-хој! Јеси ли ти, Пајо? — Ја-а. Где си? Старац се усправи. Разапињао је кожу поред реке. Павле стиже до њега, наслони се једном руком на врбу и, гледајући у оца, чекаше неколико тренутака, док доврши. — А где остаде синоћ? Павле му укратко изговори све, па и случај са писмом. — А где ти је то? — Ево код мене. — Па шта ћеш с њиме? — Не знам; дођох, да те питам. — А шта знам ја! Дај да видим. Старац разгледа завој, па му вели: — Да си га дао капетану. — Шта ће капетан с њиме? — Или да га однесемо у Крагујевац, тамо ће знати где ће с њим. Павле после кратке почивке одговори: — Може. Кад отац сврши посао, остави кожу, да суши, те се заједно упутише у поље код жетелаца. Ту је нешто помагао и Павле, јер се надао да ће га телесни рад мало разгалити; али се брзо умори, те се уклони са сунчане жеге и легне у хлад под снопље, где болну главу положи да отпочине. Лежећи дуго гледао је у светло небо, а памет му је лутала далеко од завичаја. Помисли, да му се мало час, кад је с мајком разговарао, извесна луда мисао усели у главу, и тек га поплашено лице родитељско опомену на дрскост намере. Махну руком. И тога се треба одрећи: нема смисла. Окрену главу на другу страну и заспа. Међутим женскадија донесе ручак, а са њима дође и нана. Код куће остаде само редуша с мајком, да припреми још остатак за вечеру моби. Док су радници ручали, мајка оде, да потражи сина. Нађе га у дну снопља мирно спавајући. Седе крај њега, те га посматраше замишљено и дуго. Њена проста, у свакодневном и све истом раду укрућена, душа није могла разумети сложене мисли синовљеве, нити је могла пратити лет његове гипке свеже маште. Па ипак образованост његова није могла да превари око материнско, јер се осећаји не преиначавају, исти су у свакоме, само им се облик мења у изразу, а то је и једино што ствара ону велику чаробну разноврсност у осећајном свету, који  нам живот чини за мало лепим, али често за дуго грким. Ова је сељанка седела ту на земљи поред својег образованог сина, чије узбуђење ако није у први мах разумела, она га је слутила. Није хтела да га испитује. Нежност љубави њене хтела је да избегне сваки поступак који је издалека личио на насиље. Ово створење овде иначе се већ одавна уздигло над њом, једино их везују још природни осећаји, у које баш зато и није смела да дира. Али га је посматрала брижним оком. Болело је што мисли на одлазак, а преко сваке мере је узнемирило што се одједном на то решио. Он је тако ретко долазио кући, у три четири године једанпут; кад је то последњи пут дошао, рекао је, да ће остати, а сад већ мисли да иде са кума-Милићем. Он то мисли; зна она: баш с кума-Милићем. — Боље да није ни пошао на школе. Док је мајка овако размишљала, син је слатко спавао и снивао о некој великој богатој кући, како у дворани седи у сјајном мирисавом куту, а гледају га два лепа нежна плава ока. Он се осмехну, окрете главу према мајци, и пробуди се. Први му поглед паде у нежне плаве очи материнске. Сањиво али се благо насмехну и рече: — Ти си, мила нано! И метну јој тешку главу у крило и сакри лице у њену кецељу. И на главу му паде суза; и чу шапат: — Је ли, сине, нећеш још да идеш? Главобоља му одуминула; сунце већ није жегло тако јако; са Севера се диже лак поветарац и пирка му у врело чело. Било му је лако и мило, и тихо одговори у силном узбуђењу синовљеве наклоности: — Нећу, нано, нећу. Мајка га пресрећна помилова и пољуби му сјајне црнпурасте власи. Од тога дана наста борба, скривена и тиха, али тиме жешћа и одлучнија, између мајке и сина. Њега, и против воље, вуче нешто одавде, а она хоће свакако да га задржи, али да он то не види. Син, опкољен вештим сплеткама материнске бриге, јако се чува да ишта извесно ода о својим намерама, и уопште избегава да са мајком говори о самом себи, па је због тога и ређе код куће. Она је међутим добро видела његову унутрашњу борбу; често и радо је прихваћала мисао да је он „замиловао коју“, али није хтела да види везу између тога и његове жудње за одласком. Павле јој ништа није рекао о оној младој девојци, коју је угледао у друштву странаца, а она је међутим знала, да са овим расположењем он пре није долазно са својега пута из иностранства. Да је болестан — није; да је нешто скривио те се боји — није; да је бегенисао цуру те ваљада од тога хоће да бега — и то није, јер његово држање није правдало оваку претпоставку, у томе се њено око није варало. Тек  она види да „не ваља“; одлучила се да никако не пушта сина, докле се или не умири, или док она не дозна за узроке његову расположењу, па да му тражи лека. Због тога би често наводила разговор о њему с оцем или са њиме самим, и то онда кад он није могао врдати а да не изазове сумњу противу себе: обично увече, кад су сви после вечере сакупљени око огњишта, договарали се о потребама, одмарали се и правили распоред за у напредак. Павле је назирао материн смер, и одговарао је према томе, а она, знајући да није искрен, ипак је жудно ишчекивала сваку реч његову, да би и по њима могла саставити себи какво одређеније мишљење. Ипак није смела да наваљује на њ. Од тога је уздржавала колико материнска нежност, толико и бојазан, да ће он планути, изгубити стрпљење и нагло отићи. А она се одласка његова бојала колико његове смрти. Нема сумње, овако се иде у пропаст; тамо њега очекује смрт; њега су опсениле виле. Ударила је и у враџбине, али узаман. Пажљиво пустила је коју реч и пред мајком, али од ње беше мало користи. Напослетку смисли да наговори мужа, да запита Павла шта мисли за унапред да ради? Даље никако није смела да иде. Од испитивања о узроцима чувала се добро, јер јој је то много отргнути чедо занавек. Муж јој учини по жељи. Али је Павлу било лако да задовољи овог уморног старца одраслог и оседелог у непрестаном послу и  вечитим бригама. Чича се није о њему много бринуо, видео га је „ваљаног и учевног“ и знао је да ће скоро у државну службу; једна година или неколико месеци овамо или онамо њему је било све једно. Павле му рече још пре да ће да иде у Крагујевац или Београд, да тражи службу, ма да је волео да проведе још коју годину на страни. Државна је помоћ међутим била мала, а задругу је већ пре неколико година престао био оптерећивати. О томе је пре већ имао чешће разлагања са задругом и с оцем. Овај му препоручи да се обрати оном богатом ујаку Павлову, што је живео у Крагујевцу и волео Павла. Ујак није имао деце и често је своме сестрићу слао коју пару за школске потребе, док је овај још у оближњој варошици био ђачић. Ако му је доста још једну годину да проведе на страни, ту му ујак неће одрећи помоћ. Павле је ову мисао неколико пута одбацивао, али је сад наново прихвати, да и на овај начин објави мајци свој одлазак. И тако је овај разговор Павлов са оцем — изазван жељом мајкином — имао сасвим противно дејство ономе што је она желела. Павле се, дакле, реши да оде ујаку у Крагујевац. И мајка, видећи како се он вешто припрема, малакше у своме очајању. Постала је ћутљива, често зловољна, каткад болесна. У сразмери, у којој је син јој венуо у некој њојзи тајанственој чежњи, у тој мери је клонула и она. Сад је већ мајка почела да примећује ово нерасположење кћери и унука јој, и често би, сунчајући се пред кућом, пажљиво пратила погледом своју кћер, која око куће пословаше. Старица би тада уздисала и препоручивала јој је да чува своје здравље, „јер је и оно дете нешто слабачко“, треба да га пази, њено је. Павле је међутим отпутовао у Крагујевац ујаку. Али на његово велико изненађење, ујак му овај пут одрече помоћ. То је био тип паланачког трговца старога кова: у плавом турском оделу са широким фесом, дебелим спуштеним брковима и густим седим обрвама, испод којих јасно светлише живе плаве очи одајући бистрину ума и енергију. Био је варошанин који се обогатио својим занатом, сапунџијским, а неуморним трудом и многогодишњом штедњом, те је сад, седећи на миндерлуку и пушећи из чибука, одмарао старе кости. Он је темељ своме благостању положио оном помоћи, што му је у младости доста замашно пружао Павлов отац а његов зет, као старешина богате задруге. То никад није порицао, и често је и стварним доброчинствима одуживао, али то никад није достигло висину оне потпоре, што су му Павлови родитељи некада давали. Зато је младића јако изненадило чисто сурово држање ујкино. — Кад умрем, — рекао је овај. — све ће бити ваше; сад више не дам ништа. — Ама зашто, ујко? На то чича погледа у своју жену, која је оборила очи седећи на кревету поред миндерлука. — Зашто, синко, питаш. — ту је чича био у очевидној забуни, а и домаћица му изгледаше да му не уме помоћи. — Зашто? Зашто? Зато што сам доста давао. Павле га погледа тако чудно, да се старац застиде. — На добро, да ти кажем зашто. Зато што је твоја нана моја сестра. — Како то? — Тако. И старац погледа задовољно у своју домаћицу, као да је погодио згодан одговор. Више није могао од њега да извуче Павле. На свако доцније питање понављао би, да је Павлова мајка његова сестра. Уосталом био је врло пријатан и богато је угостио Павла. Шта више хтео је да га задржи у Крагујевцу, док не нађе згодну службу, што би трајало неколико месеци; али кад год би Павле споменуо да би хтео да продужи науке, постао је плах и одлучно одбијао све разлоге сестрићеве, у чему га је, за дивно чудо, живо потпомагала и његова жена иначе по нарави мирна и равнодушна. Напослетку и Павле увиде, да нити има умна разлога да даље наваљује на одлазак, нити смисла његовим неодређеним сањаријама, - које иначе још ни пред самим собом не хтеде признати, већ се реши да остане ту, у чему му ујак свакојако иђаше на руку. Крагујевац тада не беше више престоно место владаочево. Књаз се у последње доба више бавио у Пожаревцу или Београду. Али како имађаше навику да често путује по Земљи, свраћао се више пута и у ово место и после својега одласка одавде. Мали дворац, под именом „Шарени конак“, — у ствари и по распореду и по облику летњиковац, на обали Лепенице, — био је увек приуготовљен за дочек господарев или његових синова, који су се ту родили. Но и ако Крагујевац не беше више престоница владаочева, он је то био стварно у друштвеном и политичком погледу. Иностранство га је још једнако сматрало средиштем кнежевине, а о Београду и Пожаревцу имало је само ништо мало магловитога сећања из историје. Страна дипломатска заступства још дуго осташе у овоме граду, пошто се двор одавде и одселио. (У Београд се преместио најпре руски консулат.) Тако исто још остадоше овде главни заводи земаљски. И ако је, дакле, град полагано почео губити вид политичког средишта, ипак је у ствари још био то; интелигенција, трговина и занат, обрт и кретање народно још су се туда стицали, још су туда пролазили; друштвене и, већином, патријотске идеје одавде су се кретале у борбу, и само се она могла надати успеху, која је овде била истакнута. Није, дакле, чудо што се и ујак Павлов највише надао да ће овде најпре и најзгодније моћи „сместити“ свога сестрића. Нарочито откако се очекивао долазак млађега сина  Књажева, који је такође носио титулу Књаз, јер је једном већ владао. Конак су већ спремали за његов долазак. Овај конак био је, а и сада још стоји обновљен у сличном облику, на крају малога луга, првог „парка“ тада у Србији, на обали Лепенице усред града. Преко реке водио је ту узан мостић за пешаке. С десна била је мала црква са високом засебном звонаром од греда, а наоколо пространо гробље заграђено филаретама; овамо напред била је реалка премештена из Чачка; даље болница, и неколико господских кућа крај пута што вођаше у пивару, једином недељном забавишту отменијих грађана. Десно од мостића ишло се у чаршију, а лево поред дворца у Палилулско предграђе. Туда се често шетао Павле. Дознао је некако да су оне странкиње, по препоруци из Пожаревца, одселе биле у дворцу. Није нужно напоменути, да га је ово сазнање наново узбудило. Сутра дан је већ двапут пролазио туда, а доцније још чешће. Једном се чак упусти у разговор пред дворцем са неким старим човеком, пола војником пола грађанином, који је ту вршио неку надзорничку службу. Код овога се распитао о појединостима, те га једном замоли да га одведе горе у конак. Овај му учини љубав. — Унутрашњост малог дворца била је по обичном распореду турских господских кућа. Доле повећи трем, у сваком углу по једна соба; горе то исто с изласком на чардак. Ту је Павле  подуже остао. Од тога човека сазнаде Павле да су странкиње ту вечерале по наваљивању оне најмлађе, која рече да јој се овај начин распореда куће јако допада, нарочито што има чардак. Павле се сећао да су и у Баточини вечерали на сличном доксату... Овај је чардак био налик у Швајцарском стилу са изрецканим шареним даскама, а тако исто беху уоквирени и прозори. — Кућа је била, као и околина, мирна. Из оближње основне школе пуштала се деца кући; кад се разиђоше и умукну њихов жагор, наново наста тишина. И двориште је било празно. С лева штале беху празне; спроћу велики зид неке подугачке куће, пред којом је била празна клупа; даље дрвеће и река. Овде је било свуда мртвило. И овде, и у граду и у Србији, мртвило — без ње. Павле се с уздахом опрости с човеком. Кад је био на улици, помисли, е је ово расположење опасно по њега. Реши се да раскине с тим успоменама, које су претиле да коче његов напредак. Још је имао писмо код себе, то ваља предати Аустријском заступнику, који је још ту седео. Упути се онамо; али док је до куће стигао, сети се да му то ништа не би помогло. Успомене се не би могао ослободити, док је код њега онај мали златан крст, што га под кошуљом ношаше о врату. Како је било, и он сам не зна, тек се вратио ујкиној кући несвршена посла. Како су дани пролазили, он све већма увиђаше, да му у Крагујевцу нема останка.  Саопшти, дакле, ујку и ујни да ће да се врати кући. Ови се живо противљаху, али он оста непоколебљив. Крену се, дакле, натраг, кући. Удешавао је да стигне после подне, кад су мужеви одсутни, а женске се разилазиле по сусеству, јер се надао да ће мајку затећи саму. Тако и би. Мајка је квасила убрус пред кућом, а у соби лежала је мајка сама болна у постељи. Павле се заустави на прагу собе и погледа унутра немило изненађено. — Шта ти је, нано? — Нешто сам болна. Приђи-дер. Павле приђе и пољуби је у руку. — Шта ти рече ујка? — Ништа. — Даде л’ ти што? — Јок. Мајка се очигледно обрадова и налакти се. — Ваљда ти рече што? — Рече ми да не да, што си му ти сестра. Мајка хтеде да прикрије своју радост, али је син примети и тужно се осмехну. — Ти си гладан; чекај да ти спремим штогод. — Немој, остани ту; мајка ће. — Не, не; минуло ми. Хоћу сама. Он изиђе, а она устаде и хитро, као да није била мало час у болесничкој постељи, обуче се и спреми вечерицу. Павле је озбиљним лицем али слатко јео,  а она га је гледала, подбочена, ведрим али и посматралачким оком. Кад сврши, она га запита: — Па шта ћеш сад? — Не знам. Даље није питала, али га је од тога дана посматрала још опрезније. По њему се видело да још дубље размишља но пре. Није више толико много одлазио од куће, али је тим више тражио осаму. Често би, лежећи у џбуњу на трави, испустио своју књижицу и погледао горе, размишљајући о својој судбини и о своме незгодном положају у овом стицању осећаја са стварним приликама. Од своје досадашње лектире, Бернарден де Сен Пјера, пређе на Ле Сажа и доцније на Ларошфукола, али наскоро напусти читање, па оде у немирном размишљању проводити часове. Како се јесен приближавала, он постаде све немирнији и све узрујанији. То је било у времену, када треба да полази на продудужење наука, које је у главноме довршио, али је сада налазио за јако потребно да своје знање допуни... Па се дуго решавао. До душе, увиђао је, да му онај догађај пред механом — а за њега беше одиста прави догађај, и то судбоносан — ваља да заборави, ако сам себи неће да изда неку врсту сиротињског уверења. Али што се више хватао за оваку трезвену одлуку, тим више му је она  одмицала. Па ипак је морао да нађе  лека својој бољи, јер није могао овако без пута тумарати по чемерној долини мисаоној, у којој се век почео заглибљивати; требао је да нађе једном ослонца својој слабости ма у чему, и млада му га душа нађе тамо где му је био најближи: у одлуци смелој али бујној му машти најприкладнијој, у борби за идејалом. То је било, дакле, нека врста оног лечења, по коме се бољка не уклања одмах, већ се доводи до кризе. На то га је упућивала крв што му је у дамарима врила; мисао што му је у глави горела; здравље што је одсјаивало са белог му чела и румених образа и што је већ неприметно било зачето; на то га је упућивала и младићска снага што му запињаше мишиће; па онда положај што га је мислио извојевати у друштву; и прилично познавање оних туђих сјајних прилика, одакле је ономадне један леп зрачак пао и у ову дољу скривену међу питомим бреговима и на његово примчиво срце што је досада било мирно и безазлено: све то утврђиваше га у зачетој намери. У овом расположењу ступи пред матер, молећи је да га саслуша. Она је баш била у млекару изнутра, али пред отвореним вратима. Ова је зграда била мало удаљенија од куће, те их није могао нико чути. Кад је он споља ослови, да би имао нешто да јој каже, она подиже бледо сувоњаво лице њему и са страхом очекиваше његове речи. Шта ћеш ми рећи? Он при овим брзо али слабим гласом изговореним речима погледа мало боље у матер, и тек сад виде велику разлику, коју је брига починила по овим иначе поноситим цртама. Јако порумене на простодушно питање пуно тешке слутње. Овој сељанци он је био дика, син њен најдаровитији и најмилији мећу својом браћом; она је у њ полагала сву наду и највећи понос свој, и он сада у одсудном тренутку увиде да је био на путу, да изневери ову неизмерну љубав, којој равне он још није досад могао да узбуди ни у којој другој жени. Тронут уђе у млекар и ухвати мајку за руку. — Нано, зашто се бринеш толико за мене? Та вратићу се ја. — Ти ћеш да идеш? — Па ја; ваља. — Па како ћеш, кад немаш с чим? — Имаћу, нано; мало што ми дају благодејања доста ће ли бити. — Јеси ли здрав? — Јесам, ништ ми, хвала Богу, не вали. — Знадеш ли ти то тврдо? — Знам,... мислим; зашто питаш? — Јеси ли рекао оцу? — Рећи ћу. — Међер ћеш да идеш? — Морам. — Мораш? — Ту застаде, уздахну, па чврстим гласом настави: — Добро. Кад мислиш? — Па за који дан; време је. Изиђоше у авлију и упутише се путањом према пољу. Ту пред прошћем мајка се заплака. — А знаш ли ти да сам ја болна, да те више нећу видети? — Хоћеш, нано; хоћеш. Она се чисто трже на овај одлучан глас, у коме назираше мање од оне детињске нежности, које беше раније тако обилно у њему. — Колико ћеш да седиш тамо? — Тако једну годину. — Нећу ја то доживети. И одиста, кад је то одговорила, изгледала је тако трошна као њена мајка тамо у кући. Павлу би много жао, те ућута. Осећао је, да је и овај пут побеђен. Морао је ствар оставити за другу згоднију прилику. Тако се ова борба, коју бисмо могли назвати и нежном и одсудном, водила и даље између мајке и сина. Павле је гледао да се ма како приближи својој сврси, а мајка га никако није пуштала због своје болешљивости. И одиста је од дана у дан венула. Можда јој је понекад бивало и лакше, али је она то увек крила пред сином, и кад јој се једном здравље поправи за дуже време, она силом леже у постељу, само да се Павле не би наново прибрао, и да је не би смео оставити. Но и ово невино лукавство почело је да губи своју моћ. Павле се ипак приближивао остварењу своје намере, јер је инстинктом  срца које љуби прозрео мајкине рачуне, те се опет лати да јој објави одлазак. Али тада се догоди нешто неочекивано, што је изгледало као последња али неотклоњива сметња Павловој намери. У рану јесен напрасно умре отац. Овај удар попрети да га занавек задржи у завичају, јер је, као по старешинству први и најпаметнији члан задруге, могао најбоље наставити и успоставити прекинути ред породични. — Мајка је и овај случај употребила за свој смер. Где год је могла то да учини неприметно, гледала је да замрси прилике и да Павлу тиме да више посла. Ако је она, као удовица породичне главе, имала ту каква удела, то је увек одуговлачила; тако кад је требало ићи власти, или решити о старешини задруге или друго што. Но и ово није смела подуже да удешава, јер су и остали могли да изгубе стрпљење. Напослетку Павле удеси све домаће послове како ваља. Кад то би, реши се да оде у Крагујевац и да код ујака још једном покуша своју срећу. Али се појави још једна, и то сад већ стална сметња. Мајка је својим ранијим претварањем наслутила зло: почела је озбиљно да поболева и боловала је дуго. Већ паде и први снег, и Павле не смеде да је остави. Она га и није пуштала. Хватала се за њега грчевито, проричући њему пропаст а себи смрт, ако је остави. Павле је већ постајао нестрпељив, али је увидео, да би био прави злочин напустити ову жену, која га је родила а која је свој живот везала за његову присутност. — Борба је сада већ постада отвореном, и сељанка је водила очајнички и победоносно. И до последњег тренутка свог одржала је победу. Али и тај последњи тренутак дође. Неког хладног новембарског дана о Задушницама, када је отишла на гробље своме човеку, назебе озбиљно, и врати се кући са неком потајном грозницом. Болест је није дуго мучила; као што је заслужила, издахнула је усред јуначке борбе и блажено, на мишицама својега љубимца, пошто га је заветовала, да се више неће враћати у туђину. Он се заветова, и она умре спокојно. IV ПОЛАЗАК Војислав Павла је, дакле, само смрт могла спасти својих смерова главне препреке: љубави материне. Само је овим грозним и највећим губитком могао постићи слободу одлучивања и независност осећаја. Као да је судбина баш с обзиром на ове осећаје хтела да га лиши оних двају створења, оца и мајке, којима ти осећаји припадаху у највећој мери, како би их одсада могао усредсредити само на једну једину тачку. Али сада, када му је црна земља отела ту драгу препреку, - сада га је можда још чвршће везивало небо, чијим се именом био заветовао крај самртничке постеље мајкине. Сада је у потпуној мери разумео ову истину: да материнска љубав живи и после гроба и да она и после смрти бди над дететом својим. Он је завет учинио пола несвесно од бола, а у оном тешком и свечаном тренутку, под утицајем неограниченог поштовања према овој паћеници, коју је хтео да умири у последњем часу вечитога растанка, да јој из захвалности поднесе жртву, која је за њега била највећа али баш зато матере достојна; он је завет учинио још и од забуне што га је њено забринуто око прозрело до дна, па још и од стида и туге што је њену смрт највећма проузроковао главом он. Али колико мора да је силна та материнска љубав, кад је кадра да наметне оволики терет на душу! Оволики терет — од кога се он никад неће моћи отрести! Отрести... то је покушавао и несвесно. Јер кад се осећао свесним ове грешне замисли, тада је већ био у Крагујевцу, где је увелике спремао одлазак у иностранство. Павле се ужаснуо, кад се одједном нашао у Крагујевцу. Грозио се овог поступка противног своме здравом разуму, својега правога интереса и своје заклетве положене у онако свечаноме часу, а лицу које је за њ морало бити свето. Доцкан је: он је већ учинио кривоклетство; а оно није било учињено тек сада где је погазио своју реч, већ још онда када ју је дао. Сада се само наставља започети грех. Он је у осталом све то предвиђао. Знао је да, ако остане у овој вароши, како је ујак  желео, његов живот не би био ништа друго до непрестано и све дубље пропадање у бездан одакле нема повратка, и у душевно растројство за којим скоро долази и телесно. Његово пребиваше овде стварало би му стотинама прилика, да се сећа онога, што нема, а што није ни покушао да задобије. Зар да вечито кука као жене; да сања као деца; или да лута као слабоумни, а без наде да може кога наћи, ко ће га разумети у овим ситничарским приликама што га чекају, и то све да чини поред своје снаге које је свестан! А он је још бацио поглед и у будућност. Ту је видео себе, како немирна и незадовољна духа оставља живот; видео је себе утонула у множину свакодневних поситних и покрупних дужности; — и то се видео свуда и увек без одређеног правца а лишеног својега највећега задовољства и своје највише замисли. После кривоклетства му је престојала једино морална смрт, па још са свима оним набројаним тешкоћама: али кад га је мајка својом безобзирном љубављу већ отерала у ову моралну смрт, он је хтео бар покушати да себи набави оно највеће задовољство, што му је поред тога још преостајало. И тако су његово лутање по ливадама и бреговима завичаја; његова велика повученост после жалосног породичног случаја, били управо једно непрекидно размишљање о томе, како ће да се докопа стазе, коју му је његова превелика жудња одређивала. И он је сад већ био изишао на ту стазу, и, идући њом чврстим корацима, срце му је ипак дрхтало. Изишао је на њу, али камо ће га одвести? Започео је, али како ће се свршити? Био је у годинама бујне младићске снаге, где се пред каквим предузећем не процењује дубоко и не резонује много, али су на њ ипак сувише напрасно навалили губитак родитеља, неизвесност будућности и онај неодољиви свирепи осећај, коме још не смеде дати права имена, — а да би се могао отиснути на море нових непознатих прилика без — бар и кратке али ипак велике душевне борбе. Пред великим предузећем својим он се ипак не смеде одати својој тузи за изгубљеним родитељима; уздржао је сузе које се по каткад искрале под трепавицама; није хтео да легне кад га је главобоља мучила, већ често, стиснув руке над узрујаним срцем, иђаше право напред. Ујак га је дочекао јако тронут због смрти сестре му, која му, до душе, није била рођена, али му је била најближа, управо једина својта. Кад се сит најадиковао стаде жестоко пребацивати што га нису позвали, кад је на самрти била. Он се увек надао да ће пре умрети — та био је скоро дваес година од ње старији, — па се већ унапред радовао колико ће благостања донети њиховој кући његова и његове жене смрт. Тиме би  Павловим родитељима Бог вратио она добра која су му чинили, кад је био млад и зелен а у невољи. Али, ето, поквари се све; нису му ни о зетовљевој смрти, ни о њеној бољи ништа јавили, да би својом утехом бар олакшао смрт сиротици или да би се побринуо о њену здрављу, да доведе лекара, те да је можда спасе. Али одмах за тим увиде да је у својим пребацивањима отишао далеко, те пређе на другу ствар. — Божја воља! — рече. — Нека сте ви живиздрави, а за мене и за Јулку како Бог да. Сад си ми ти најближи. Ти си првенац. Њима Бог да прости. Чим је овако свршио, ујна Јулка се подиже и изађе, да спреми вечеру, а старац позове младића да седне крај њега. — А сад, да знаш: ја сам ти отац, и теби и оној деци. Ти си, до душе, већ израстао, али господска чељад подуље треба неге, него ми сиротиња. А ти си одвојио. Ти рече да ћеш да идеш преко. Ти знаш да се је твоја мајка увек противила, кад си хтео да идеш... Ту ујак ућута и очекиваше одговор Павлов. Он одговори без забуне: — Покојна нана била је противна зато што сам био дуго ван отаџбине, а и бојала се што сам овог лета нешто мало боловао. Ујак сумњајући махну главом: — Па неће бити баш мало. Јеси ли  кашљао? Овде сам те чуо да кашљуцаш, а чуо сам да си се код куће често заценио. — Ја? Код куће? И ви сте чули? То није истина. — Да нисам чуо? — Не, већ да је то било. Откуд знате? Старац устаде и извади из ормана три савијена писма. — Ево ти, па читај. Павле са све већим чуђењем отвараше писма једно по једно. У сваком стојаше потпис: „Твоја сестра Љубица“. То су била писма његове мајке. Рукопис био је кума-Милићев. — Из ових писама мо’ш видети да ме је сирота ваздан преклињала да ти не дам новаца, да тамо идеш; да те не пустим одавде, већ да ти овде нађем службу, па и да ти говорим и срцу. Ту стоји још да си био много болестан, и да ћеш пропасти и са здрављем ако те пустим преко. Ја сам је морао послушати, била ми је сестра. Чинио сам што сам могао, а њу нисам разумео. Видех да си ослабео јако, а и сад си блед, али шта ја знам твоје послове. Павле држаше писма дрхтећи и читаше узбуђено ове хладне преостатке онолике љубави. Затим их врати ујаку. — Не, нека остану код тебе, добро је да их понекад прочиташ; још кад идеш у Швапску! — Хвала вам, ујка, на вашој доброти; ја ћу вам се отуд по који пут јавити. — Да се јавиш, него... А кад мислиш? — Прекосутра. — Лепо. Мало си се пожурио. Колико ћеш да седиш? — Једну годину. Само једну, ујаче. — Лепо, сине. И сад чуј ме. Слушао сам од твојих даскала (старинско турско-грчко име учитеља) да си био ваљан ђак, а ја знам да си добар дечко увек био. Имам вере да ћеш и одсад бити поштен. Али не може бити да је твоја мајка узалуд бринула. Ти ми се сад чиниш слабачак. Добро, из очију ти вири, да ти ја то узалуд приповедам. Па, нека буде, али дуже не смеш да останеш од једне године. Обећај ми. Павле уздрхта при овом новом искушењу, при овом захтеву толико сличном ономе што му је мајка била поставила. Он се реши да буде обазрив и одговори: — Не верујем да ће ми више требати од једне године. — Ти врдаш; реци да ћеш се после једне године вратити. — Добро; свакако мислим да се вратим за то време. Старац га тек после неколико тренутака размишљања разумеде, затим му рече: — Нека буде тако; где мислиш да идеш? Павле полагано и пажљиво одговори: — У Пешту. — Имаш ли благодјејања? — Мислим да ми је ове године још неће одрећи Господар. — Лепо. Знај, и од мене имаћеш колико ти треба. Павле му изненађено, али ипак нешто жалосним осмејком хтеде да пољуби руку, али старац му не даде да се захвали: — Сад знаш да сам ти због ових писама одрекао летос помоћ. Но па реци колико ти треба? Павле је оклевао. Ујак му поможе: — Знаш шта; даћу ти одједном онолико колико ти треба за целу годину. Биће ти доста ваљда, ако ти дам онолико колико ти је благодјејање. — И много, — одговори Павле. — Много неће бити. Ти сад више не учиш школе; хоћеш мало и да видиш света, знам. Па ако ти устреба још, пиши ми. Да знаш: да ми пишеш! А не смеш се задуживати. Е, сад ако хоћеш, мо’ш да пољубиш у руку, јер видим да ме једнако хваташ. Старац се слатко насмејао као човек који је у власти да чини добра дела, а уз то да се нашали, кад му се учини згодно. Тиме је и разговор био свршен. За ово време док је Павле чинио своје завршне припреме, ујак га је обасипао својим практичним саветима, који су могли да представљају праву драгоценост за каквог ваљаног сапунџијског калфу што се у свет спрема; али Павле је и овако био захвалан на њима. Поред тога морао је још једном обећати ујаку, да ће редовно писати и да ће неизоставно јављати ако би му здравље  посрнуло, јер му је старање о његову здрављу нарочито препоручила његова покојна сестра. Сутра дан је Павле удесио све, а прекосутра пође на пут. V У КАВАНИ „КОД ЗЛАТНОГ РОГА“ Шилер — Јов. Илић На углу узане, високим зградама урешене, улице у Пешти била је у то доба мала каваница, удешена по свој прилици за госте средњега реда или средњих новчаних срестава. Улазак је на две три степени кроз стаклена врата покривена иза медене решетке зеленкастим завесама са ситним цветићима; прозори на локалу средње величине са истим завесама и истим цветићима; над вратима с обе стране обичног натписа на домаћем језику стоји још натпис српски, немачки, румунски и словачки, а пред натписом утврђен је огроман позлаћен рог; са средине овог рога виси фењер са окнима млечне боје, на којима пише одовуд „Kaffe“  што мора да је немачки, а одонуд „Cаffeе“, што ће бити по свој прилици француски. Унутрашњост одаје толико је исто привлачна као и ови натписи. Кад би прошли поред каване и кад би се у истом тренутку отворила врата, први би нам поглед пао на неку врсту престола што стоји под неким високим ступом, и пао би обично на један други поглед управљен кроз тренутно отворена врата право у нас; управљач тога погледа женског пола седео би у том престолу са врло пријатно слатко-нежно насмејаним лицем а плетући вечито своју чарапу. Човек иоле добра укуса и топла срца, у том слатко-нежном погледу, управљеном кроз тренутно отшкринута врата право, могао би назрети један цео свет слатких снова и вешто сплетених тајана, па кад би осетио чежњу, да све те тајанствености размрси, не би требао да учини друго до да уђе у ово примамљиво место, у које би га у осталом — ако, на пример, не би био онако идејалног укуса — мамили и чаробни мириси пржене каве и не сасвим рђавог дувана, као и весео разговор безбрижне момчадије. Улазећи видећемо пуно једноножних столова од лажног белог мрамора поређаних поред зидова, на којима — на зидовима и на столовима — видели бисмо трагове неких арабеска, да их нису препокриле разне несташне шаре цртане оловком или четкицом у акварелу што представљају епизоде из живота познатијих чланова каванског друштва. Поред  тих сличица има ту исписаних објашњавања што се тичу слика, или стихова, па и изрека појединих специја (другова), које је ваљало овековечити, како би их млађи нараштаји имали пред очима, гледајући у њих са пуно признања према овим старијим преходницима својим, а прегаоцима за одржавање добре воље и за прогнање туробности у човечанству. На овим зидовима висиле су и по које шарене слике у отрцаним оквирима, представљајући какву уображену врло нежну Емилију са белим голубовима, или побожну Геновеву са изврнутим очима и расплетеном косом, или ватрену Мариту са жутим цвећем у црним увојцима, или чаробну Зулејку са невероватно јако развијеним недрима; и све су те слике некада морале изгледати дражесне, да им нису доцније неки варвари свема нацртале бркове и Шпањолску браду. Кад би се којим чудом утишала граја, чуло би се болешљиво кркљање сата на зиду, који похвале достојном сталношћу увек унапред показује за један или два сата, како би ваљада опомињао младеж да што пре оде на рад или одмор. Као свуда по већим градовима, где има иоле мало заједнице међу омладином појединих народности, тако су и у овом граду одраслији ученици по разним групама имали свој оделити живот, у који се, онда као и данас, тешко могло завирити са стране, не зато што би био скривен, већ због својих нарочитих особина, који је туђину увек нејасан и зато неприступачан. У оно време у поменуту каваницу скупљала се омладина српска. Нарочито је за време доручка или одмах по ручку оживело ово, преко дан мирно, место. Али најзгодније време састанку беше пред вече, кад другови посвршују своје школске часове или кондиције. Тада ту ври од живог разговора, шале, задиркивања, споразумевања или неспоразумевања. У то би доба она женска прилика на престолу била у свом елементу; тада се она налази у најбољем расположењу и у најгушћем диму; лице би јој тад дошло свежије, коса сјајнија, а усне руменије, по свој прилици од радости што је радња у цвету; па би се и она расцветала у пуном сјају своме и остављала би чак и своју неодвојну чарапу, да би се одала пикантном измењивању мисли са оном младом господом, што се око ње искупи и на које је она потрошила небројено нежних осмејака и милостивих погледа, уверена да ови не могаху одолети дражима што из ње овако пред вече бујају, те јој се приближују, без обзира, да ли ће на оволиком сјају опрљити криоца своје небрежљиве маште. Ако овоме додамо још непрестано отварање и затварање врата, гуркање столица, звекетање судова, трчкарање момака, узвике порука и отпорука; онда ћемо имати од прилике свакодневну слику ове ђачке каване. По себи се разуме, да се овај свакодневни ток често прекидао случајевима оделите природе, или епизодама занимљивим за гледаоце а трагикомичним за суделоваче — жртве каквог  лукаво измишљеног плана или брижљиво у тајности припремљене шале. Жртву такове шале дочекивали би весели усклици или подругљиви поздрави, чим би се појавио на вратима. Ту су вам при столовима и специјалитети ђачки. Ту вам је Шљица са вечито задигнутим панталонама, вечито каљав. Ту је Чика, што четрнаест година учи медицину и за кога пронеше глас да је сахранио неколико тетака, које су га издржавале, а једна га у завештању остављала другој. Ту је нарочито при почетку године „балек“ (дошљак, почетник), кога треба поучавати и кога обично скупо стаје та поука, док се не извешти. Ту је Никола Николајевић Никшић, alias Ник-Ник, пун достојанства са великим брковима, који је заређао, те све факултете (изузев теолошки) свршава, — на шта, само он зна. Ту вам је од уметника „Шлекермаул“, који је своју лепу главу унаказио дугачком косом и разбарушеном брадом, јер је присталица начела, да не треба дирати у оно чиме нас је природа обдарила. Ту је и онај, иначе озбиљан дечко, који се решио да сврши науке грошевима својих другова (од сваког добија грош, сексер, дневно), али кога напослетку нестаје, где и зашто, то остаје вечита тајна. Поред оваких појава међутим општи живот тадањих ученика одликовао се извесним полетом проузрокованим оном грозничавошћу, којом су се политичке прилике у земљи почеле развијати. Нема сумње да је у крилу  ове омладине никло мноштво замисли, и да су се у њему усавршавали они људи, којима доцније Српство толико имађаше да захвали. После десетогодишње чамотиње почеле су нове струје да струје, и нацијонални рад био је пун ватре, пун озбиљних тежња. У такни се јавним приликама тада обре Павле у Пешти. Приспев учинио је онако како су радили и остали му другови: придружио се заједници своје народности; од ње је тражио и добивао упуства, која су почетнику у оваким приликама потребни. Слатке засновице младости, снаго ненадмашна! Са колико се хитрине овај младић бацио у овај њему нови свет, могло би се помислити, е ће се одати једино својој главној наклоности и да ће му она исцрпсти сву душевну снагу. Међутим баш га је она упућивала на напрегнут рад, ако их је мислио остварити једном. Не напуштајући свој смер, он се са највећом озбиљношћу дао на своје студије, па је поред тога и на олтар друштвенога живота донашао своју жртву: и посматрао је и изучавао прилике око себе. А још је имао времене и да веже пријатељских веза. Упознао се са човеком, чије је познанство било доцније од велика утицаја на његов начин мишљења. То беше један од оних типова, каквих налазимо у круту или у близини омладине, у ђачким каванама и ђачким становима: по университетским ходницима, а често  и на предавањима. То су већином матори ђаци, или пропале егзистенције, или особе са сентименталном подлогом, који се ни у зрелијим годинама не могу да одвоје од обичаја своје прошлости, те у дружби са младим људима понављају или продужују своју младост. Они често могу да буду опасни али понекад и корисни по младиће, који би се са њима дружили, јер својим упропашћеним животом представљају опомену онима, који су склони да раде онако као што су они радили. Они су због сиромаштва својег напустили некадашњи залудан живот и сада служе као пострек млађима за рад и за озбиљније схватање живота. Ако су из оног на последњем месту споменутог реда, онда дружење са њима може донети добрих плодова, где је памет и срце на свом месту. Павле је то знао, па се ипак увек чувао тих познанстава, која се врло вешто намећу, а увек тако да изгледа као да смо их ми тражили. Међу њима има свакојаких, и таквих, који нису никакве школе учили, али се врзмају око омладине, да ту што ћаре. Павле је у овом случају учинио изузетак, а доцније се доказало, да је његово ново познанство одиста изузетак. То је био човек средњих година још доста младолик али скоро ћелав. Имао је очи са сетним и нежним погледом; врло лепо, развијено, високо чело и црномањасто лице; изгледао је сувоњав и болешљив, био је скромно али увек чисто одевен. Уредно је долазио у  шест сати кад је кавана била најпунија, заузимао би своје место, које би му се одмах радо уступило, јер је био свима симпатичан; а одлазио би из каване тачно у осам сати. Поручивао је малу белу каву с једним лепчићем, плаћао је увек уредно свој сексер, и давао је и реднику (келнеру) уредно напитак од два новчића. Никад никога није ословио, није тражио дружбу, али је радо слушао шаљиве разговоре младића и, ако би га ко замолио за његово познанство, био је врло учтив, разговоран, али и повучен. Озбиљно сетно му лице није било намештено, већ изгледаше да му је било прирођено, и то му је као и његова уредност осигурало поштовање редовних гостију и каванског особља, ма да чак и ови други нису ништа о њему знали изближе до да је Србин. Ми знамо у каквом је расположењу Павле долазио у овај град. Склоњен самоћи а мало разговоран бацио је око на осамљеног госта, који би седео у десном кутку осмејкујући се на ђачке досетке. Пошто га је Павле неколико вечери виђао, приближи се једанпут његову столу, поклони се пред њим и простодушно га замоли за дозволу да седне до њега, ако му не би био на досади. Туђин устаде и учтиво се захвали на његовој пажњи казујући му име своје. — Ја сам Стеван Нинчић, коректор... Изволите. Седоше — По њихову разговору Павле је видео, да је потпуно образован човек лепог  држања и отменог мишљења. Био је некада университетлија, а сада је коректор код једних новина са малом платом, која му је међутим довољна. Једина је незгода што је мора зарађивати ноћним радом на који одлази у осам сати и то право одавде, пошто не вечерава. Павле се већ унапред известио да ово није ни мало опасна егзистенција и да се, шта више, за оних више од десетину година, откако у ову кавану долази и држи са ђацима, неколико пута показао као прави Ментор неискусним новајлијама. — Ви сте, господине Ђурићу, много, и сувише озбиљни према вашим годинама. Ја сам то опазио и мислио сам да ћемо се кад тад упознати. Није ми првина да ми се приближују млади људи, што их судбина искушава. Молим, немојте ово сматрати за увреду. Мислим, ви ћете лако увидети, да ја са мојом малом дијурном, прошлошћу и садашњошћу, не могу да будем друг будућим великашима, министрима, а можда још и нешто више. Јер, ко зна, шта се на вашем Балкану све може да деси. Ту се осмехну и, гладећи бркове, причека, док се Павле исмеје. Овај га запита: — Чудо, те сте заволели ову кавану. — То је природно, јер сам Србин. И ако се не дружим ни с ким, ја ћу ићи увек где и ови ђаци иду, да ту седим и ћутим. То ми је обичај, чије изворе ни сам не истражујем,  јер ме се то не тиче. Ја тако волим и тако и чиним пошто могу, а то је и једина раскош, на коју сам навикао. Ви сте, по свој прилици, већ уочили нашу врсту ђачких пришипетља, који смо као неки додатак свакој већој университетској омладини. То су, мање више, пропалице са свакојаком прошлошћу, који су омрзли онај живот тамо напољу са својом вечитом гнусном и отровном борбом, у којој су се покварили и пропали, а омилео им овај ту са својим младићски несташним безбрижним комешањем, у коме они пролазе и пребивају као нека врста испосника повучених у се и у овај засебан свет. Међу нами има и опасних: ено, на пример, онај старац са ћелавом главом и дугачком брадом, од њега се ваља чувати. Павле погледа онамо и виде старца, кога је, како му се чињаше, једном већ видео овде, и који, стојећи у другој половини каване у разговору са неким младим људима, чешће погледаше на ову страну. — Али о њему други пут. Господин коректор сркну од своје каве, затим настави: — Родом сам из Баната са источног дела, тамо где се говори више румунски. Био сам међутим и у Горњој Угарској у своме детињству, где сам научио словачки и мало руски. Често се дешава, као што знате већ и са Париског свеучилишта,... чуо сам да сте и тамо били,... да младеж једног од наше багре неће да трпи међу собом, те га одагна  од себе. То би за мене било врло тешко, нарочито кад бих се морао одвојити од мојих Срба, али у том случају ја бих се без околишења придружио другој омладини, рецимо румунској, или другој којој, пошто им знам језике; тамо би ме радо примили, нарочито кад бих хтео чинити услугу уходе или кад бих се представљао као жртва својега опозицијонога држања. Ја то, до душе, не бих чинио и био бих врло несрећан, кад бих у такав положај долазио, јер сам прирастао овима. — То никад неће бити. — Хвала вам на утеси. Али да се вратим на ствар. Ви ћете ме запитати за моју прошлост, кад се будемо боље упознали, но ја налазим за пробитачније да вас о томе обавестим одмах. Она ја врло проста. Ја сам из богате спахијске куће, уз то јединац. Дошао сам амо на школовање и упустим се у интимност са извесном врло високом дамом, коју ми наравно не дадоше за жену. Ја се доцније, као што се каже, покварим, оћелавим; једна ми глумица поможе да проћердам сву огромну очевину. Сад сам коректор са тридесет и пет форината плате и пет до десет форината споредне зараде месечно. Од петнаест година амо живим у овоме граду, као што сте ваљда чули, доста уредно, а више од десет година сам „штамгаст“ (редовни посетилац) ове каванице. Таман он то изговори, а оно им се онај старац, о коме мало час говораху, приближи са једним увијеним табаком хартије. Кад им  приђе, скиде шешир и ослови Павла врло гласно: — А, а, ту сте. Добар вече, господине Ђурићу. Вас тражим. Говорио је српски, туђим нагласком, но се никако не би могло ухватити којим. Павле га погледа подозриво, али га ипак запита зашто га тражи. — Молим, причекајте; још вам се нисам представио; а то захтева учтивост, — говорио је некако подругљиво, — и ако знам извесно да ме већ познајете. — Не, немам част. — Немате част? — продера се онај. — Чудио, врло чудно, а и невероватно. — Али је тако, господине, — одговори Павле мало оштро. — Доказаћу вам да није тако. Ето, овај мој драги колега до вас, кога участвујете (тако рече) својим познанством, већ ме је представио вами, смео бих се заклети... то би иначе мало вредило... да ме је оговарао, мој колега, мој драги колега. Коректор оде за својим послом... И Павле хтеде ићи, јер кавану почеше да остављају другови његови, али га нешто вукло да сазна што о овоме човеку. То је онај канда приметио, јер је пред њим већ стајала по други пут поручена чаша коњака. — Шта вам је она артија? — упита напослетку старца. — То желите да знате? То није тако проста ствар. Било би дуго док бих вам то  објаснио. Боље да се о томе распитате преходно код других, па да после ја допуним. Ево је, нема на њој ништа друго до имена, имена, имена, и исто толико презимена, датум и поред тога свуда облигатна десетица која представља сексер. То су имена ваших другова и забелешка о њихову пожртвовању. — Зашто? — За узвишено начело напретка и среће човечанства. Ви треба да знате да се ја зовем Чилаг, чувени Чилаг. — Знам, и особито ми је мило. — Верујем. Али треба још да знате у чему су ове власи оседеле. Оно, до душе, мало их има; али су пре но што су отпале, биле седе; молим, то се још види. (И погледи своју ћелу.)... Ова је глава — настави, кад не доби одговора, — била некада онако исто примамљива као она тамо на вашим раменима; само што је била веселија, отворенија. Збиља, могао бих вас запитати, зашто сте већином тако озбиљни, не би ме ни мало женирало да вас то запитам, јер сам, као што видите, доста слободног држања, али нећу да чиним, пошто би то било глупо, кад знам да ми нећете рећи. Како вам драго. Ја ћу бити слободан да вас сваке недеље једанпут узнемирим за овај сексер, и ви ми га нећете одрећи. То и није могуће, јер није ни много, а дужност вам је. — Лепо; а на шта ће то? — Рекох вам, да то није тако кратка ствар. — Па добро, реците ми. — Не може се рећи, ту треба разлагати, задобити, агитовати, господине мој. Ја сам агитатор за опште добро човечанства, ја, стари Чилаг... Момче, дај још једну чашицу, малу, сасвим малу.... Дакле, шта сам ја? Шта рекох? Да, ја сам агитатор. Сад вам још не могу више рећи, јер би ми сву зграду, коју намеравам подићи вашом помоћу, ова вуцибатина што овде седи порушио, кад бих прехитрио. Ту треба полагано зидати, чврсто, темељно, да не би она будала што нашкодила згради. — Каква вам је то зграда? — Полако, синко, полако. Казаћу вам једном, казаћу. Имаћете прилике слушати мој глас, и онда ћете ви бити мени потчињени, а не као сада, где ја хофирам вами. Мој глас то је сиренски, јер ја сам Сирена, Лорелеј. Знате ли ону песму Хајнеову: седи вила на камену па пева и чешља златну косу; отуд иде веслач па се удави. Страшно. Али прича се не наставља; међутим ја знам да га је вила доле претворила у виловњака па уживају. Ето таква сам ја вила. — Врло лепо! — рече Павле. — Хоћете ли још једну? — Не, благодарим. Ја пијем само три одједном. За данас доста. — Из свега вашег говора — рече младић, — још не видим шта сте ви дакле? — То и није потребно засад. Већ ћу вам рећи ко сте ви. — Бићу вам обвезан. — Ви сте чедо практичних родитеља; сељак у господском руху; а и душа вам је сељачка са блештавим идејалистичким шљокицама. Ова битанга што обичествује ту да седи потпомагаће вас у вашим наклоностима и ви ћете га сматрати за неког светог великомученика. Али ви ћете ипак бити мој, уверавам вас, јер сте ви од врло подесног градива. — Ја сам сад већ сав ваш и слушам вас пажљиво. — То није ништа. Ви ме не слушате зато што тако хоћете, већ што морате. Ја сам пробудио вашу радозналост, и ви уживате мене слушајући. — Тако је, господине Чилаже, и, молим, продужите. — Да, ја велим, рећи ћу вам ко сте ви. Дакле, ви сте пре свега оно што сам мало час казао, а још уз то сада случајно сетан, и толико одан овој сети, да вам може проузроковати смрт... — Смрт? — ... и ја ћу вам бити од помоћи. — Како? — Ах, ахаха, ах, ах! — уздисаше Чилаг врло гласно. — Шта сте ви младићи, ви сви, за мене? Једна врло мала сила, врло мала. Ова је каваница ваше царство; па ипак, ја, кога ви сви мрзите, ја слободно располажем у њој са свим и свачим, па и са вашом кесом ако хоћу. — Можда сте вешт чаробник, те је на  ваше враџбине може и нестати. — рече младић пола шаљиво пола презриво. — Могуће, али то није потребно; било би глупо, јер ја имам од чега да живим. — Од тих сексера? — Не, то нису моји, — одговори Чилаг озбиљно. — О томе други пут.... Дакле, ви сте једна врло мала сила. Представници шаке јада у некој мешавини; сањалице, лумпови, лакрдијаши, или вредне будале ни за шта и ни око шта. Знам вас ја све у прсте, и владам ту, баш међу вами,... који ме презирете,... мојим духом, коме не можете одрећи права и пошту. — Нека му буде, — учини Павле. Чилаг пречу његову примедбу. — Ја не само што имам духа, ја сам управо сав савцит дух, али нова врста духова. Ја нисам Мефистофело, како бисте ви можда волели мислити,... као што ви нисте Фауст. Ја сам Чилаг, чувени Чилаг. — А шта смо ми? Чилаг мало застаде, као да тражи згодна одговора, затим настави: — Ви сте моји, драги господине, засад само моји, и ја ћу доцније видети како ћу се смиловати и у који ћу вас ред уврстити. Засад знам да сте Српчићи, потркуше са Истока, који ћете са осталом источном ситнаријом припремити мени стан, кад ја код вас будем долазио у посету. Ја на то имам права. Хоћете да вас уверим? -— Једва чекам, господине. — Погледајте око себе... А, да, пардон, сад ту нема никог осим оне дремљиве фрајле тамо на престолу која ће сад одмах убости себи иглу у нос, ако се не пробуди. Јесте ди видели друштво што овамо долази? Срце ме боли, кад га посматрам. Јер се поред мог имена, што ми га неки глупи кум надену, зовем још и Срце. Јест, Срце. — Под ћелавом главом, — примети Павле. — Да, господине, и у отрцаном капуту. Али, да баталимо лакрдије. Рекох да имам права на вас. Ја ћу вам бити господар једном. Ја сам своје царство унапред проучавао. Ја вас познајем. Знам вам географију, а и био сам у Србији, Бугарској, Маћедонији, Албанији, Грчкој, Мисиру — — И у Калифорнији, — упаде весело Павле, — И тамо, јест, и тамо. Али био сам свега шест недеља, — одговори Чилаг, — јер ми на неком збору, кад сам говорио, разбише главу, те се вратих у Јевропу... Даље, знам вам те ваше тако зване народне обичаје, па историју, па ваше потребе, па народне жеље, познајем вам земаљска блага редом, па и ваше сањарије. — Врло ћете ме обвезати, ако ми то изближе покажете. — Изблиза, сасвим изблиза, јел’те?... Добро, ја ћу вам то показати са таке близине, да ће сјај мојих истина засенити вам очи... Одакле сте ви? Из Србије. Из ког дела? Из Шумадије,... мислим тако је зовете, ма да сте јој све шуме полагано  изгрицкали. Ви јатомице трчите у тако звано иностранство, ваше слатко, примамљиво, тајанствено иностранство. Ви то зовете „на науке“. И кад би ко посматрао ваша весела, блажена лица при поласку, тешко би могао помислити, са коликом сте великом борбом извојевали код куће, и код других надлежних, овај одлазак. Код омладине на Истоку уопште, поред свег тако радо показиваног патријотизма, најсилнија је чежња да види и да проучи прилике „на образованом Западу“, па чак и у оних, а то је већина, који мрзе „западњачку културу“ што је положена на трулим ступовима, а испод којих веје дах назадњаштва и тако даље; и ови, као и сви други, похитају, да се толико напоје тим дахом, колико ће им после по повратку у отаџбину користити, а да им не нашкоди. Овај одлазак постала је права манија код вас све тамо, али нигде није развијена у толикој мери, колико у омладини двају суседних југословенских народности на Балкану. Често се прибегава крајним, понекад очајничким средствима, да се оствари та жеља. Велики је број вашега друштва расут почев од Загреба па до Лондона по свима крупнијим градовима, а било их је и у Америци, па и још даље. Од њих се не враћа онолики број колики је отишао. Неки, ако наиђу на спокојније и угодније прилике но што би их могли имати код куће, настане се коначно тамо; неки се враћају тек после много година, многи напојени туђим духом, што брижљиво  крију, али чиме се после код куће вешто користе; неки и пропадају у њима непознатој светској вреви, или се враћају болесни душом и телом. Други део пак, који је одилазио обично потпомогнут од своје богате породице или који је пријатељствима својих родитеља или каквом другом протекцијом себи израдио државну помоћ, враћајући се, заузима боље положаје у земљи и тиме јако запоставља, па често и угушује друге одлучније таленте, који су са својега оскуднога стања или недостатка веза морали да остану код куће, а међутим њихов би се душевни дар тек доцније развио у пуној снази; па и најбољи шаљу се тамо једино на основу својих школских бележака, те се после често и они сами и њихови протектори чуде, како да не могу својој домовини да користе онолико колико се од њих ишчекивало? Павле је са искреним и све већим чуђењем слушао ове речи старог лакрдијаша, овог туђинца, који је са толико окретности говорио о њиховим приликама. Његов начин разлагања био му је можда местимице досадан, али је имао неку неодољиву моћ, да изазове пажњу. — Говорим ли истину? — запитао је младића бришући зној са чела; а овај му не смеде или не умеде ништа да одговори. Онај настави: — Но има ту још једно зло, које је по живот тих држава тамо на целом Истоку и као културних јединица не само опасно, већ и показује знаке неправилна развитка.  То је грабеж за иностранством без обзира на душевна расположења. Има ту правника који су отишли у марвене лекаре; филолога који су ускочили у медицинаре; па природњака који ће и глумовати, само да се дочепају иностранства; и док тога буде, имаће увек појава да, на пример, лекар пише лирске песне, а по спреми и по занату правник белетристичке критике. Ови су људи у најбољим годинама својим најсвежији део својега дара страћили у посао њима неподобан и силом се намеће питање каквих би плодова њихов дух могао донети, да су им опште прилике пружиле погодних погодаба за развитак, а не за закржављење... Таквих сам младића налазио доста овде у Пешти, у Грацу, у Бечу, у Прагу, у Љубљани, Лајпцигу, Минхену, Цириху, Женеви, Паризу, Петрограду, Москви и Кијеву, а доста, само мало проређеније, и по осталим градовима и великим заводима свакојаке врсте. У некима од ових градова они често живе својим одређеним животом, често јако изолованим, па кад се одовуд врате, доносећи собом већином врло танку спрему, нису стекли искуства ни мало, а о друштвеном образовању немају ни појма... Ето, такви сте ми ви, на чија ће се плећа положити будућност ваших земаља и вашега раскомаданог народа; и ето, овако васпитавају вас ваше старешине и учитељи. Овако су и мене васпитали, и ја сам био пропалица, све док се нисам сам истргао из ове луде јурије и спасао за себе што сам још могао спасти. Ту ућута и погледа у Павла, затим викну: — Па шта је? — Ја не знам шта је, — одговори Павле. — Што се не смејете мојим последњим речима; камо ваших подругљивих примедаба? — Немам шта да приметим. — А, а, онда ствар брже иде, но што што сам мислио. Да вам докажем како добро познајем људе уопште, а оне вашега кова на по се, рећи ћу вам, да сам био спреман на још много примедаба са ваше стране, и за сваку имађах готова одговора. Тако на пример, мислећи да ћете ми ви на ове моје речи: како сам гледао да за себе спасем што се још могло спасти, одговорити, да се по мени не види да сам Бог зна шта спасао... хтедох одговорити, да ја имам више него ви сви овде: јер од онога што ја имам преостаје ми, а вами свима без изузетка не стиже оно што је ваше; па осим тога ја сам још и човек задовољан са својим животом, и ако нисам задовољан са животом других; али зато је на мојој страни искуство. Ви ми, дакле, не можете дати ништа, а доћи ће час, кад ћете ви од мене тражити. И ја ћу бити милостив: даћу вам, јер сам богат, пребогат; имам шта да вам дам и то много више него што вам треба и што би ви могли исцрпсти и поднети... Али доцкан је. Ако желите, наставићу други пут. Старац устаде. — Хтео сам вам свим овим — рече још, — само да докажем да се не разбацујем празним  речима и да докажем оно што сам рекао и на што сте ме ви изазвали својим наивним и младићски неискусним примедбама... Хвала на части! Збогом! И нестаде га кроз стаклена врата, где пројури као ветар. Тако је проводно Павле своје дане у овоме граду час у овој каваници, час на университету, час у својој собици. Сад већ није био у расположењу беспредметне чежње, а прошла је и душевна бура. Код њега је сад настао свестан рад, наступила је улога онога што се зове вољом, ма још неодређено и сувише обазриво. Још је био на путу предохране и засновица. На путу од куће довде спопала га била нека агонија, у којој је и овде чамао првих дана. Онда се још лађом полазило од Смедерева довде. Идући колима кроз раван и врло добар пут ка живописном Смедереву граду, а одатле, седећи у једном кутку лађе, чињаше му се да први пут полази овуда. Од Смедерева на више с десна Банатске ниске мочарне обале, а с лева умерени зелени висови често са дивним виноградима, а само понегде нагло одсечени брегови поред Гроцке и Београда, представљали му се као страни који га се не тичу. Па и лепа панорама Београда, која се са Истока из даљине показује несравњено живописно; па лепа водена мрежа испод њега до Земуна и примамљиво пристаниште овог старинског места, нису учинили  на њ утисак познатих крајева већ нових. А даље Сремска час равна час мало уздигнута раван, до Карловаца, затим од тога града на више до Мохача изређани бисери Божје природе и даље досадне једноставне обале Дунавске до лепог Будима нису биле кадре да га, као пређе, живо зинимају. За њ све то сада немађаше чара, на шта не хтеде да троши пажње. А усред ове туђинштине и он је сам изгледао као новајлија и ова га је укоченост пустила тек кад је ступио на плочник (калдрму) овога града. Први дани прођоше у обичним незгодама насеља, али затим је већ Павле улазио у живот, који је себи припремио. План му је био такав, да се помоћу разлога што му га је пружало писмо, нађено пред механом у Баточини, приближи кући оних странкиња, ма на који начин; затим видеће шта ће. Али је за њега била права несрећа што није знао стан њихов. На завоју оног писма није био забележен стан, а да распитује није још смео. У тој вароши било је много аристократских породица, зато га његово друштво, такође туђе овде, не би могло обавестити, а другоме не би ни имао коме да се обрати, па чак ни према својим друговима не би то смео учинити отворено. Међутим проводно би дневно по неколико часова лутајући по улицама, не би ли негде угледао лица која тражи и која су га овамо домамила. У нади да ће се гдегод сусрести  са њима, почео је похађати места, где је било могућности да их види, али узалуд. Помислио је и на то, да нису у граду, али није могао претпоставити у тврдо, јер је већ скоро пола године прошло од њихова првог виђења; невероватно је, дакле, било да се са свога пута још нису вратили. Богатије породице и оне што често мењају преко године своја места пребивања, за време зимских забава налазе се у престоници од пре Божића до Ускрса или бар два месеца, у јануару и фебруару. Јануар је био ту, али његово напрегнуто трагање оста без успеха. Почео је већ и да се трошкари: ишао је на игранке, концерте, зборове, јавна предавања; у позоришта и разне друге вечерње представе. Узаман. Трудио се да добије позивнице у богатије породице и отменије куће, не би ли ту могао бар дознати што о њима а да се не ода. Тешком муком набављао би понекад таку позивницу, али је после бурне вечерње забаве, стигав у свој стан уморен и киван, имао само да прибележи наново један изгубљени дан и једну залуд проведену ноћ. Почео је и по другим јавним местима да трага. Ишао је на зборишта и шеталишта у ону малену али лепу улицу где се отменији свет шетао око подне: посећивао је Богослужења свију вероисповести; нарочито је читаве сате провео радним даном као и свецем по црквама православним и католичким, јер не знађаше посигурно које су вере. Био је  на седницама скупштинским и општинским; на састанцима учених и уметничких друштава, не би ли кога од господе, што су онда били у пратњи странкиња, гдегод опазио. Нигде ништа. Узимао би кола и одјурио би често у поља и шумарке где се свет воза; најмио би коња и одјахао где се господски јахачи утркују; ишао би и у лов у оближња места и обигравао би целу околину. Од свега тога имао је само толико користи, да се добро упознао са свима деловима вароши и околине, али иначе и опет ништа, тим пре што су у ово зимње доба та места била мало посећена. Одилазио је редовно на железничке станице и у прве гостионице; прегледао је свуда пажљиво листу странаца; прочитавао би свакодневно неколико пута објаву о приспелим путницима, али све узалуд. Почео је да малаксава, и судбина једва једном, као да је хтела да награди његово постојанство, показа му једно од оних тражених лица, али само за мало. То је било пред једном црквом. Павле је, као обично, стојао у гомили до врата, где је свет излазио после свршене Службе Божје, — кад одједном пројурише нека затворена господска каруца. У њима као да је угледао сетне очи оне мале сувље госпође, или госпођице, коју је Агнеша онда назвала била теткицом. Павле се стресе од радости и изненађења, и као да се она глава зачуђено наже на ону страну где је он стојао, али опет ишчезе све као привиђење. Њему се учини, као да су у тим колима биле и остале женске. Но он се био задоцнио; гледајући на оне што излазе из цркве промашио је кола, кад су према њему била, и угледао их је тек кад су била прошла. Али као да је тамо одиста било њих, јер је он, све докле кола не заврнуше на савијутку улице, пратио погледом неки бели сребрнаст вео на једном укусном малом шеширу, који је вирио из кола и који је, мора бити, припадао некој младој девојци, можда баш њој. Од тога дана изгубио је и оно мало самоопредељења што га је досада имао. Није могло бити сумње: оне су биле у граду, само их он невешт није могао наћи. Али сад, кад се уверио, сад ће и по цену живота бити одсуднији. Досада је провео у трагању неколико часова дневно и само понекад и ноћу, али сад ће то чинити непрестано и дању и ноћу. И наново наста кињење самога себе; наста грозничава јурија, неразборита, крајње напрегнута, сатирући и душу и тело. У таквом расположењу дође једно вече опет у кавану. Ту је имао шта да види. У кавани беше највеће узрујаности. Гости су викали, момци трчали, госпођица врискала, а тамо у углу, где је и Павле често седео са својим новим познаником, угледа где Чилаг, нападнув на коректора, удара га по глави вичући: — Ти ћеш да ми га отмеш! Ти ћеш да ми га отмеш! Очигледно су се потукли; управо је само  Чилаг тукао коректора, а овај се бранио колико је могао. Развадише их, и Чилага избацише на улицу. Кад се кавана умири, Павле распитиваше о узроку свађе, али му нико не умеде све рећи. Видели су само толико, да је коректор мирно седео код стола као увек. Чилаг је, као обично, обилазио столове, те, стигав до коректора, одједном скочио и почео га гњавити, па, кад овај брзо устаде, ударао га је по глави вичући: — Ти, сентиментална ћело, ти ћеш да ми га отмеш! Павле сачека, док коректор оста сам, — јер су га наравно многи запиткивали, па, кад све дође у свој ток, он приђе коректору и седе до њега. — Да вас није повредио? — Није; то не би смео, јер би са полицијом имао посла. Он се, до душе, ње мало плаши, али би се излагао непотребним незгодама. Он је хтео да излије свој гнев, кад га више није могао уздржати. — А шта му даде повода? — То је стара мржња; ми смо непријатељи; управо само он мени. Не може да ме трпи. — Па зар ви то нисте међу собом већ рашчистили? — Јесмо рашчишћавали неколико пута, — одговори Нинчић с тихим осмејком. — И он ме није дирао неколико година. — Па шта му је сад било? Коректор се насмеши погледајући у Павла. — Сад сте ви узрок. — Ја? — Ви. Због вас ме је напао. — Чудновато; како то? — Просто би се могло рећи из суревњивости. Укратко, зато што се боји да ћу вас задобити ја, а не он. — Будала! — узвикну Павле. — Али све то није још све. Ту има и дубљих узрока, о којима ми међутим није могуће да вам сад говорим, јер сте доцкан дошли. — Зар ми не бисте могли поклонити једно вене? Коректор га зачуђено, тако рећи, узнемирено погледа и одговори тек пошто га је неколико тренутака посматрао: — Да изостанем од дужности? Извините, то не може бити. И болест би ме једва оправдала. Павле се осећао посрамљен, што га је Нинчић одбио; у узнемиреном и зачуђеном погледу тога човека као да је приметио неко тихо пребацивање, што му предлаже напуштање дужности ма и за једно вече. Да, Павлу се чињаше, да је овај уредан човек приметио почетак душевног растројства, којему вођаху тајанствене сањарије младога Шумадинца. Овај се трже и сневесели, па упита: — Па где и кад би се могли састати? — У ово доба од шест до осам. — А где? — Само овде. — Зар немате дању времена? — Дању се одмарам или радим. Немам времена. — Ја бих јако волео да се изближе упознамо, — рече искрено Павле. — Хвала вам; ви сте ми симпатични, признајем, и гледаћу да вам поклоним, као што рекосте, један дан или једно вече, кад буде два дана свеца. — Молим. Коректор оде и наскоро затим и Павле се упути кући. Дошав пред свој стан угледа у својој соби светлост. Пошто је мислио да му се спрема постеља за ноћ, био је равнодушан према овој појави, ма да се постеља обично намештала још при виделу или у сумраку. Али, замислимо његово изненађење, кад му собарица при уласку јави да га неки господин чека. Отвори врата и погледа у собу. Ту пред јако отшкринутом лампом, а при брујању потпаљеног чајника и веселог пуцкања ватре у добро наложеној пећи угледа старо лукаво лице господина Чилаш, који је седео на канабету са раскопчаним капутом и прслуком, па је, задовољно осмешкујући се, пијуцкао чај. — Извол’те, молим, унутра. Шта сте стали на прагу као укопани? Извол’те, молим, као да сте код своје куће. И седите. Павле уђе, скиде горње хаљине и седе спрам незваног госта. — Ви сте то, господине Чилаже? — Ехем, — одговори овај са шољом на уснама. — Једино што нисам господин, у  у осталом сам сав ја. Објаснићу вам шта ме је довело код вас: али најпре: хоћете ли чаја? Чилаг се, као какав младић, вртео око чајника и, као да је он ту газда, сипао Павлу у шољу и додавао му све што је потребно. — Пијте, млади пријатељу. (Пријатељ!) Не знате како је то дивно пити врућа чаја кад је напољу цича. Охох, ја се дивно загрејах. Па погледајте ону величанствену ватру у пећи, Французи би рекли feu de roi (краљевска ватра!) Али рум, тај вам је ненадмашан, наравно с чајем и нарочито кад је човек овако танко одевен као ја. Павла је занимало ово неусиљено, тако рећи, дрско, држање старчево, јер у томе беше много духа, те га и он понуди. — Молим, пијте и ви. — Хоћу, хоћу, само полагачко: ја сам већ оквасио гушу. Кад Павле попи чај, проговори: — И сад ми реците зашто сте дошли? — Рећи ћу вам, — поче онај својим јаким храпавим гласом. — Ви сте мислили, ви обојица, ви и онај вуцибатина са испупченим челом, да ме можете изиграти. Знам ја да се од дана у дан приближујете један другом. Вечерас сте о мени говорили, и опет о мени. Онај безобразник ми просто не да мира. Ама шта се једнако закачиње о мене, шта има непрестано да ме оговара?! Јел’те? Је ли вам рекао узрок своје мржње? — Није. — Још није? То сам га ја онда претекао.  Охо-хо-хо. То сам и хтео. Ето, само зато сам дошао, да га претекнем. Да сте случајно остали подуже ван куће, ја бих вас ипак чекао, па кад би ми се досадило, легао бих, да спавам. Свакако хтео сам данас да вас видим после вечерашњег случаја. — Зашто баш данас? — Та зато што ће он од сутра навече већ почети да разапиње своје конце над вама. — Варате се. Он ми је заказао подужи састанак тек после неколико дана. — Онда ствар боље иде, но што сам мислио. И та плитка памет хоће да се са мном упусти у борбу. Замислите са мном хоће да се хрве. Као да ја нисам Чилаг. Молим, пијте чаја. — Не могу, — одговори му Павле. — Ја могу. Дакле, шта вам је рекао, пошто вам је заказао подужи састанак... Гле, подужи састанак! Сладак ли је. Дакле, већ сте достигли и до подужих састанака. То је одиста класично, као што би рекла нека од ваших напудрованих дама. Ах, то је одиста класично, — додаде Чилаг са танким гласом комично подражавајући говор неке фине даме. — Дакле рандеву-у-у! И то на подуже време. Ах, да небеског блаженства!.. Али ја сам га претекао, и ја ћу му отети те најлепше часове земаљске среће и уживања. Чекао сам вас; не бих вас испустио за живу главу. Претекао сам га; ја, мој брајко, претекао сам те. И задовољно трљаше руке. Павле га запита: — Реците ми, господине Чилаже, зашто дирате ви онога човека због мене? — Гле дивне логике. — викну онај: — зашто га дирам! Та сами рекосте: због вас. — Ама то је врло незгодно по мене. — То је ваша ствар, а његова је да вас остави на миру, јер вас ја не дам. Рекох вам једном да сте ви мој. Павле виде да, што више наваљује, тиме се овај несретник све више удаљава од цели. Пустио га је, дакле, да говори сам. — Јесте ли се намирили? — упита Чилаг. — Јесам, — одговори Павле. — Е, дакле, слушајте... Ја станујем у Будиму и сад ми је зими врло незгодно да прелазим преко оне велике ћуприје што виси на ланчевима (и зато још немате српску реч), али морам то чинити, јер су ми везе све овде с ове стране. Тамо седим из пожртвовања према вашој народности. — Према нашој? — Ја, сасвим тако. Тамо, знате, има нека госпођа Пијуковићка; добра душа; живи од Срба занатлија, младих људи, којима даје стан по јефтину цену и већином на вересију, док не нађу посла. То ти је читава уредба, а оснивалац сам ја. — Ви, господине Чилаже? — Јест, господине, ја, Чилаг. Ја имам веза са свима ситним и тако званим „напаћеним народностима“, али према вами Србима имам нешто више и то правих симпатија. Чудо како вас волим. Код вас свако семе тако  лепо и брзо успева, да је дивота. Ја не кријем да сам ја вртар који радо сејем добро семе; будите уверени, само добро, а ваша је земља тако примчива, за чудо примчива. Па и ви сами красни сте људи. Ето видите. Извади читаву хрпу хартија. — Видите овај свежањ, то је „Уредба госпође Пијуковићке“... Овај овде је „Прибежиште јеврејских шегрта“, дом се већ гради... Онај онамо то су „Крајцаре за ванбрачне ћери“; овај „Скупљање марака за хинеску утопљеничку децу“... чули сте, да Хинези радо даве прекобројну децу... Овај опет „Скупљање врхова од цигара за уређење врта на Јадранском Мору за шкрофулозну младеж“,... то не знам кад ће бити готово... Ово овамо су „Агитацијона срества за Хидротерапију, Шротово лечење и Вегетаријанство“, врло важно за сиротињу и врло издашно... Ово је „Исток“,... ха, ту да станемо. — Господине Чилаже, ништа не разумем. — Видим, видим. Ви треба да останете у своме кругу; немојте га прекорачити, па ће вам све бити јасно. Останимо при овоме. — Лепо, да чујем. Чилаг поглади браду и настави. — Није нужно да Вам испричам којим сам начином пре тридесет година дошао у крајњу беду. По свој прилици посреством својих порока; то не кријем, јер не признајем за погрешку. Други људи имају сто пута већих и хиљаду пута више грехова на души, па  им ништа не фали. То је од прилике као и са неморалним и телесним изгредима. Имао сам једнога брата, часне ми речи, ма да и ова клетва вреди тако исто мало као и све друге, он беше и бољи и умеренији од нене; он је недељно свега три пута лумповао, а ја сваки дан; њега је однео ђаво у виду јектике и уз то људи су га осуђивали а брижне матере спомињале га као очигледан рђав пример својим слатким размаженим синовима; он је сиромах отегао папке, а ја остах и цветам још и сад; чак нисам никад ни боловао... Дакле, дођох у крајњу беду; по три дана нисам јео; једном два месеца нисам изишао из мог стана, јер немађах ципела. Украде ми их мој собни друг, кад је побегао и оставио мени да платим још и дуг за кирију. Кад сам до костију изгладнео,... а жестоко сам умео да гладујем,... ја ти дигнем газдаричине празничне ципеле,... била је врло дебела дама, те су ми њене ципеле биле потаман, и изиђем на улицу у лов за хлебом. Од глади и од огорчења једва сам гледао очима. Станем на једно ћоше и размишљам шта ћу. Свет иде овамо онамо. Прођоше једна кола: у њима седе две врло фине женске; један господин и један малишан. Госпође грицкају неко француско шећерлеме, малишан љушти поморанџу, а у крилу има још пет шест. Кола пројуре, а ја гледам за њима. Бејах побеснео од бола, стиснем песницу, и суза ми кану из очију. Тада се заклех да ћу бити ово што сам данас. И одржах своју реч. Павле га слушаше са највећом пажњом. Чилаг продужи. — Бијографије немам. Можете ли схватити бескрајност? Моје су авантуре бескрајни бројеви. Са њима се не рачуна, осим ако не у вишој математици, о којој мало знам, а за моју вишу математику ви још нисте дозрели. Оставимо, дакле, то. Ја волим младеж. Видите, и ја сам још доста свеж. Волим коњак и рум, ликер мрзим, а оно двоје умерено пијем. Уредно живим. Мишићи су ми још здрави; срце ми уредно куца; имам и нешто мало сланине; видите ове пуне румене образе и живе очи. Ја ћу живети још бар четрдесет година. Говорећи то, задовољно је тапшао и гладио лице и плећа. — Четрдесет година! — узвикнуо је понова. — То је читав век; вредно да се наново почиње живети, али, кад бих ја то учинио, изгубио бих ово добро здравље, па зато продужавам овај живот,... та, он ми га је и дао... Само једно жалим, — настави озбиљније, — што се од своје ране младости не кретах у кругу оних идеја што ме сад одушевљавају. На моју велику жалост приметих касније, да сам сасвим доцкан учинио одсудан корак. Али ви, господине Ђурићу, ви сте још млади. Ох, да сам у вашим годинама! — Ви би да ме заведете! — Ја завести! — викну Чилаг и скочи. — Не, господине млади. Ви ћете ми сами доћи, кад будете чули тутњаву оних мојих кола, о којима вам мало час говорих. — Дакле, и ја да гладујем? — Та, ви већ гладујете. Од чега бисте били тако мршави? Кад пре неколико месеци дођосте амо, били сте, до душе, већ бледи, али држећи. Сад од дана у дан опадате. Та, ви не можете крити да сте гладни, мој господине; што не тражите хране од мене? — Не знам да ли није отровна, — одговори Павле. — Гладан стомак не пита зато. Кад сам ја оно био изгладнео до костију, прогутао бих био залогај ма био пун отрова. Чилаг је био устао и глас му је био пун снаге и дубине када је ове речи изговорио. Павле је једва дисао; гледајући у ове сјајне бистре очи, био је под неком врстом сугестије, као да му је воља подложна овом залуталом али јаком духу. — Чујете ли тутњаву? — настави Чилаг и даље звучним гласом. — То није више обична тутњава, то је грмљавина; то је вапај човечанства које се уништава. Зар немате срца.?! — Ја не рекох да вам се противим, ја хоћу само да ме обавестите. — одговори Павле тихо. — Видите ли ове хартије, — настави господин Чилаг. — Ту су читава имања. Стотинама хиљада новца прошло је кроз моје руке, и ја сам тим руковао поштено. Издржавам се од данас до сутра, како кад, али нисам више у беди. Кад би сваки радио као ја, престало би беде. - Па како да радимо? Чилаг му се приближи и шапатом му одговори: — Вратите се одавде, младићу, тамо где вам беше место: вратите се што пре и што брже. Ви сте пред понором; још један корак, и ја вас нећу моћи више спасти. — Зашто да се вратим? —  упита узбуђено Павле, на кога су већ почеле да утичу тајанствени изрази старчеви. — Идите, немојте питати; јер док се објаснимо, можда ће већ бити доцкан... Јел’те да поштено саветујем, —  рече својим обичним гласом. Јел’те да она трчилажа није имала права, кад ме је је грдила? — Он није грдио; рекао је само да га ви мрзите. — Ах, животиња једна! Може ли се мрзити паук, кога хоћемо да згазимо. Ја га не мрзим, само га презирем, и њега и сав онај свет чији је он представник; ја бих волео, и то без мржње, да га смрвим као црва, да га више нема. Старац наново седе и поче Павлу живо објашњавати. — Идите, дакле; овде је ваздух мемљив; идите кући и будите оно тамо што сам ја овде. Немојте се страшити, ја знам да ја нисам ни мало примамљива личност, ја уопште и нисам личност; личности и нема. Ви сте млађи, бољи; ви сте сјајни, симпатични; ви ћете то бити у племенитијем смислу но ја, јер ја нисам онакав какав бих и сам желео; ја сам вам много сувопаран, не помињући много друго; ви ћете и имати оних  величанствених успеха и умрећете једном пресрећни и благословени од оних које сте спасли, благосиљајући мене и час, када сте ме послушали; завршићете свој живот као творац великих и славних дела, као првак својега народа и добротвор човечанства. Идите кући; чекају вас. Однесите својима поздраве овога света који пропада, и будите ви нами спаситељи. Ућутао је и, уморан од дугачког разговора, тешко је дисао ходајући по соби. Кораци су му били чврсти а образи зажарени. На целом његову телу у свима покретима и на изразима лица огледало се неко неуздрмљиво убеђење које више није био плам одушевљења, већ пожар фанатизма. Павле, да је био трезвенији, можда би се сам чудио утиску који је овај човек у њему умео да произведе; али Павле није био више потпуно господар самога себе. Његове ванредне прилике, стална неизвесност и узбуђење којему се сам изложио, данашњи догађаји, ноћно доба, претопао стан, можда и што је мало више попио чаја и рума, па затим необична, насилничка појава овога старца, која га опомиње да је пред великом опасношћу, све је то учинило, да су Чилагове речи, и његове необичне за њ нове мисли, тајанствене, недовршене и хотимично непотпуно изјашњене произвеле у њему неки страх од будућности и од последица својих дела. Старац стаде пред Павла. — Ја ћу вас, ако желите, одвести одмах сутра код моје госпође Пијуковићке. Тамо  има пуно младића ваше народности; ви ћете видети ужасну разлику између вас и њих. Они су јадни, жалосни, без зараде, поцепани, прљави и неумивени и пуни гада; често и ја налазим по коју животињицу у моме оделу, ма да је рубље на мени увек чисто и ако су ми горње хаљине врло просте; јер кад нема ко да ми опере рубље, учиним то часком сам. Тамо ћете видети своје земљаке, који су, дакле, Срби као и ви, можда још бољега порекла, јер су им очеви занатлије, трговци, варошани, а ви сте обичан сељак. Тамо ћете лакше увидети да сте ево већ и ви пошли стазом која је, до душе, трновита, али где вас на крају не чека рај, већ пакао, млади господине, пакао. Старац наново поче ходати, али је сваки час застајкивао и код сваке важније реченице гледао оштро у лице младићево. — Читали сте Хајнеа,... ја проклињем час када сам у руке узео њега и Вертера. Тај Хајне у једном од својих Париских писама описује неки занатлијски збор. По свој прилици и он је пре имао неких „утопија“, те оде на тај збор. Али кад је видео како се некакав прљави кривоноги ковачки калфа на трибини раздрао, проповедајући да су сви људи једнаки, онда се великом песнику згади и помисли: „Зар овај — и Хајне, да су једнаки?!“ па напусти збор... Немојте читати такве књиге, оне су вас довеле до овог сентименталног постепеног самоубијства у коме чамите. Ја ћу вам дати лектире, и ви ћете  бити срећни до свог последњег часа, јер ћете умрети с уверењем да сте учинили своју дужност. Говорник метну руку на хрпу хартија коју је донео и која је лежала на столу, па настави: — Видите ово, то је у главноме још непотпуно, по гдегде наивно. До душе, ја сам вам од свега тога споменуо само оно што је занимљивије, јер ми је било потребно да најпре побудим вашу радозналост, а о практичнијем делу говорићу вам другом приликом. Видите, ово нека је ваша библија. Ви треба да сте народ чио, јер сте млади, али и у детету се показују пороци прошлих поколења, па и будућих. Идите, спасавајте, док не буде доцкан. Пропашћете иначе и ви и ваш народ. Ви ћете можда напредовати, управо натераће вас да напредујете, али само привидно, а то је тактика хале која пушта марвинче да се гоји, да буде куснији залогај: будите људи, господари природе, а не храна хали. Чилаг се мало замисли, стаде, па мало спуштенијим гласом додаде: — А шта је знао Хајне о оном кривоногом демагогу? Можда тај није био увек ни кривоног, ни прљав, па ни демагог. Можда га је таквим направио рад, поштен, тежак, неуморан, неприродан, свиреп и незахвалан рад. Не он није био увек такав каква га је видео онај тако звани „велики песник“. Кад је био мали, он је био лепши дечко и здравији него сувоњави Хајне са својом шиљастом  јеврејском физијономијом. Волео бих да сам видео господина песника на месту онога фанатичког занатлије, и обратно. Господин Хајне се међу својим друговима од заната није узвинуо до оне висине на којој беше овај простак. Шта би од Хајнеа било, да је се случајно родио у колиби родитеља онога, који је временом, онако кривоног и прљав, постао демагогом у Паризу? Правда је на страни овога. Шта је Хајне урадио? Испевао је један низ рђавих и нешто мало добрих песама, то му је сав мучан „рад“, песме, којима је толика млада срца отровао. Рећи ћете да је у његовим „делима“ оно што је вечито. Ах, љубав, јел’те? Варате се. Оно што је он певао, то није љубав, то је наслада, а љубав, она вечита, она је у речима онога угнетеног раденика. Хајне је био у моди, дакао је још мало, доћи ће време, када ће баш оне болећиве даме, које су некада падале у несвест под утиском лепоте оних стихова, са једним врло финим и немарним покретом бацити на страну његову књигу и слатко заспати на фотељи у којој су га случајно читале; а оне друге идеје, оне ће живети и после неколико хиљада година, као што су свет покретале и пре многих тисућа... А, питате, шта би онај занатлија на месту Хајнеову? Ако ништа друго, млади господине, својим умним способностима створио би једну фабрику, у којој би хиљадама својих другова давао хране, здравије и боље но она којом је онај „велики песник“ тровао свет. А шта би било од Хајнеа на  месту овога? Та он се већ за живота уцрвио, а овај је бар изродио петоро шесторо здраве чиле деце, која би после с правом могла рећи за слабуњаве мале Хајнеове потомке,... да их је имао, али није их имао: „Зар ми и ови мали чкиљави Јеврејчићи да смо једнаки?“ Павле се извалио у наслоњачи и опчињен слушаше ватрене речи старчеве, који се сад заустави пред Павловом малом библијотеком и настави: — На шта вам ових сваковрсних заплетених наука и формула, којима сушите мозак и исисавате себи здраву душевну снагу своју, и које су већином недовршене а у свему спекулантске? Њима се храни једино известан ред људи, буржоазија, као што се каже. Надувеним великашима оне не требају, а простоме народу још мање. Њима ствара себи уживања једино спекулативни део људства. Наука и није оно чиме се назива; она не учи, већ само прибележи оно што су од ње бољи и паметнији привредили. Оно неколико практичних дисциплина то нису науке, а и без ових књига би се могло бити. Арављани су имали генијалних рачунџија без науке што се зове „математика“, али дође после хиљаду година један спекуланат и рече да је то математика, а они славни покојници о томе ништа не знађаху. Математика, дакле, не постоји већ само Мохамед бен Муса. Господин Чилаг још додаде: — Будите, дакле, паметни, послушајте ме. Павле је дуго седео заклопљених очију; размишљао је о старчевим речима; па кад је наново прогледао и хтео га запитати о неким њему још тамним појмовима, онога више не беше ту. Оде нагло по свом обичају пре но што би га Павле могао наново ословити. VI ИГРАНКА ЏОКЕ-КЛУБА Познато је да, кад наступе дани Месојеђа, у образованом свету настаје доба забава. Оно обично траје два месеца. За то се време у реду забава појављује свака, ма и најсиромашнија, заједница, да својим члановима и чланицама приреди бар једно пријатно вече. Ове су забаве мање више сјајне и око њих се потроши много времена, духа, снаге и новаца, да би биле што „величанственије“ или бар, што је могуће, пријатније. У граду, где се Павле бавио међу стотинама осталих најсјајније јавне игранке беху оне што их је приредила Университетска Омладина, Трговачко Удружење, Атлетски Клуб, Удружење Уметника и Књижевника, Општина Краљевске Престонице и Џоке-клуб. Ако се Павле икада надао да ће се сусрести са траженим госпођама на каквој забави, то би најпре могло да буде на овим набројаним. Није,  дакле, нужно казивати, да би, кад год би дошао дан једне од ових игранака, са највећим нестрпљењем похитао у вече, да у таласању отменога света продужи своје трагање. Неколико сјајних вечери прођоше узалуд. Дође дан, када се приредила игранка, која у тој години обећаваше да ће бити прва по сјају: бал Џоке-клуба. Већ је улазница била врло скупа, а Павле, ни своју жалост, није могао добавити себи позивнице због велике строгости којом се при позиву поступало. Међутим ове године, како се чујаше, аристократија, која је обично у групи посећивала сваке године једну од грађанских забава, спремаше се да дође на ову игранку у што већем броју. Заказао је био своју посету и владалац, и са њиме још неколико чланова краљевске породице. Павле, коме је већ и по природи својој било немогуће наметати се, од дана у дан све је више губио наде да ће моћи присуствовати, међутим ту је било највеће могућности, да постигне свој давно жељени смер. У томе му дође помоћ с оне стране, са које се најмање надао. Неколико дана после оног изненадног састанка са старим Чилагом, Павле, који за то време случајно није ишао у кафаницу, оде опет тамо, да се мало одмори, па после опет да продужи лов за позивницом. Ту виде коректора. Поздрави га у пролазу и смејући се овлаш му рече: — Онај стари лакрдијаш био је код мене. — Томе сам се надао, — одговори Нинчић. — А кад? — Оне исте вечери, кад вас је ту напао. — А шта је хтео? Павле, стојећи поред стола и палећи цигару, исприча му укратко случај. — Зато он сад свако вече навлаш пролази поред мене, подижући главу и победоносно гледајући у мене одозго а са стране... Али камо вас неколико вечери? — Ја сам у лову. — За ким или за чим? — За једном лепом фином хартијом. — Ништа више? — Ништа. У лову сам за једном позивницом. — Којом? — На бал Џоке-клуба. — А шта ће вам? — Много ми је стало, да је добијем. Коректор је по његову гласу видео да му је више стало, но што би хтео да призна. Он му брзо рече: — Можда бих вам могао једну набавити. — Ви? — Јест, ја. — Је ли на ваше име? — На моје. А кад је забава? — Сад у Суботу. — Гледаћу да вам учиним, но немојте рачунати поуздано, али се надајте. — Ја бих вам био вечито благодаран. — То вам видим по очима. Ади ви сада тако мислите. Ко зна да ли ћете ми за ту  услугу одиста бити вечито благодарни. Но засад не мења ствар. Наша је редакција добила две позивнице; гледаћу да једну добијем. Прођоше два три дана. Павле је продужио трку за позивницом, али је није могао добити на уљудан начин, а коректора није више видео, јер није долазио у кавану. Дође и Субота, а Павлова напрезања осташе без успеха. Целога се дана надао до пред вече; тада му преоста само још једна слабачка нада. Оде у каваницу око осам сати, да се, ако је могуће, онде састане са коректором. Њега не беше ту, али му рекоше да га је тражио. Павле се стресе од радости и похита у редакцију, где је Нинчић радио. Али је овај за то вече добио осуство, пошто је одредио себи заменика. Павле се опет врати у кавану са намером, да ту сачека пријатеља. Било је скоро девет сахата, а почетак игранке био је одређен, као обично, за девет. Али му сад у кавани рекоше да га је Нинчић опет тражио и да је овом приликом питао за његов стан једног од „грађана“ (званичан назив ових ученика јесте „университетски грађанин“), па затим забележио. По свој прилици чекаће га код њега. Али је већ било доцкан. Павле већ не би имао времена да се спреми за забаву, а да се задоцни није било допуштено због доласка Двора. Он се, дакле, реши да иде кући, надајући се да ће бар Нинчића затећи онде. И одиста Нинчић беше ту. — Позивницу нисам вам могао набавити, — рече овај, — али је чекам овде. Донеће је, надам се, кроз пода сата. — Хвала, не мислим више да идем. — Зашто? — Доцкан је да се спремим; требало би ићи код берберина, пресвлачити и преобући се, и набавити кола, па још и отићи. — Знате шта, — саветоваше га онај; — вами је, чини ми се, стало само до тога да видите забаву и ко је на забави, јел’те? — Јесте, то је главно, јер остало ишло би после лакше. — Е, то се може овако: отидите овако како сте, дајте надзорнику добар бакшиш, пустиће вас на галерију да отуда посматрате игранку. — Знам, али данас су строги у одабирању због доласка владаочева. — То неће имати толико утицаја колико висина бакшиша. — Хвала вам, учинићу тако. Павле појури на врата. — Чекајте, човече; понесите двоглед. — Ах, јест, имате право, — рече младић; узе двоглед и одјури. Стигав пред велелепну зграду нарочито подигнуту огромним трошковима за веће забаве, Павле потражи надзорника и брзо сврши с њим посао. Овај га после мало одупирања, видећи га пристојно одевеног, пусти на галерију захтевајући само да се мирно држи и да се чува, да не падне у очи. Павле се попне на велику висину и заузме место иза широког ступа те погледа кроз двоглед у сто метара дугачку величанствену дворану пуну сјајне лаке мирисаве маглуштине и армоничног шума. Први му поглед паде кроз двоглед у средини сале. Викну од изненађења. — У средини дворане, у којој се у овај мах не играше, у једној чистини, угледа Павле оне које је тражио. Ту је стајала мајка са ћерком, са још неколико дама и господе, које Павле не познаваше. Младићу уздрхта рука и очи му се замутише. Скиде двоглед и обриса га, протрља очи, те наново погледа тамо. Тамо, у оној мирисавој магли што је блештила у сали, на чистини углачана пода, стајало је неколико светлих прилика, а међу њима она најсветлија. Давно очекивани тренутак, дакле, дође: да се увери да су оне ту и да види њу овде у овим сјајним приликама први пут после оног састанка који је био тамо далеко. И како је изгледала! Опијен, очаран и као препорођен удубио се у посматрање оних племенитих црта, онога данас нешто сетног погледа плавих јој очију, и оног дивног стаса у вилинском лаком белом оделу, у коме је изгледала као млада невина богиња без порока и мане. Тако се јако сагнуо напред, да га је сусед поплашено тргао натраг, јер је био у опасности, да падне у дубину. Павле се повуче натраг,  скиде стакло с очију и узверено погледа у суседа, такорећи, без присуства духа, и прође читав минут, док се сети да му се захвали. Затим се наслони на наслон столице и заклопи опи. Обузе га силна мисао, шта да предузме. Сада га више није задовољило сазнање да је она у граду, сада више не би имао стрпљења ни за часак. Реши се одмах. Похита доле и пред здањем скочи у једна кода. Путем дрхташе од узбуђења. — Дакле, ту су! Дакле, видео сам их! Како ћу до њих? Да ли је још Стеван код мене? Не, није, он је већ отишао. Да ли је бар позивница донета? Шта ћу, ако није? Биће, он се поуздано надао, а он није човек ташт. Биће, биће. Да ли ћу још имати времена? Израчунао је да ће му бар два сата требати, док се наново врати. То ће бити око пола ноћи; донде ће се Двор, по свом обичају, већ вратити, тада ће му се већ дозволити приступ. А да ли ће оне још тамо бити? По свој прилици хоће, ако се само не задоцни. Неће се задоцнити, ако само позивнице буде код куће. До тога је стајало све. Па је имао да претрпи још једну ужасну муку. У изузетном расположењу свом морао је да се преда берберину у руке. Успут, за сваки случај — ако би му, то јест, труд био узалудан — ипак сврати се код фризера, где је имао да претрпи пола сата несравњиве душевне муке. Али и то би. Једва једном стиже пред стан. У собици бејаше мрак. — Боже мој, да ли ће ту бити позивнице?! Нареди кочијашу да га чека, а он зазвони на капији. Прође читав један век, док сањива надзорница отвори капију. Баци јој дарак и отрча горе. Ту је наишао на још једна затворена врата и једва је могао у мраку са својим непоузданим рукама да откључа. Напослетку уђе у собицу. Са грозничавом брзином запали лампу, погледа и узвикну: — Ту је! Обриса зној са чела и мало се умири. Увидео је, да ће покварити ствар, ако буде овако хитао. Сад му треба хладнокрвности. Потражи нужне ствари и хаљине. Уми се брижљиво; пресвуче се, промени хаљине, узе позивницу и оно писмо што је грофица Агнеша изгубила у Баточини; сиђе доле и попе се у кола. Па се врати у редуту. Успне се уз широке окићене степенице и пође горе. На каси покаже своју позивницу. Један од приређивача узвикну: — Зар тек сад, господине? Од вашег листа нема ту никога. Јел’те, господине Фрањо, од тога листа нема ту никога? — Нема, да. — Чудили смо се, па и сад тако доцкан кад се краљ већ вратио! — Случај је, одиста, господине, — одврати Павле, — и ја сам заменик у последњем тренутку. Али немајте бриге, извештај ће бити исцрпан. — Хвала, хвала. Ево вам белеге, да су вам све одаје отворене. Извол’те. Павле уђе у осветљену салу. Ту је мало час наступио „велики одмор“. Већина гостију повукла се у друга одељења, али сала се још није испразнила. Неки стајаху овде онде у разговору, а неки се спремаху за коначан одлазак. Међу овим последњима беху и две од оних дама, које је Павле тражио: мати и кћи. Оне су стајале под великим полијелејом са неким другим отменим госпођама са којима се праштаху, јер су биле при поласку. Слуга им донесе оне лаке огртаче, што при улазу и излазу на игранкама употребљавају женске. Оне су већ биле заогрнуте и таман хтедоше поћи. Павле ухвати ову прилику и ступи пред њих. Узвик изненађења оте се младој грофици Агнеши, а мајка га погледа кроз натакнуте наочаре најпре хладно, јер га није познала, затим са чуђењем. Павле рече: — Мени је велика част и највећа радост, што вас ту могу поздравити, госпођо грофице. Ја вас молим за опроштај, што вас у  овом тренутку узнемирујем, али ја сам имао једну дужност према Вама, коју због незгодних прилика не могох испунити. Кад сте у мом завичају били — — Да, то беше у Србији, сећамо се добро, — упаде стара грофица учтиво али хладно. — Грофица је Агнеша тада изгубила нешто, што јој сада враћам. Он извади писмо и предаде га младој грофици. Она узвикну радосно: — Ах, да, то је писмо моје пријатељице Јелене Грујићеве. Ја сам га добила баш при поласку одавде на Исток и стрпах га у шпаг. Доцније сам га изгубила, како сад видим, у Баточини. Стара грофица додаде: — И ја вам благодарим на пажњи, господине, и жао ми је само, што сте се овамо потрудили. У овим речима било је лаке ироније, као да је хтела рећи: — Ниси баш морао то учинити на овом месту. Тиме би Павле требао да буде отпуштен, али јој млада грофица шану: — Он је врло учтив: позовите га на једну почасну визиту. Грофица неприметно мрдну главом: — Не иде. — Требало би, — потврђиваше она и мољаше: — Учини то, мамице. Грофица саже мало главу у знак одобрења али и лако мрдну раменом, као да је не разуме. Затим упита Павла: — Хоћете ли се дуго бавити у Пешти? — Хоћу још неко време. — Пре но што бисте отпутовали, — она је мислила да му је бављење пролазно, — молим посетите нас. Улица Надвојводе Карла, број 43. — Благодарим на части. Доћи ћу. — Још нешто. Хоћете ли бити ту до краја Месојеђа? — Хоћу. — Онда имам ово да вам кажем:  Ми ћемо кроз који дан у сватове у Беч, где нам се рођака удаје. Но за две недеље од данас ми ћемо већ бити овде. Оне одоше, а Павле оста још мало, лутајући по дворани, где је наишао на неколико университетлија, са којима је остао неко време у веселом разговору. Мало друштво младића, повукло се било у један мали салончић, да заједнички вечерају, и позваше и Павле. Ове вечери он беше јунак у том друштву; читава два сата забављао је другове својим досеткама: језик му никад није био одрешенији, дух досетљивији, око светлије и држање умилније, као те вечери. Он је уопште био омиљен међу друговима, који су га ценили и због његове темељне образованости, али данашње му држање задоби и оне, који су досада према њему били равнодушни. Кад се игранка продужи, Павле оде кући. Намислио је био да оне две недеље, које  му је грофица одредила као најкраћи рок, проведе мирно, очекујући дан посете. Али у томе погледу он није довољно познавао самога себе. Уместо да се за то време одмори и душевно припреми, он је наставио своје безуспешне лутње по јавним местима и улицама. Може се рећи, био је срећан, да није било муке чекања. Неизвесност будућности није га више кињила; та почетак био је добар, а шта ће бити доцније то се није могло предвидети; не треба, дакле, о томе бринути пре времена. Једно вече, кад хтеде да легне, чу куцање на прозору; отвори га и виде старога Чилаш са читавом хрпом књига под мишком. — Ево; донео сам лектиру, о којој говорах. Означио сам и ред, којим ваља читати. — Хвала, хвала. — Немојте захваљивати. Ја чиним што ми је дужност. Ви имате још и права да од мене то захтевате. Ја ћу вам ове књиге поклонити, ако желите, или ако немате новаца да платите. Ако пак имате, онда ћу вам узети више, но што им је цена, а вишак ћу, разуме се, употребити на трошкове око начела. Предаде му књиге и оде даље. Павлу сада није било ни мало до читања тешких лектира. Узе цео свежањ и баци га у орман. Сутра дан оде у каваницу и састаде се са коректором. — Ја вам ономад рекох, да ћу вам стајати на расположењу једнога дана. — говораше  му Нинчић. — Ако желите да се састанемо, дођите у ону гостионицу где се ја храним, ту се можемо разговарати цело после подне, пошто ћу тога дана имати одмора. Коректор му рече дан састанка, име и улицу гостионице. — Доћи ћу, — одговори Павле. У речени дан Павле одиста оде у ту гостионицу на ручак. Ма да је доста рано дошао, коректор га је већ чекао при чаши пива. — Данас сан, као што видите, ударио у луксуз. Но ја то могу себи понекад дозволити. Не живим баш сувише скучено, чак ми нешто и преостаје. — Данашњи трошак нека вам такође преостаје. Ви ћете ми, ваљда, дозволити да ја будем ваш домаћин. — То ни издалека није потребно, јер, као што рекох, мени преостаје од моје зараде; са тим остатком ја одиста не бих знао шта да радим. Почеше да ручају. — Па лепо, — запита Павле. — како то да вам преостаје? — Врло просто. Трошим мање но што зарађујем. — То ми није ни мало разумљиво. -— Разумећете одмах... Чини ми се, рекох вам једном да имам триес и пет форината плате, и од пет до десет форината споредне зараде месечно, што просечно чини четрес и два форинта. Са овим приходом ја не могу да држим засебан стан, већ, као што се овде  каже, „идем на кревет“, то јест: плаћам четири форинта месечно, да могу да ноћивам у каквој поштеној занатлијској или другој сиротијој породици. Ту ми перу и рубље за два форинта. Трошкова на огрев и осветљење немам. За хаљине издајем месечно у средњу руку шест форината; ту вам је шешир, колир, оковратник и ципеле, штап, рукавице и кишобран; кат хаљина са једним ногавицама годишње; зимски капут, који се, поред мог начина живота, мало квари, као и огртач, трају ми увек тачно шест година, само ваља да наиђем на трајашну боју. Додајте џепаш од неколико форината на луксуз, рецимо, на коју књигу или на непредвиђене трошкове, штету и т. д. Коректор извади хартију и прибележи бројеве. — Затим имамо храну, — настави. — Ево свакодневних издатака. Ручак: чорба два новчића, месо са умокцем (сосом) и додатком (гарнирунгом) десет; треће јело, било вариво било тесто десет; бакшиш келнеру 2, свега ручак дваес четири новчића. Доручак: бела кафа, коју ми доноси газдарица у јутру — до душе не ваља али и не шкоди, а јефтина је — пет новчића и довољно парче хлеба два, свега доручак дакле седам новчића. — Вечера у нашој ђачкој кавани: кава с млеком осам, пециво два или четири, бакшиш два, дакле вечера тринаест новчића. Свега рана дневно стаје четрдесет и четири новчића, месечно мало више од тринаест форината. Додајмо да по који пут попијем чашу вина или пива,  црну каву или које јело више, нарочито недељом, онда ме рана стаје петнаест форината. Све што сам побројао дакле месечно триест и осам форината. Од тога ми увек преостају месечно неколико десетака, што скупљан за ванредне прилике, за новогодишњи бакшиш и моју славу светог евангелисту Марка. Као што видите преостаје ми од редовног прихода четири до шест форината месечно. Како овим животом живим већ више од десет година, то имам преко пет стотина форината уштеде у штедионици, а код куће око сто форината, што чувам за случај несреће. Понекад и више зарађујем, нарочито у млађим годинама имађах скоро за трећину више прихода, али тада сам и више радио, но једна велика бољка оте ми тадашњу моју тековину. Сад не могу толико да радим, јер ми је мој једнолики и уморни посао већ постао несносним, те га лаганије отаљавам. И очи су ми ослабиле. Зато неће да ме произведу за ревизора, а не могу да се решим да употребљавам наочаре. Плата ми, до душе, не би била већа, али посао лепши и лакши, те бих имао више снаге за већу споредну зараду, мислим чак око дваес форината могао бих споредно имати, а то би за мене био огроман приход и велика срећа. Мој живот има једну лепу засновицу, један врховни идејал: да постанем ревизором. Све је то причао испрекидано за време ручка. Павле је поручио вина, каве и цигаре, те су после ручка ту и даље остали седећи. Кад су ручали, коректор рече: — Али нисмо ту, да о мени говоримо, већ о вами и о оном старом лакрдијашу, како га назвасте. — Да, он и ја — ми смо већ у велико познаници, а ја о њему ништа изближе не знам. — Ви сте, дакле, већ познаници. То сам предвидео, али против тога се не може ништа. То је судбина. Он се сваким упозна, с ким само зажели. Рекосте да је био код вас, и то на онај начин. Да, то се са свим подудара са његовом нарави. — Ви сте ми одмах при првом нашем састанку рекли да се од њега ваља чувати. — Да, рекох и велим и сад. — Ја ћу вам бити благодаран, ако ме обавестите. — Мени је јако жао, што то не могах учинити раније, али он је на вас бацио око пре него што сте се са мном упознали. И моја опомена дође управо доцкан, јер он је ваше прилике испипао и вашу нарав испитивао још онда, када вам он још неје пао у очи. — Чудо, те ме нико од другова не упозори. — Не, то неће нико учинити, јер се он само некима приближује, и ови ћуте. Други пак о њему знају мало. — Чудноват човек! — То сам вам хтео рећи и ја. — Је ли непоштен. — Није и немојте мислити ни да је мангуп. Његова опасност лежи у његовој великој моћи завођења. Павле одобраваше: — То сам и ја приметио. — Знам да сте имали већ прилике. — одговори коректор. — Он се не може назвати оним именом, које би мм као друштвеној јединици највише приличило: он није само пропао ђак, за њега би се најпре и најправилније могло рећи, да је пропали ђеније. Јер спада у ред врло даровитих људи. Здрав и енергичан, са оштрим оком, он се врло много мувао по свету, а још пре тога био је јако начитан. Овој је теоријској спреми придружио доцније најтемељније практично искуство. Али, пропадајући једном, он није више хтео да се узвине на старо место, јер су и сувише биле патње и ударци, које му је средина његова намењивала. Са највећим одушевљењем и сталношћу задрта човека бацио се на остварење идајала којима служи прецизно, неуморно и поштено. Као одмор у своме говору коректор куцне у чашу Павлову, и пошто се здравише, он настави. — То му је идејална слика. Стварна је пак у овоме: По пореклу, ко ће га знати шта је. Чули сте да говори све језике, али ни један добро, осим свој матерњи, што ће бити или пољски или немачки. Он је агенат, о томе немам сумње, какве међународне алијанције, за чије се сврхе заузима и душом и телом. Изгледа да је он одређен да дела међу интелигенцијом, а има повереника у свима редовима. Врло је вешт, јер своје нове, и може  се рећи антипатичне идеје протура са пуно духа, енергије и издржљивости. — Је ли онда одиста сиромашан? — упита Павле. — Не, није, врло је богат, али у овом смислу. Он је дао оставку на живот, којим живи буржоазија, као, по Богу, и ја. Нема средстава да живи аристократском повученошћу, да из своје палате или са свога спахилука презире свет; а нема воље, ни подобности, да се спусти ниже. Због тога он троши само онолико, колика му је стварна, телесна потреба. Кроз његове руке пролазе хиљаде месечно, све му се то поверава без признанице, ето и ви му дајете нешто, од мене не прима, и он с тим новцем чини фактичка добра. По некад измишљава начине, да потражи тајну или стидљиву сиротињу на најдуховитије начине, које само он може измислити. У публици се о њему мисли, да је или слободни зидар или социјалиста, или тајни Јеврејин, па чак полицијска ухода, нека врста ажан-провокатера, да би у одсудном часу власт могла да зна на чему је, ако би избила на површину каква озбиљна револуцијонарна акција. Но ја мислим да би он, напротив, у таквом случају за тренут ока постао правим приређивачем те акције, а можда и вођом. — То је он онда нека врста Марата, — упаде Павле. — Марат и Монтескије, а можда и Наполеон, ко ће га знати, јер је по свој прилици пређе био официр. Засада је он ипак само Диоген. — Ама може ли се паметан човек одати овим лудоријама? — Може, — одговори озбиљно Нинчић, — ако је врло несрећан. Павле ућута и после   исприча своме пријатељу потанко његов ономадашњи састанак са Чилагом. — То вам се он онда показао само са једним врло сићушним делом своје моћи. То је био само увод, и ја желим да не будете несрећни, јер ћете му пасти шака. Павле се трже и запита: — Ама, у ком смислу велите ви то? — На то се питање још сад не може одговорити, — рече Нинчић, — пошто немам част познавати вашу прошлост, намере, карактер и прилике, уопште вашу особу. Али већ и по оном, би се што по изгледу могло рећи, ви не спадате у врсту обичних ђака. Како ми изгледа, имате више времена и да сте ту само да допуните своје знање: но ваша јако осетљива природа, и очигледно незадовољство са вашим положајем види се по спољашњости, ма да сте ових последњих дана као измењени. Како му драго, ове су прилике подобно земљиште за Чилага, осим тога ви сте склони да га слушате. Он све то види и њему је то засад довољно. — Ама, то ми је све неразумљивије. — „Биће вам разумљиво једном“, има обичај Чилаг да говори; то вам кажем и ја још сад унапред. — Зашто „још сад у напред“? Не бисте могли рећи ништа одређенијег? — Видим да нисте задовољни са мном, и да вас не могу уверити, и, како изгледа, моје ће опомене проћи без успеха. Но ја ћу чинити своју дужност. Нећу да кажем да вас Чилаг хоће по што по то; он ће свакојако бити наметљив, али ће вас напустити, кад види да сте јаки. Нинчић сркну вина, па настави: — У осталом моје опомене не би могле имати вредности без Чилагова наваљивања. Није ли он започео своју акцију, то оне отпадају по себи. Моја је цел, само да вам означим опасност. Ви то сад не можете разумети, а не могу ни ја знати како ће то да изгледа, али свакако биће ваш спас, ако се у тренутку опасности опоменете на мој савет и отиснете се из смртоносне струје. Кад виде Павлово уозбиљено лице, коректор настави: — Чилагове идеје нису лудорије, оне су плод вековних патњи, али њихова несрећна је страна да оне потребују само оним бедницима, којих памет није толико развијена, да их оствари, она дакле прибегава умним људима да их задобије, међутим оне овима не требају, па ако се ови ипак одаду њима, они сасвим природно падају у талог где оне цветају. Ја не презирем тај талог, он је потребан и користан; у првим нашим друштвеним зачецима он је био наша средина, можда нас је и произвео, али свакако у њ не треба пресадити  оно што ће у њему угинути, јер онда где је корист од таког поступка? Мачак, дакле, тражи мајмуна, да му из ватре вади кестење: мачак је гладан, нема сумње да с правом тражи и праведно је да се нахрани, али шта ће ту мајмун? Они се насмејаше. — Међутим, — настави Нинчић, — не треба сметати с ума да је и Чилаг у праву. И то га право чини силним. Ви сте већ имали прилике, да назирете његову моћ. Али он се на мене љути, што ја не умем да лечим рану коју им он показује; као да сам ја крив што нисам доктор. Дете треба да се роди; случај је компликован, најбољи лекари не знају шта ће; али он вас је шчепао за косу, довукао до постеље и раздрао се: Помози! Јесте ли ви криви што нисте специјалиста? — Па каква је смисао такве радње његове? — упита Павле. — Понављам, он је у праву што тражи помоћи, само му начин не ваља. Стога, што мислим да је у праву, ја са њиме, као што сте видели, поступам попустљиво, јер га сажаљевам. Предвиђам, да ће, ако још уживи, а он је здрав, пропасти, но донде ће починити силу зала, можда са поштеном душом. Ја бих му помагао, радио бих на спасењу његову и оних који га обдржавају, већ колико могу, да то допушта његова жестина. Али он је и сувише изгубио, а да му се може надокнадити. Кад му Павле не одговори, он настави. — Па још, признајем, ја га у свему и не разумем. Он је идеје поцрпао на лицу места,  он их зна са основом њиховом, где су никле; док овамо још тек у одломцима стижу дела Ласалова, јавна предавања Бихнерова. Он је можда телесна представа њихове науке. Да хоће да пише, а то неће да чини, јер презире књижевност, био би раван онима. Није тако страстан као Ласал, ни симпатичан као Маркс, нити мудар као Шулце-Делич, али је од њих по духу свежији и бар њима раван, како он сам вели... Но ја сам вам овде напунио уши туђом бригом, а време пролази... Ипак бих још хтео да вам кажем ово, — настави. — Из свега овога ја изводим закључак, да су те идеје по вас опасне, јер нећете умети са њима ништа да урадите, а изгубићете уз то најлепши део свога живота и, можда, још згодније прилике за леп и срећан живот. Ја се бојим, да ће вам он бити главна препрека, јер је он, као што рекох, силан и има врло вешту методу. Он ће вам најпре, тако рећи, испразнити душу обарајући један по један ваших идејала, износећи вам супротне и одвратне стране ствари и побијајући вас показивањем црних слика, каквих живот у довољној мери пружа, па кад вам је душа празна и када сте у неколико и приуготовљени, он у њу тада усађује своју мисао. Па да је још само то! Он ућута, махну руком, сркну вина, па додаде: — Али, махнимо то. Ви сте ме, мислим, добро разумели, бар смер мој сте схватили и све друго било би само понављање. — Ипак бих вас молио, г. Нинчићу, да и даље будете мој саветодавац, и да ме у свему, што би ми изгледало сумњиво, обавестите. — То ћу чинити, али биће тешко. — Зашто? — Јер не познајем довољно ваше прилике, као што мало пре рекох. Преко Павлова чела прође лак облак; он се замисли, затим, као да се реши на нешто, настави: — Ја ћу вас посветити у моје прилике, ако вам то не буде на досади. — Напротив, мени ће бити мило. У мојој поновљеној примедби могли сте увидети посредан позив на то. Мислим, нећете сматрати за наметање, ако признајем, да бих вас волео познати онаквог какви сами себе схватите. — А ако то у вашим очима не буде баш повољно по мене? — упита младић. — Ах, моје су очи ослабиле у напрегнутом раду. Моје негодовање нашкодиће вам онолико, колико би вам моја наклоност могла бити пробитачна, — одговори Нинчић. — Али ја бих ипак волео да ми будете пријатељ, — мољаше онај. Коректор му на то рече: — Стеван Нинчић не спада у људе, који имају велик избор, ипак он се не подаје првом пријатном утиску своме; међутим могу вам рећи, да сте ви већ задобили пријатељство његово. Коректор је рекао озбиљним лице и својом меким дубоким гласом, који је већ с почетка  пријатно утицао на Павла, сада пак Павле не могаде а да му не стисне руку. — Хвала вам; и ја немам друкчије да вам покажем своју радост, до да будем искрен. — Ја вас слушам. — Ви сте ми учинили љубав, — рече Павле. — за коју вам се никад нећу моћи достојно одужити, и дужност ми је да вам се најпре захвалим на Вашем пријатељству. Ви извесно и не слутите да је та Ваша услуга учинила обрт у моме животу? — Не, то одиста нисам слутио. Видим само да сте од забаве Џоке-клуба веселији и да се јако оправљате. — Ја сам сваку забаву посећивао, јер сам неког тражио, и случај је хтео да га нађем баш на оној забави, на коју сте ми ви набавили приступа. — То ми је мило, и желим да сте се тим сусретом користили. — Да, и још како сам се користио! Молим, познајете ли породицу... грофова... Јанковићевих? — рече опрезно Павле. Коректор га погледа, затим полагано рече: — Има их много; за коју питате? — Е, то вам не умем рећи. Нисам знао да их има више. — Да, има их отприлике двадесет и шест, које грофовских, које баронских. — Јесу ли Срби? — Па, јесу. Управо, како да вам кажем. — Лепо, јесу ли Хрвати или Срби? — Они су већином православни, али припадају  племству ове краљевине. Од наше су се народности одвојили давно, као многе друге наше славне и отмене породице. Ово одвајење нарочито у последње доба бива нагло. Већ дедови им нису говорили српски. — Сад разумем. — Шта? — Казаћу вам случај. Ја сам се са једном од тих породица сусрео у Србији, и то са женском страном. Усред Србије у једном малом местанцету. — Како то? Павле му тада исприча догађај у Баточини. Кад је довршио додаде: — И сада разумем усклик једне од њих: Да им светли преци нису требали да забораве матерњи језик. Чудновата прилика. — То је занимљив случај, — рече Стеван Нинчић, — али још не налазим зашто да је чудноват? — За мене је чудноват! Камо среће да је остао ништа више до само занимљив. Нинчић га љубопитљиво погледа. — Ја сам због те породице овде, — објасни му Павле. — Где? — У Пешти, на университету, или управо по јавним местима овога града... У друштву је било четири женских: мајка, крупна достојанствена; сестра, мала, сува са веома привлачним и симпатичним лицем; једна госпођица, жива, лепа, окретна. — А, а! — И једна најмлађа, најлепша. — Знате ли њено име? — Знам; зове се Агнеша. — Дакле, ту је чвор! — узвикну коректор весело. — Познајете ли их? — Не. Откуд бих их познавао? Чак и не знам који су. — Стан им је у улици Надвојводе Карла број 43. — У том крају има много великашких кућа; не знам.... Али чекајте, покушаћемо нешто. У новинама сам чешће читао то презиме; овде се, као што знате, свака ситница меће у новине о извесним личностима. Ако се сећам, у извештајима са забава, читао сам име грофице Агнеше Јанковићеве. Чекајте, како ли стоји обично: „та и та грофица Јанковићева рођена та и та са ћерком Агнешом“, која ли је,... чекајте... не могу да се сетим. — Сетите се, молим вас. — Да се то тако може! — Ах, међутим тако бих волео да знам на чему сам; живот ми зависи од тога. — Можда ћу се сетити; ви, молим, продужите, можда ћу се доцније сетити. И Павле продужи да прича о своме доласку овамо и о састанку на игранци. Кад је довршио, наста тишина између њих, дуга и несносна, али је ни један не прекиде. Осећали су да је ово ћутање судбоносно; коректор зато што није знао шта да одговори по овако важној ствари; а Павле због  тога што му се чињаше да од прве изговорене речи зависи његова срећа или несрећа. На послетку проговори Нинчић: — Ви сте, дакле, упали у једну велику и опасну ситуацију. И ја се чудим вашој смелости. Павле, у толиким душевним борбама очеличен, није се застидео на овај прекор, већ са суморним лицем и са набраним челом рече: — Чудите се једино неодољивој моћи мојега осећања. — Нека буде тако. — Ја знам да сам несрећан, господине Нинчићу, али ми није могуће поновити пред вами све што сам препатио, и ако би то могло да објасни целу ствар и да ме у вашим очима, можда, и одбрани. Више пута ми рекоше да спадам у ред озбиљнијих младића; можда образовање и моја спрема довршена је у основи; дваест шест ми је година; у мојој земљи нога ми чврсто стоји на чврстој подлози, имам будућности, као што се вели: ал’ ја сам се са свима овим изгледима бацио у наручје своје људске слабости. То сам досад чинио са неком надом, да овај мој чин није безуман, да није безнадеждан. Да, али о томе ја још нисам уверен. И дођох код вас, да вас запитам, шта ви о томе велите?... Наста кратко ћутање, које опет прекиде Нинчић озбиљно и одлучно: — Све стоји до прилика. Нема сумње, да, апсолутно узев, ви имате права да, као мушки члан друштва, изустите своју реч, али  би била велика штета и грех, везати се својим осећајима, ако та реч не буде повољно примљена или ако буде одбијена; но, још једнако апсолутно узев, ви сте у праву, кад вас хоће она, коју ви захтевате. Јесте ли о томе поуздани? Павле муцкајући одговори: — Ја је... још нисам... ни ословио. — Јесте ли покушали? — Још нисам. — Лепо; ваше је да покушате. Павле радосно узвикну: — Ви ми то саветујете? — Молим да се разумемо. Ја вам то саветујем с погледом на неодољивост ваших осећаја; јер ми ви сами кажете да сте се сав бацили у наручје своје људске слабости. Ту више нема другог излаза до одлучнога корака. — То и ја знам, но да ли могу имати наде? — Ако нисте довољно јаки ни у својим осећајима, шта онда тражите од мене? — рече коректор строго. — Ако вам је љубав велика и истинита и ако вам је срце на свом месту, оно вам је требало већ дати каква знања, да не волите залуду. Павле поплашено погледа у коректора: — Откуд бих смео то претпоставити? А и да је тако, шта знам ја да ли ћу постићи смер, на коју ме ова луда несрећна мисао гони. — То стоји до ваших и до њених прилика. Да је то једна осиротела или пропала великашка породица, онда не бих трошио ни речи, ако вас девојка хоће, јер знам да сте ваљан  младић. Али ако је то, као што, на жалост, морам претпоставити по свему што ми испричасте, ако је то одиста једна од најотменијих девојака, онда ваше право још није довољно утврђено том квалификацијом што сте ви ваљан младић. Павле потресен одврати: — Ни кад ме она хоће? — Ни онда. — Па чији пристанак ту онда треба још, а да буде неминован? — Неминован је пристанак свију оних фактора, од којих је девојка зависна. — Ох, па шта треба да радим? — упита Павле, почињући да очајава. Коректор га озбиљно запита: — Јесте ли имали грижу савести? Јесте ли што себи пребацивали, кад сте се са самим собом борили? — Јесам, пуно којешта. — Онда није нужно да вам ја кажем, ваша је душа погодила сама. После дуге почивке Павле дубоко уздахну, затим рече: — Ви се, дакле, у том погледу изједначавате са мојом душом. А знате ли шта ми она пребацује? Да сам слаботиња, јер не могу да се отргнем од пропасти; да сам кривоклетник, јер сам погазио завет учињен у једном од најсветијих и најозбиљнијих тренутака мога живота; да сам убијца, и то убијца своје мајке, коју сам својом безобзирном уображеношћу отерао у смрт; да сам варалица, јер сам варао  оца и данас непрестано варам оног честитог старца који ми је уместо оца; да сам бездушник; јер за своју ниску судбину хоћу да вежем једну невину, младу, и узвишену душу; да сам малоуман, јер силом хоћу оно што за мене није достижно; да сам и лажов, јер је овако дело пуста лаж; да сам пропалица... пропалица, јер сам ту на путу пропасти, видим, кад ми се већ и један Чилаг смео да приближи, јер сам му згодно градиво... — Лакше, младићу, лакше. Почињете да обраћате на се пажњу каванског света... Немојте се срдити, ја сам вам одмах у почетку рекао, да бих вас радо држао за оно за што ви сами себе држите. — Ви сте то рекли, што ме још не знађасте. — И сад вас само делимице знам. Молим, ако хоћете да се добро разумемо, кажите ми како вам се заметнуо овај осећај? Но чекајте, — дода брзо, кад виде да ће Павле да падне у ватру, — ово питање треба да се постави практичније. Ви знате ко је она,... а ко сте ви? Павле размишљаше како да одговори, за то време Нинчић куцну о чашу, и зовну момка. — Имате ли бројеве ма каквих овдашњих новина од последњих десет дана? — Сумњам да ће их бити, — одговори момак. — Но видећу. — Чекајте; онда боље донесите ми последња два броја каквог недељнога листа. — То ћемо, по свој прилици, имати. — Шта ће вам то? — упита Павле, кад се момак удали. — Забава Џоке-клуба била је, чини ми се, прошле, или претпрошле недеље. — Претпрошле. — Е, онда, како је та забава била врло сјајна и одабрана, то ће извесно бити не само извештаја у тим новинама, већ ће бити набројана и познатија имена што су ту била. Отменије женскиње биће свакако набројано, а од сиромашнијих само оне што су биле веома лепо одевене, — рече коректор иронично. Момак донесе тражена два броја. Коректор поче тражити. — Ево: „Игранка Џоке-клуба“... ево имена... Ха, ето ваше грофице: „Супруга грофа Тиме Јанковића, рођена кнегиња Александра де През са кћерком Агнешом“ — итд. Има још имена... ето то су ти ваши. Ућуташе и после дугог ћутања коректор рече: — Сад знам ко су. То је једна од најбогатијих, највећих и најсилнијих породица у земљи. Кнежеви де През, одакле је грофица, спадају у владаоце... А... ко сте ви? Павле покри лице рукама. — Но, признајем, — тешаше га Нинчић, — сувише сам суров био; опростите. Несугласица сувише јако пада у очи, а ја је још увећавам. Молим, господине Ђурићу, умирите се и говорите ми даље. Говорите ми о себи самом; тако ћемо се најлакше споразумети. Говорите. — Кажите ми, — проговори Павле, — чему се могу надати. — И ако вас видим јако погруженог, не могу да вас тешим ничим стварним. Павле тужно рече: — Боље да сам послушао своју мајку. — Да, мајке у том погледу најбоље саветују. То је било и са мном. И ја сам био у истом положају као и ви. Ја сам вам о томе нешто напоменуо при почетку нашега познанства... Причајте ми о вашем завичају и о вашој мајци. И тада се удубише у занимљив и заносан разговор. Мислим, свак од читалаца и читатељица имао је у своме животу прилика да ужива у оном ретком задовољству што нам пружа разговор са оним кога ценимо и волимо, — ако се тај разговор тиче наших најмилијих осећаја. Ми смо дубоко и дуго тајили што нам је на срцу, међутим тако смо јако желели да то, што нас чини срећним али што није за свакога, саопштимо оном који ће нас разумети, који нам је по души раван, чије груди надимају иста узбуђења. А како ли је ова измена мисли пријатнија и лепша у младости, где се мисао исказује у оном облику у ком се родила; где она од срца непосредно искочи на усне, са којих тада говор тече искрено са пуно лепоте, духа и привлачне силе. Тако је говорио Павле, уживајући и у своме болу, и тако га је слушао Нинчић, одајући се утиску тренутка. Младић је износио свеже слике својега  детињства, својега завичаја, својих засновица; а коректор се удубио у ове слике, које су за оног значиле не само садашњост већ и будућност, али за њега далеку прошлост; он се подмладио слушајући речи пуне топлоте и миља, пуне чара за његову изгубљену душу и црпао је из њих задовољство, које је за њ значило само посматрање неких лепих чаробних слика, што их је и он некада имао, али што су данас већ ишчезле у неповрат. И тако овој двојици пријатеља прође готово цело после подне у занимљивом међусобном споразумевању о својим приликама и сањаријама. Они су говорили о своме животу уживајући и сами у своме разлагању. Причали су по обичају, како се оваки разговори у младости обично воде, понегде нашироко објашњавајући ситнице, а често преко крупница прелазећи са неколико речи, али увек задржавајући се на оном што их је некада чинило срећним, ма то био и врло обичан догађај. VII Из прошлости Пријатељство даје срећи већи сјај: утехом и саучешћем неприлике олакшава. Cicero Павле је говорио од прилике овако: „Тамо где сам се ја родио има потока, лугова, њива, веселих долина, - питомих брда, цветних ливада, сочних пашњака; живописних села са здравим положајем; породица задружних са пуно чељади; мужева радних и поштених, жена покорних и родних; у години више ведрих но облачних дана. Тамо љубав није страсна, јер је крв питома, а избор није велик; госпоштина је већином са села; друштвених разлика нема. Ко коју замилује ону и добије. Дешава се ипак, да љубав остане невраћена, и тада се у најгорем случају одбијена страна губи у чежњи, а иначе се брзо утеши и тражи другу прилику. Мала нарођеност, а богата земља упућује на неку врсту ведра размишљања, на философију практичну и често врло појетичну. Моја је мајка имала све особине својега рода, а ја сам јој био најмилије дете. У нас још нема много школа, а нема их ни доста, и оно што их има, нарочито по селима, називају се зато тако што то тако претендује онај сељак, који у њима нешто показује деци. У мом селу не беше школе, ја сам посећивао ону у оближњој варошици; па како ме учитељ прогласио за првог ђака, мајка ми преко оца навали на задругу, да ме и даље школују. Задруга пристане после извесног одупирања, али како сам био син старешине, брзо продре предлог моје мајке. Тада они нису знали да ће школовање трајати више од петнаес година. Петнаес година, то је век у животу српскога сељака, који просечно мало живи а од мале зараде. После мог трогодишњег школовања у јединој средњој школи моје отаџбине, задруга се жестоко позавади око мене и хтеде да се дели. Тада ми ујак, код кога сам седео у Крагујевцу, прискочи, прими на се бригу око мога школовања; па како сам имао благодејања од Господара, то се од задруге тражило само да ми се по некад пошаље нешто у сировини. Тако сврших гимназију и одох на страну. Дођох у Париз. Да ли треба да вам опишем утисак ове промене? Како сам се осећао у Паризу? То је било неко чудновато помешано осећање дивљења и туге. Јер на мене није утицао само поглед на дивовске сразмере овога светскога града, већ и помисао на малене почетничке несређене прилике моје домовине.  Ја сам у први мах био уништен, и сам се чудим како сам се подигао. — Станем на један угао и погледам у један фењер. На огромној гранитној плочи стоји диван гвоздени ступ са неколико кракова на сваком са пет светњака. Гледам га. Кад би се код нас овако што подигло у Крагујевцу, то би била читава парада, војска би маширала и банда би свирала. То би било свечаност. Погледам на други угао: а оно тамо стоји исто тако чудовиште; па на трећем исто, на четвртом исто. Глава ми се врти. Идем даље, и дођем до друге раскрснице, — исти призор, и тако даље и тако даље. — Па кад је то тако било са утисцима при погледу на спољашни Париз и у ситницама, а шта да рекнем о оном расположењу, кад сам улазио у зграде где се чувају збирке, слике, књиге; кад сам посећивао и видео све што представља напредак целог човечанства на врхунцу свом?! Али, срећом, имађах пријатеља, који су ми поред сјајних страна показали и сенке. Пријатељи су обично тако услужни кад треба да нас упознају са мрачним странама живота. — Моје бављење у Паризу учинило је од мене оно што сам данас. Вами је добро познат ђачки живот у великим градовима, а тамо у Паризу он има још више дражи, још више глибова. Ја сам уживао једне и улазио сам у друге. Нећу да тајим, да сам и ја прелазио путеве  младићских порока, и да сам често изгорео прсте на сјају кога сам се хтео дотакнути. Но поред тога ја сам тамо увек осећао да сам у крилу онога што се зове цивилизацијом, што је врхунац уљудности. Велике идеје, огромни таласи и покрети човечанскога духа чисто су запљускивали и гушили моју примчиву словенску душу, као што је префињеност њихова пријатно ми надраживала живце. Нема сумње, ја сам у Паризу сазрео. Можда сам отуда из оног света, где се обарају престоли и сталежи, понео собом ону дрскост, којој сте се мало час чудили. Но ја сам био пре Париза и у Немачкој. У крилу ове народности научио сам волети људе, ценити пријатељства и мислити на задатак живота. — У Паризу на све то нисам помишљао. — Блештави сјај царскога двора није ми могао толико очи засенити, да не видим и, пре свега, не научим ценити његову великодушност и хитру генијалност, — али оним тихим покретима срца, што топлом крвљу залевају и плоде душу, тамо је већ било мање. Свакако ови утисци, спојени, и борећи се један с другим, а доцније попуштајући један другом, истесаше моју личност оваку, какву је данас видите. Но у основи ја сам остао сељак. Жудња за завичајем непрестано ме мучила. Био сам жељан његова чистога ваздуха, свеже воде, здраве хране, слободе у држању и простодушности. Вратих се кући. Али наскоро видех да се нисам добро познавао. Ја сам већ био  постао западњаком. Невине кућевне радости са својом једноликошћу нису могле да ме загреју у оној мери као што је то чинила помена на њих у даљини. После кратког времена већ сам жудео за образованим светом. Но полагано се и ту умирих. Имађах изгледа да ћу добити положај, у коме ћу ову моју потребу моћи, колико толико, задовољити. И ја бих данас био, можда, срећан, да из овог сјајног света овде одједанпут није пао један зрачак усред мога срца тамо. Ви знате тај догађај; и сад: — ви ме познајете.“ На то ће Нинчић: — Ваше је казивање непотпуно, но у годинама се вашим не може очекивати да о себи говорите ни онако како би ви желели, камо ли да себе представите сасвим верно. Ви сте са дуго бавили у Паризу. Онде сте поред узвишених појава човечјега духа могли да опазите и његове најгнусније манифестације. Ја бих ради вас самих волео да знам колико сте улазили у овај брлог, јер да сте улазили о томе говористе и сами; но ја бих по томе могао приближно оценити каква ће вам бити будућност у оним по вас великим и судбоносним приликама које вас чекају. Него по ономе што сте исказали могу да погодим оно што сте прећутали... Као што сте ви нехотице повукли паралелу између оног напредног света сложених интереса и између ваше још малене и неразвијене отаџбине, тако и мене сусталог борца из ваших речи удара  струја свежег животворног ваздуха. Али ја вас морам опоменути да се ова струја лако може претворити у буру, и ви треба да гледате да се у том случају за времена уклоните са ње. И после мале почивке додаде: — Засад ван само то могу рећи; а за друго треба сачекати догађаје. Било је већ доцкан пред вече кад су се оба пријатеља растали. За оне две недеље док је Павле чекао да стигне дан посете код грофовске породице, он се мало мирније држао, у чему су му била од велике помоћи упуства и опомене пријатеља му Нинчића. До душе, није ни сад напустио трагање, да се где било сусретне са грофицама, али је то сад већ удешавао по извесним плановима, при којима му је Нинчић био од велике помоћи. Прве недеље, кад је знао, да су оне у Бечу, и ако још није тада имао онај, мало час описани, састанак са Нинчићем, прекинуо је био своје лутање готово сасвим, али га је друге недеље наставио опет. Но имао је да издржи још једно искушење. То је било у овоме. Нинчић га је више пута подсећао на случајности које би из његова ванреднога положаја могле да произлазе, ако би што погрешно урадио; зато му је препоручивао опрезност и стрпљење. То су међутим биле две особине које су се тешко могле слагати са  садашњим расположењем Павловим; зато и наступи жестоко одупирање са његове стране, кад му Нинчић, саветова да грофовску кућу посети, уместо после две недеље, тек после месец дана. — Ви не треба да потрчите одмах на одређено време. То вам код младе грофице неће ништа шкодити, али ће вам код старе користити. — Ама да ли ће отуд произићи баш нека велика корист? — Велика неће, али некоја зацело хоће. Она је кућа много уздигнута над вама; ви не можете рачунати на то да ћете тамо произвести какав велики ефекат вашим поступцима били они ма како добро прорачунати и ма како вешто удешени. На послетку ви тамо нећете имати посла само са онима које сада познајете. У тој кући по свој прилици биће још лица чија је реч у породици уважена, можда и пресудна; у њој на пр. свакако имаће и мушких чланова, о којима ви још ништа не знате... Па ипак ја верујем да ћете ви успети тамо где сами највише желите. Приметио сам, да наши младићи у иностранству уопште имају велику срећу код женскиња, и они би могли јако да се користе том срећом, да је умеју чувати. И ви је имате, немојте је ставити на коцку. И када виде сневесељено неодлучно лице Павлово још рече: — Знам да вам је тешко да то поднесете, али ви сте, како ми сами причасте,  подносили већ и већих мука. Будите, дакле, разборити. Павле се са уздисајем повинова. Ваљало је издржати тај месец дана, од кога је, на његову срећу, већ протекла дванаестина дана. Он је, дакле, гледао да то време прекрати. То у осталом у великим градовима није тешко младим људима, ако су при новцу. Павле је, до душе, својим досадашњим начином живота потрошно све што је од куће понео, па и оно што је од ујака у Крагујевцу добио. Он се једном већ обратио ујаку, и овај му је одмах послао за пола онога што му је био при поласку поклонио. Али је и то било на одмаку, а благодејање је за потребе Павлове било кап у море. Овим начином живота он је постао у круговима оне престонице позната, а у српским тамошњим омиљена личност. Коректност његове појаве и држање, добре материјалне прилике, образованост и лепе наде на будућност му, као и она блага младићска умиљатост у опхођењу стекле су му стално право посећивања најбољих српских и бољих туђинских кућа. У Пешти Срби само делимично живе својим нацијоналним животом, што је и разумљиво по њихову положају усред туђинштине. То је случај и са осталим туђим народностима онде, каквих тамо има још, а у Павлово време било их је доста. Ту су најпре Немци, па Јевреји, затим Словаци, Грци, Румуни, Македовласи и Јермени. Православна вероисповест  има протопресвитеријат са лепом, тада најлепшом црквом, у Будиму; једну српску и једну македовлашку у Пешти, у којој се последњој и Грци моле Богу. Ове су народности са својим кућама расуте по граду, али се од њих ипак груписале у нарочитим предграђима Немачка, Српска и Јеврејска. Некада је Срба ту било највише. Њихова јужњачка окретност заједно са Грцима и Јерменским трговцима давала је Будимском пристаништу ону живахност која је тамо повукла доцније трговину Карпатских земаља, и уздигла малени град скоро у ред првих Јевропских градова. По Србима се назива још читаво једно предграђе („Рашка Варош“) у Будиму, и једна улица у Пешти („Српска Улица“). По оваким преходницама може се разумети што је и данашња трговина, па и богаство, у рукама Срба, Грка и, у последње доба, Јевреја. Тада су својим благостањем православне куће привукле тамо и цивилизоване елементе и украсили град с извесним тековинама културе. У тим образованим православним домовима беше Павле радо примљен гост и може се рећи да се за то време ту осећао боље но у другим напреднијим престоницама досад. У то доба беше ту и извеснога интернацијоналнога Балканско-Карпатскога литерарнога живота, који је био тако јако развијен, да је имао утицаја на културни развитак свих источних народности, који у њему имађаху удела, те ће сваки озбиљни историјограф, који  се буде бавио изучавањем културнога развитка ових народности, морати да води озбиљна рачуна о овој појави. Оног оштрог антагонизма од пређе, и овог политичког неповерења садашњег тада тамо не беше. Мађарски књижевници радо превођаху српске умотворе и то често прваци првога реда (Бајза, Вајда и др.); многи од њих припадаху једној књижевности, као и другој (Витковић, Змај и др.); у Народном Позоришту угарском, тада најживљем друштвеном центру, радо су гледани српски витезови у појединим нацијоналним комадима: Оберњикова дирљива трагедија „Српски Деспот Ђурађ Бранковић“ у главној улози са славним Беном Егрешијем и опера „Цељски и Хуњадијеви“ од Еркела биле су у моди (Интересно је, да је Егреши у улози Деспотовој у тренутку када му се јавља да су му и другог сина ослепили, са таком жестином представљао родитељско очајање, да га је на отвореној позорници ударила капља, те је наскоро издахнуо); угарска краљица Јелена, жена краља Беле II. Слепог, кћи српскога краља Уроша, представљана је у уметности и историји симпатично; драме Сиглигетијеве и Сигетијеве скоро су све преведене на српски, словачки и румунски, као и словеначки језик; у врло угледним звањима државним, војничким и друштвеним било је пуно Срба; у Будиму се штампале српске и бугарске књиге; обе омладине међусобно су општиле, каткад се и мешале; мађарска омладина се управо наслањала тада на српску која је била  јача и делатнија. — То је било нарочито због тога што је тада и университетски језик био латинско-немачки са превлашћу првог, а тада су на врхунцу била непријатељства између мађарске и немачке народности; те се она прва, и ако бројно највећа, радо споразумевала са српском, која јој је и језик говорила, а била је живља и примамљивија од румунске. И српски завод Текелијанум спадао је у најуређеније у земљи (и сад је тако, али су га други заводи, уживајући државну помоћ, претекли, а њему се мало привређује), те је на врху своје омладине заједно са мађарском водио коло. У том шаренилу и благотворном кретању безбрижне омладине Павле је могао много штошта да научи, да му оно није служило једино на то да би прекратило време и разбило бриге. Али он је после бурних призора или веселих састанака са зборишта или из ђачких кавана обично уморан дошао кући једино са тим задовољним осећањем, да је и данашњи дан прошао. Једном кад је исто тако уморан дошао кући, а пре него што ће да легне, вадећи пресвлаку за сутра из ормана, паде му поглед на књиге које му је Чилаг ономад донео. Биле су увијене у дебелу плавкасту хартију и везане ужетом. Павле одреши уже и отвори савијутак. Књиге су обележене бројевима. Павле узе књигу број 1. Календар. Унутра на корицама исписане беху ове речи: „Ово је најздравија  храна почетнику који је већ научио читати и писати. Календар је потреба колико сат или бусола. Он представља Историју, Астрономију, Хришћанску науку и Метеорологију, колико народу треба; а ове побројане „науке“ треба избацити из школа.“ Књига број 2. Вечити Календар испуњен разним потребним упуствима о мерама, рачунању времена и поред других ствари и „Домаћим Лечником“. Број 3. Географија, као што је белешка на унутрашњој страни називаше: „Једина наука, или наука над наукама, или, (пошто писац белешке вели да науке нема) управо поука. У њој су збијене све остале натке,“ вељаше писац. Број 4. Анатомија сисаваца, где је у реду мајмуна стојао и човек и то Австралијанац као тип породице. „Бели човек“ вели белешка, „не треба да уђе у ову зоологију, пошто је он вештачка творевина, онако исто као што у другој каквој зоологији нема места за мопса или домаће мачке.“ Ту је била нацртана једна велика мајмунска глава са потписом: „Адам“. Број 5. последња књига. Историја Религија. То су автографисани табаци, излажући све вере по постанку и суштини својој, а на крају листова са пуно примедаба на таштину схватања појединих исповести, написаних са пуно духа и оштрине. Најгоре је прошло Хришћанство. Ова је књига требала да буде, по белешци која и ту није не достајала, прелаз ка озбиљнијем посматрању човечјега бића. Павле остави књиге на столу, пошто их понова увије у ону плавкасту хартију, али при том на горњој страни њезиној примети и прочита ове крупније написане речи: „ПРВА СЕРИЈА: Практика ИЛИ ПОУКА О СТВАРНОМ И КОРИСНОМ СХВАТАЊУ ЖИВОТА И СВЕТА“ Доде пак при крају хартије стајала је прибелешка: „Као што видите, ово је прва серија. Са другом упознаћу вас онда када будете оцењени као довољно јак, да о овој првој донесете правилан суд.“ Тако се Павле повијао у душевној борби између слатког очекивања и несносног страховања подложан час коректоровим пријатељским упуствима час Чилаговим зивкањима у ред бораца за узвишено начело праве среће и добро схваћеног интереса народа и људства. Чилаг је био неисцрпан у мржњи и нападима на оделите редове, и на све оно, што је, како он вељаше, живело од лаке зараде спекулације и лажи. У прву врсту убројао је трговину и обрт, а у друго све остало, нарочито веру и књижевност, али није оставио без неповољне критике ни остале друштвене уредбе. Што се више приближивао крај месеца, Павле је бивао све нервознији. Све је мање излазио од куће, и, лежећи често на дивану у својој собици или седећи крај прозора, удубио би се у посматрања о узроцима што стварају  разлике између људи и о препрекама које их тако раздвајају, да их није могуће прекорачити или отклонити. Затим је покушавао да одреди последице тог неприродног и штетног изоловања, као и тешкоће са којима ће имати да се бори. Природно је, дакле, да, колико је жељно очекивао дан, као што је мислио, по њега судбоносан, толико се и бојао њега; и зато му време при послетку брзо пролажаше. Али и овој његовој мучној неизвесности једном би крај. Свану и тај нестрпељиво очекивани дан. VIII  Не могу дух музике схватити другде до у љубави. Јесу ли код куће господа? - Сви су код куће. Вратар се поклони пред отменим младим господином, који се, поред њега пролазећи, упутио у стан грофичин. Полагано се успео уза широке дебелим ћилимом застрте мраморне степенице, поред позлаћених ступова и углачаних зидова. Горе га чекаше други послужитељ. Дошљак скиде врскапут, предаде му га заједно са штапом и остави каљаче. За то време коморник однесе његову посетницу у унутрашње одаје. Чекао је неколико тренутака. Затим се наново отворише врата, коморник изиђе, остави их отворена, а сам остаде дубоко погнут док гост пролазаше. Овај уђе у једно повеће предсобље и нађе се пред женском, која је баш тада брзо улазила на супротна врата. — Пст! Господине Ђурићу! — ослови га. -— Добро сте нам дошли! Каква срећа, те сам вас приметила. Али чекајте, још вам се нисам представила, и ако се још из Србије знамо. Ја сам Јулија Фернек, дворкиња кнегињице де През. Каква срећа! Брзо, док вас нису приметили. Она вас чека. И госпођица пође напред кроз разне одаје. — Како? — одговори зачуђено Павле. — Да ме не примете? Зашто? Госпођица такође збуњено одговори: — Она хоће насамо са вама да говори... Како сте могли тако дуго да чекате? — Како дуго? — Ама девет месеци. — Каквих девет месеци и ко хоће са мном да говори? — Кнегињица Страта, господине. Извол’те само за мном. — Кнегињица Страта? — упита Павле гласно. — Да, да, — одговори госпођица мало нестрпељиво. — Њена Светлост Кнегињица Евстратија де През. Павле ућута и пође даље за госпођицом. Прођоше кроз неколико ходника и врата, и напослетку стадоше пред једна. — Причекајте, док вас пријавим. Госпођица уђе. — Зашто да ме двапут пријављују? — мишљаше Павле. Госпођица се наново појави: — Уђите. Она оде, а Павле уђе и нађе се пред оном малом сувљом госпођом, за коју је знао да је сестра крупне грофице а тетка Агнешина. И ако је Павле у овим приликама био јако збуњен, ипак му паде у очи још већа збуњеност мале женске. Она је била сама у одаји; стајала је окренута улазу, дакле, према Павлу, а леђима према прозору. Једном се руком наслањала на повећи сто, а другом је нервозно стискивала мараму од чипака. Била је одевена у зеленкасту свилу. Није више сасвим млада, у доба које се код женских означава са „средњим годинама“, али као да је све у овом тренутку било удешено да изгледа још старија: рђава светлост, неподесна боја хаљине и њена велика збуњеност. Њен се глас једва чуо када прозбори: — Поздрављам вас, господине Ђурићу! Добро сте дошли у Пешти и код мене. Зашто се тако дуго нисте јављали? Све ове речи, које нису имале места у овом тренутку, ако нису можда биле оправдане каквим Павлу непознатим узроком, још већма га изненадише, тако, да није умео шта да одговори. Напослетку рече обазриво: — Када Ваша Светлост налази да сам требао пре долазити, онда је мени одиста искрено жао, што то нисам учинио раније. — Одиста? — упита она мало слободније. — А јесте ли знали да сте то требали раније да учините? Павле још једнако зачуђено одговори: — Не, нисам, госпођо. Сад је на њој био ред да се зачуди. — Нисте?... Нисте имали извешћа о нами? — Нисам, кнегињо. А где сам то требао да имам? — У Србији. — Нисам имао извешћа ни тамо ни овде. А кад сам требао да га добијем? У место одговора кнегињица га запита: — Откад сте у Пешти? — Отприлике четири месеца. — Четири месеца? То је загонетно. Она зазвони. Послужитељ уђе. — Замолите Њену Милост Госпођицу амо. Затим се окрете Павлу: — Ми смо се у Србији видели пре девет месеци, јел’те, господине? — Да, госпођо. — За то време у Баточини или у Крагујевцу, или овде, нисте од нас ништа добили? — Ништа, ништа, госпођо. Госпођица Фернек уђе. Кнегињица седе и ослови је: — Господин није ништа добио. Госпођица га погледа љубопитљиво: — Није добио, вели? — Нисам, као што кажете, госпођице. — Ви нисте од нас примили писмо? — Нисам. — Преко нашег тамошњег заступника? — Никад га нисам видео. — И ви нисте због нас, у Пешти? Павле порумене. — Да, госпођице, морам признати, јесам. — Добро. Јулијо, остави нас саме са господином Павлем; ми ћемо ствар расправити; па ћу ти доцније причати. Јулија Фернек опет оде, а кнегињица понуди Павла да седне. Кад остадоше сами, она му пружи руку. — Пре свега да вам стиснем руку у знак захвалности. Ви сте нам били покровитељ једном у нашој великој незгоди. Хвала вам. Павле пољуби пружену руку и рече: — Мени је то била радост, на коју се још једнако сећам. — Мени, и мени, — одврати она тихо. — И сад ми кажите, какав је то неспоразум? — Ја не знам ни о каквом. — Ја сам вам се одовуд јавила. Јесте ли добили какву вест? — Нисам. — Да нисте увређени? — Немам узрока, госпођо. Шта више, камо среће, да сам добио то извешће, јер се надам, да би то по мене било повољно. — Стоји до тога, како ви то схватите, — одговори она својим меланхоличним изразом. — Не могу себи да сворим никаква мишљења, јер не знам у чему је ствар. — Ви се сећате нашега разговора у Баточини, на доксату. Онда нам говорасте да сте свеучилишни ђак са села; казасте нам да сте довршили у главноме своју спрему, но да бисте је радо још допунили којом годином; али  немате средстава, јер вам благодејање не стиже. По повратке нашем овамо,... ми смо се на Југу и на путу бавили свега три месеца, а вратили смо се морем преко Трста,... дакле, при нашем повратку ја се реших да вам учиним какву услугу. Шта велите, г. Ђурићу, — упита скоро бојажљиво, — јесам ли имала права да вам чиним какву услугу? Ово питање, које је одавало њену ретку нежност, збуни Павла, и он одговори: — Ви ме доводите у велику забуну... Ја одиста не знам да ли бих на тако што смео помислити. — На сваки начин смели би сте, јер смо вам ми јако обвезани. — То је ситница и у ондашњим приликама сама се по себи разумела. — Ах, ви говорите као какав професор; ја нисам тако строга... Дакле, реших се да вам учиним какву услугу. Знајући да ви примате помоћ, и ако од вашега владаоца, ја сам мислила, нећете то ни од мене одбити. — Од Вас... Ви? — До душе, то бих ја смела учинити само са извесним оправдањем, а то сам мислила да га имам у довољној мери у нашој обавези према вам у томе што сам женска. Ове две прилике нека ме извине пред вама. — Ви сте у тако високом положају, кнегињо, да ту с моје стране не може бити примедбе. Она мало невесело одговори: — Видим да сам погрешила, и срећа је, те нисте добили моје писмо. — Не, кнегињо, — одговори Павле учтиво, — то је моја несрећа, јер ја сам од оно доба много мислио на вас. Кнегињица неприметно уздрхта, завали се у канабету и дуго га гледаше са стиснутом марамом на устима. Затим га запита: — Можете ли ми објаснити ваше речи? Павле опет није могао одмах да одговори, већ сачека, докле га кнегињица наново опомену: — Мораћете ми се изјаснити, јер се иначе не можемо разумети. Павле подиже свој поглед на бледо лице кнегињичино и виде њене благе плаве очи, које су сада засветлиле у неком напрегнутом очекивању. Он се преплаши. У каквом је он положају ту? Ко га доведе овамо и зашто? Зна ли се што о његовој безумној љубави? Шта значи овај поглед кнегињичин? Да неће да га испитују, да неће да га одмах одбију, да неће да га упропасте? Када кнегињица и овај пут не доби одговора, она проговори: — Ви сте погрешили; могли сте ме издати, да није било ту госпођице. Она, срећом, спази вашу посетницу у рукама коморниковим и узе је. Павле тек сад спази да кнегињица држи његову карту у десној руци, где је Павле због мараме досад није спазио. Он дакле, није на добром месту, — мишљаше. Али му сада  не оста друго, до сачекати да види шта ће да буде. Запита кнегињицу: — Ви сте ме чекали, кнегињо? — Откуд знате то? — одврати она узнемирено. — По речима госпођичиним, која ми као пребациваше што се девет месеци нисам јављао. — Да, да. — А и... по вашим. — Да, имате право. — Па, молим за дозволу да вас могу запитати, зашто сте ме чекали? Кнегињица се трже на ове поузданим гласом изговорене речи. Затим полагано одговори: — Зато, што сам вам писала. — Јесте ли ме звали у том писму? Кнегињица пребледе на ово ново незгодно питање. — Ја сам вам писала, ако бисте пропутовали кроз Пешту, да ме посетите, или ако би вам требало још или ма какве друге потпоре, да ми се обратите. — Ја то писмо, на жалост, нисам примио. Кнегиња се брзо диже: — Па зашто сте овде? И Павле устаде; није знао шта да мисли, а камо ли шта да одговори. За тренут ока му по држању кнегињичину све би јасно; сад је требао да буде опрезан. — Госпођо кнегињо, — одговори после кратког размишљања, — одиста је велика незгода  што то писмо нисам добио. Шта је томе узрок, не знам; ви ћете га брже сазнати. Да сам га био добио, похитао бих одмах, да вам се поклоним. — Одиста? — упита кнегињица узбуђено. — Али... Кнегиња уздрхта. — Али ја сам данас ту једино по позиву госпође грофице. — Моје сестре? Моје сестре? Кад вас је она позвала? — На балу Џоке-клуба. — Ви сте онде били? Ви сте се онде сусрели? — Да, госпођо. — А зашто вас је позвала? — упита кнегињица живо. — Ја мислим само на почасну визиту. — И ја тако мислим, — уздахну кнегињица. — Јесте ли били? — Сад сам хтео. — Ви још нисте били?... Ох, Боже мој, шта сам учинила! Ако је све досадашње Павлу било загонетно, овај му је усклик објаснио све. Приђе кнегињици: — Мене, кнегињо, нико није видео. — Свеједно, оне већ знају. Шта да радимо? — Зовите госпођицу, и хајдемо сви заједно. Онде ће вам лако бити да кажете да сте ме први сусрели и позвали к себи. — То је лаж, али уједно и једини спас. Боже, опрости. Зазвони, зовну госпођицу, и заједно одоше одајама грофичиним, све троје узбуђени. Госпођица Јулија оде напред. — Госпођо грофице, један гост. Господин Ђурић. — Онај Србин? — Јест, јест, што смо га видели на путу. — Знамо да је ту, а где је досад остао? — Ми смо га задржале. Био је код кнегињице. — А што сте га задржале тако дуго? На то уђе кнегињица с Павлом и рече: — Ја сам га позвала к себи, јер сам просто хтела прва да му благодарим; нисам хтела да вам га уступим одмах. — То је сасвим тако, чак и не лаже, — мишљаше Павле. Кнегињица је горње речи мучно изговорила, па, кад их изговори, једва дочека да се повуче у угао, одакле ће ћутећи да прати разговор. Грофица и не погледа у своју сестру, већ оде неколико корака пред Павла, пружи му руку, и, пошто се он поздрави и са младом грофицом, понуди га да седне. Поред све своје урођене или само прирођене поноситости грофица је ипак одликовала Павла нешто као госта са далека пута, нешто пак као љубазна младића који им је указао некада добру услугу. Она је врло љубазно разговарала са Павлом и у разговор је врло често увлачила и своју кћер. Кад је Павле ушао, грофица је држала у рукама неке новине са сликама, које је при поздраву бацила на сто поред зида; млада је пак грофица стајала пред једним наслоном, на чијој предњој страни беше затегнута нека слика, преко које је она четкицом површно превлачила. Чим су придошлице ушли, она остави рад, поздрави се с њима и посади се према Павлу. Разговор је текао у обичним границама, како при овакој прилици може. После веселог описа њихова пута на Истоку, који ни издалека није био онако опасан, као што је она замишљала (грофицу су доцније свуда пратили нарочити коњаници), она пређе и на садашње прилике. — Ми живимо доста повучено, и ако прилично раскошно. Али то бива само у границама нашега домаћега живота; ван њега ми се само понекад појављујемо. То је зато што ми је кћер већ одрасла, па не бих била рада да је сувише показујем. Али зато волим да се у кући имам чиме забављати, нарочито откако ми је и син јединац ван куће у служби. То је узрок те са сестром седимо заједно, јер осим нас је ту још само мој муж. Затим се разговор разви о Павловим приликама. Одобравали су му што је дошао и у овај град. Он је његовој домовини најближа велика варош, нужно је да млад човек, који жели да у јавном животу своје отаџбине игра улогу, што она о Павлу претпоставља, да се тај упозна и са приликама у овој земљи, где толика његова браћа живе. — Ми смо по мом мужу управо сународници, — вељаше она са љубазним осмејком. —- али они су се одавно, како да кажем, као што се вели, помађарили. Да ли има сличних појава и код вас? — У нас је живот врло скучен. Ми смо већином упућени на делокруг својега рада: али ми у нашој земљи сами владамо, ми смо они који управљамо судбином своје земље, и зато и немамо куд на другу страну. Тај се прелаз иначе свуда нерадо чини, код нас је то могло да буде за време турске најезде, а и бивало је нарочито у источним и јужним земљама Српства. — Српство? Шта је то? — То је један народ подељен у четири самосталне државе, а у неколико десетина области. — То је врло интересантно; а да ли је то могуће? — Могуће је; ево, милостива госпођо, и ви сте један огранак тога стабла. — Да, још смо и једне вере. — И код нас има потурчењака, али они сви говоре матерњим језиком, већином и не знају друкчије. — Ми смо — уздахну грофица, — то давно заборавили. Ја сам, до душе, прешла у Православље, јер је то тако желела породица Јанковића, и ја сам радо подносила ту жртву, била сам млада. — Мени је загонетно, да овде, где стварне потребе нена, то отуђивање бива тако често, — упита младић. — Код вас је то вршено насиљем или бар неопходном потребом, — одговори грофица; — овде је пак то ишло све на леп начин. Већ је деда мога мужа под царицом Маријом Терезијом био понемчен; примамио га је сјај дворски и таленат оне велике владарке. Тада се за помађаривање није знало. Тек од завере Мартиновићеве почиње ова идеја мађарштине да се уздиже. Ми сад само по имену припадамо словенскоме племству. Даље су га молиле да им прича о обичајима народним; о томе како се језик код њих развијао, да ли се у њему опажа утицај туђинштине; да ли Срби лако уче стране језике; каква им је књижевност и друге ствари што би образоване странкиње интересовало. Ту се и Агнеша умеша у разговор; она јако воли туђе народне песме. Руских и румунских, па и малоруских и словачких има доста; пољске и чешке да и не помене; али српске нема баш ни једне. — Ако заповедате, грофице, набавићу вам коју. Агнеша радосно одговори: — Ах, збиља? Учинићете ми велику радост. — Сматраћу као хитну заповест. — Та, моја кћи зна и сад нешто српски. Она свира и у харфу. Дела, Агнешо, нешто српски на харфи. Агнеша скочи и оде до свираљке; то је била велика дивна сва позлаћена харфа са неколико педала доле, а горе са изврсним жицама; саграђена у веома смелом барок-стилу,  а поред ње столица у истом стилу беше исто тако позлаћена. Агнеша удари у први акорд. — То је управо у вашу почаст научила. — примети грофица Павлу. Он поцрвенивши устаде и поклонивши се према Агнеши остаде да стојећки слуша свирање. Агнеша је одсвирала један део из опере Ђурађ Бранковић, која је тада била у јеку, и свирала је не само са дивном техником на том ретком и тешком инструменту, већ и са извесним појетичким задахнућем. Прелазе са дубљих ка вишим гласовима и упадање оних првих у ове друге, затим српске мотиве при свршетку трудила се нарочито да истакне. При бржим местима загреја се и она и слушаоци, а Павле, који је тај комад познавао и из позоришта и из разних салона, — да у овом тренутку и иначе није био узбуђен, — морао би признати, да је имао једно ретко задовољство. Овако пак, кад млада грофица заврши свирање, он дуго није могао од усхићења да нађе погодних речи. Док је свирала и што се више удубила у неки, по изгледу, уметнички занос присутне су је госпође слушале, затим посматрале са све већим чуђењем, и кад доврши оне су радосно пљескале. Агнеша пак, сва дрхтећи, скочи и притиште обадве руке о уснице. Павле, дубоко тронут, захвали јој се после извесне почивке. — Ви сте — рече јој, — одсвирали нешто,  госпођице, што је моме срцу драго, али и да тога није, морам признати, да сте ми дали придике за уживање, каквом се нисам надао. Агнешино је лице још пламтело, груди су јој се још надимале, тако да је изгледало е није у стању да одговори; она само климну главом и седе на своје пређашње место. Грофица га погледа са родитељским поносом: — Јел’те, господине, да није доброг стања, могла би зарађивати свој хлеб и овом вештином? — Не, грофице, на то не треба мислити. — Кажите ми искрено,- где су биле погрешке? — Ове су погрешке, госпођо, отприлике као оне у детета које почиње да говори, оне су лепе и умилне. Грофица је мислила да је ова прва посета Павлова уједно и његова последња, те је због тога била према њему тако љубазна; али, на молбу Агнешину да јој набави коју српску песму, она би принуђена да га замоли за још један долазак, јер би било незгодно да му је казала нека песме пошаље. Она, дакле, прекрати посету. Павле се опрости од породице са блаженом надом да ће још једном имати права да прекорачи праг ове куће, коју је у души својој био обасуо својим најтоплијим осећајима. Кад је био изишао, грофица рече Агнеши: — Ниси морала толико да се удубиш у твоју свирку пред овим странцем. — Па зар сам се удубила? — упита она наивно. — Мислим да јеси, — одговори мајка одмереним тоном. — Ја налазим, да увек онако треба свирати, како мислимо да је најбоље, — рече кнегињица, — а не да удешавамо своје предавање према степену господства оних којих слушају. Грофица се не осврну на ове речи већ продужи: - У осталом не мари; у своме завичају сумњам да ће икада имати прилике да чује тако што. — Међутим чујем да је то врло појетичан народ, — одврати кнегињица. — По онима што долазе на овдашњи трг, то се не види, — вељаше грофица. — То је зато што песници немају обичај да долазе на марвену пијацу, — примети госпођица Фернек. Све се насмејаше. Грофица устаде, да оде у своје собе, а кнегињица оде са њом, остављајући госпођицу с Агнешом. Кад су стигли у грофичину собу, кнегињица запита своју сестру: — Како ти се допада овај младић? Ова је погледа попреко: — О томе нисам још размишљала. — Што си га тако брзо отпустила? — Да ти није жао? Питање је било оштро, и кнегињица поста пажљива. — Да, жао ми је, јер сам и ја хтела да га запитам о неким занимљивим стварима... — Да, мора да би биле врло занимљиве. — Којешта? — Зар ти не налазиш, Сандо, да је твој гост бар егзотичан? — Јест, једино због тога и има у неколико оправдања што је био код нас... и код тебе. Кнегиња погледа смотрено у сестру. Седоше. — Он је код мене био, да; и знаш зашто? — И не слутим каква би посла г. Ђурић могао да има код Кнегињице де През. Кнегињица се нервозно окрену: — Теби је криво, ти се љутиш; видим, била сам необразива. — Зашто, како? — упита грофица са вештачким чуђењем. — Ја сам хтела о једном писму да га питам. Грофица се саже над ручним радом и, не подижући главе, упита: — О једном писму? Дакле, романтика? — Да, и још о писму, које сам ја написала. — Кад и где? Кнегињица ускликну: — Ох, твој је глас равнодушан. Ја сам изневерена. Али није могуће да госпођица... — Хм, дакле, и она зна? — Слушај ме: ти знаш о томе писму. — Шта ћеш тиме да кажеш? — Ти хоћеш да ме понизиш. Лепо, нека буде. Ја сам писала Ђурићу, разуми ме, учтиво и хладно... — Али са руком која је дрхтала, јел’те? — упаде грофица. — Ах! — узвикну кнегињица и баци се у наслоњачу. — Ти си ужасна! Грофица метну наочаре, удену иглу, опет скиде наочаре, па погледа строго у сестру: — Говори. — Ја сам писала Павлу. — „Ђурићу“! „Павлу“!... Све боље и боље. — Лепо, том младићу, да прими од мене помоћ за даље странствовање — — Да, госпођо сестро, нарочито кад би то странствовање било овде у Пешти. — Сандо, — узвикну млађа сестра. — ти знаш све; немој ме мучити, кажи. — О таквим стварима нећу да говорим. — Тако? — рече кнегињица јетко. — Он то писмо није добио; оно је изгубљено: Ја ћу да га тражим! — Да скандал буде још већи, госпођице Евстратијо? — Кад ти ништа не говориш, нека се писмо нађе, тражићу га на пошти. — Немој се трудити, — одговори јој грофица. — Писмо је код мене. Наста дуго ћутање. Кнегињица се опет диже, поче ходати по соби; напослетку стаде: — Какав је то поступак! Шта се овде са мном ради! — Немој се узнемирити, драга моја Страто, — рече грофица озбиљио, — ништа ти неће бити. Шта више, биће ти врло добро. Кнегињица љутито рече: — Моје писмо није отишло; ја девет месеци  чекам одговор, а ви га виђате на балу, позовете га, и ја о томе не знам. — Као што ми ништа нисмо знали о том писму. — А зашто је то писмо код тебе? Грофица одговори наглашујући сваку реч: — Код мене је оно на бољем месту, но код онога коме је било намењено. — Али оно није било теби намењено. — Ја сам га ипак задржала. — Зашто? — Зато што кнегињица Евстратија де През не може да пише П. Ђурићу. Нарочито је нагласила оно П. — Зашто, како? — упита кнегињица збуњено. — Има ли ова кућа својега маршала? Имаш ли ти дворкињу? Кнегињица ућута, седе поред сестре на отоман, наслони се о њ и покри очи марамом. — Признајем, — говораше испрекиданим и непоузданим гласом, — да сам тиме, што сам му сама писала, имала нарочиту намеру. Дуго трајаше, док јој грофица одговори, и она је то чинила чисто заповеднички: — Нека остане ствар при намери. У оној соби пак у којој су остале биле Агнеша и госпођица Фернек, водио се отприлике овакав разговор: — Не би човек помислио да тамо на оном полуцивилизованом Југу има и оваквих коректних каваљера. — Чини вам се, госпођице Јулијо? — Јесте ди видели, — настављаше госпођица, — како му фрак стоји као наливен, и како му витки стас изгледа виши у црном оделу? Врло пријатна појава. — Немојте то, госпођице, пред мајком споменути, она то нерадо слуша. — Зашто? Зар сте покушавали већ да тако говорите пред њом? — Ја сам само просто рекла како мислим о овом младом господину. — И она се љутила? — Не баш: али је брзо прешла на други разговор; као да има нарочитог узрока, што јој је овај младић антипатичан. — Одиста је штета, што није племић. — А зашто да буде штета, госпођице? — Зато што би многе садашње младе племиће избио из седла. — Па зар овако не може? — Ах, овако, то би на крају крајева он изгубио партију. (Реч партију је шаљиво нагласила.) — Стоји до тога, каква је и која је та партија, — одговори Агнеша. — Ма која; француска револуција овамо још није продрла. — Помало канда продире; ево мајка прима овог плебејца. — Али нерадо и само зато што је мислила да је то први и последњи пут. — Да, и то се мами већ по други пут дешава. — А можда ће се десити и по трећи пут. Агнеша мало порумене. — Како то разумете, госпођице? — Тако, да ће при посети која иде можда опет нешто искрснути, због ће морати доћи. — Не верујем. — Ја чисто предвиђам. — По чему? — По томе, што му се ваша свирка јако допадала. — Ах! — рече Агнеша нешто љутито, а нешто поплашено. — То није довољан узрок. — Како? — узвикну дворкиња живо. — То ће бити један од најглавнијих узрока; та и ја сам била тако усхићена, да сам хтела да скочим да вас пољупцима предавим или да се заплачем. То јест, да је то пред њим смело да буде, и да је госпођа грофица то дозволила. — Ја сам ту у питању; и ја вам увек дозвољавам. Та то је једино блаженство у свирци, што она не зна за препреке. — Да, то је утицало и на њега. Ви сте и сувише лепо свирали, и још српску ствар. Он ће још доћи. Да није ушао послужитељ, дворкиња би приметила усплахирено лице младе грофице, која брзо устаде и стаде пред наслоном на коме је радила слику. Послужитељ рече: — Њена Светлост моли Вашу Милост к себи. — Идем. Агнеша остаде сама удубљена у свој рад на слици, сама са својим мислима. Кнегињица је седела на отоману у нервозном узбуђењу. — Оди, Јулијо, имам да ти говорим много којешта. — Слушам, Светлост. — Седи овде до мене. Дај ми твоју глатку хладну руку, да се мало умирим. — Ви сте у грозници. — Не, још нешто горе. — Па шта је било, за Бога? — Чекај да испричам редом... Или не, не могу, нисам доста присебна; али ипак мораћу се држати каквог реда. Дакле, чуј. Г. Ђурић одиста није добио моје писмо. — Како то? — Видећеш доцније. Кад си ти кроз прозор приметила да иде, ја сам зацело мислила да долази мени на моје писмо. Ти си изишла преда њ. Како се држао? — Ја сам изишла преда њ, јер сам исто мислила што и ви. Он се као чудио, кад сам му казала да се брзо упути овамо, док га нису приметили: тако се исто чудио, кад сам му рекла да га водим вама. — И таквом сам се неспоразуму и сраму изложила код моје сестре. — Како? Ваше сестре? — Јест, јест, Ђурић није добио писмо. — Да, то је рекао. — Али га није добио зато, што га је узаптила она. — А, то је чисто невероватно! — Али је тако. — Зашто би она то учинила? — Јер је хтела да чува углед наше куће. — Хм, то је озбиљна ствар. — Али то још није све, — настави кнегињица. — Кад сам га запитала, зашто је, дакле, ту, он ми одговори,... шта мислиш како? — Баш сам то хтела да питам, јер ако није примио писмо, откуд га овде? — Он је дошао по позиву моје сестре. — Тако?! Сад, дакле, разумем љубазност њену према њему, и разумем свирку Агнешину „из почасти“. — Оне су га виделе на балу Џоке-клуба, и том га приликом позвале. — И ми о томе не знађасмо, — рече дворкиња. — Зато сам ја само гледала кад слушах њихов разговор; очигледно је било да су се гдегод сусрели. И о томе ми ни грофица Агнеша не каза ништа, ма да сам мало час, а одмах пошто је посета отишла, са њом разговарала баш о том младићу. — Нема сумње да је то удешено — вели кнегињица Страта. — Санда је забранила њојзи да ишта проговори унапред о посети мени или теби, а можда и зету. — То је због вашег писма. Као што је ћутала о њему, прећутала је и ово. — Без сумње; то је од ње сувише безобзирно. — Већ је учињено. Али сад шта да радимо? — То и ја не знам, зато сам те и звала. — Свакако би најбоље било да ствар остане на томе. Кнегињица устаде и ходаше по соби горе доле забринуто. Најзад се заустави пред дворкињом. — Ми смо о томе више пута разговарали. Јулијо, и знаш да смо дошле до другог решења но што га сад предлажеш. — Сасвим тако; али и то знаш, Страто, да сам и тада одобравала условно. — Знам; рекла си да је ипак боље не урадити; али видиш, оно је урађено. — Но ми смо тек при почетку. — Не, нисмо више; — одговори кнегињица тужно; — доцкан је; Ђурић зна све. — Зна? — узвикну госпођица поплашено. — Ти си му, дакле, признала. — Не, то нисам, — одговори кнегињица достојанствено; — али сам видела по њему, да је приметио. — Ти ниси била довољно обазрива. — Па да ли сам могла бити? Госпођица размишљаше, затим рече: — Свакако би ствар требало прекинути. — Зашто? Госпођица оклеваше са одговором. — Једанпут морамо да будемо на чисто с том ствари, — говораше јој кнегињица. — Зашто сад да је напустимо, кад смо већ загазиле? — Зато што ћеш имати огромних тешкоћа, или, боље рећи, што је то немогуће. — С које стране? Нисам ли самостална, пунолетна, имућна? — Све то јеси, али је корак, који мислиш учинити, од огромне важности. Ја сам ти већ чешће наглашивала твоје дужности... — Ах, јест, то вечито noblesse oblige! — Затим разлику сталежа. — Та ће разлика отпасти, чим жртвујем своје име. — То можеш, али нећеш моћи своју крв... — Која је плава, — упаде кнегињица иронично. — Јест, и која не тече само у твојим дамарима. — Ах, моји господски рођаци нека буду задовољни с оним делом што је у њиховим дамарима, а ја ћу с мојим располагати сама. — На њу се полаже право и по традицијама и по интересима који отуд произилазе... Затим твоје личне прилике — — Ама, Јулијо, ти си ми све то већ једном говорила, па си поред свега тога одобрила мој поступак и то још пре шест месеци. — Јесам, памтим; али сада се ствар заплеће. Агнеша је постала удавача. — Па? — Ти знаш да се на један део твога имања полаже право. — Знам; решила сам се да се не удајем никада; грофица Санда рачуна на вечито девојаштво своје сестре. — Ти знаш, — настави дворкиња, — да си се уговором обвезала да уступиш твојим  сестрићима две трећине твојега имања у две поле; дакле, једну ће трећину добити Тасило, а другу Агнеша. Ти би само трећу задржала, ако би до женидбе или удаје једног или другог још била неудата. — Даље? — Даље, мени се чини да ће се Агнеша ове године удати. — О... — И ти ћеш део твога имања требати да предаш њојзи, то јест њену мужу. — То је тако. — одговори кнегињица забринуто. — Ту сам обвезу дала у најтежем тренутку нога живота, кад сам се, изневерена од мога избраника, решила да останем уседелица. Али шта то мари, ја се не противим тој обвези. Ја имам отприлике шест милијуна. — А није ти жао да своме садашњем осећају жртвујеш четири милијуна? — То је одиста много, сувише много. Него у уговору стоји нагодба, да важи у мојој четрдесетој години, ако се ја донде не будем удала. Ја међутим још немам толико. — Али си ту близу; још би могла наступити и та незгода, да ће се морати похитати. Овако доцкан потрти уговор или, пошто ће Агнешина удадба бити по свој прилици ове године, не дати јој њен део, или јој је дати тек после две године, кад будеш напунила четрдесету, то би све изазвало веома немилу сензацију колико по њих толико и по тебе. — То бих ја свакако хтела да избегнем. — А могло би се избећи само ако би твоја сестра пристала. Она је сиромашнија од тебе; заједно са Јанковићевим имањем немају ни пола колико ти; па ти знаш колико су трошили као млађи супружници живећи на двору и путујући; а и гроф није имао ни за десетину онолико колико се мислило, кад ју је испросио. Твој ће је корак увредити; она ће улазити у борбу. Познајући њену нарав, мислим, да би прибегла крајњим средствима, а има твоје писмо. — То је све истина, — одговори кнегињица брижно; — па, шта да се ради? — Зато сам предлагала да одустанеш од своје намере. — Пошто си пређе друкчије говорила. — Па да ли би пристала да поклониш две трећине својега имања? Кнегињица је дуго мислила, затим одговори тихо: — Не знам да ли би било паметно, али ја бих била кадра и то да учиним. — Е, онда, — одговори дворкиња решито, устајући и стиснувши руку кнегињици, — ја вам честитам, Светлости, на тако великом и чистом пожртвовању. Кад сте и на тако што готови, онда ја остајем при мом пређашњем мишљењу. — Да не напустимо ствар? — упита је кнегињица радосно. — Тако је. Кнегињица Страта загрли своју пријатељицу,  а ова је пољуби са пуно поштовања и са пуно пријатељске оданости. — Сестро моја, — говораше јој кнегињица Страта још једнако радосно. — хајде да седнемо ту близу једна другој (и оне учинише тако), да се разговарамо о мени јадној. Ја само тебе имам. Та, једна уседелица досадна је свуда и сваком, чак и својима; буди ми ти добра. — Ти знаш, Страто, — одговори јој госпођица Фернек, — да сам ја усамљена у свету, и била бих изгубљена, да није било твоје превелике доброте; но ти си ми се показивала увек као сестра, а никад као господарка. Ја ти стојим сва на расположењу. — То је све природно, јер си ми ти најближа и по срцу. У овој кући ти си једина кадра да ме разумеш; буди ми и сад искрена, и кажи, јесам ли неразборито учинила, као што ми сестра вели. — Ја тако што не бих могла замислити, пошто сам и сама одобравала све. Грофичино је држање, до душе, разумљиво, и ако није потпуно оправдано. Што се твога поступка тиче, оно је, као што сам увек с почетка казивала, и по облику и по суштини необично, али је и овако и онако потпуно оправдано, ако се проуче све појединости. Ти још ниси престарела; твоје дуго девојаштво сачувало ти је извесну свежину, која би била још већа, да ниси била несрећна. Свакако не само да си у праву да се удаш, већ то и није ништа необично. Госпођица ућута. — Ти ми ласкаш, Јулијо. — Не, Страто, напротив, ја налазим да је разлика у годинама необична. Он тек ако има двадесет и осам, а ти десет година више. Али њему би се пред светом могло додати две године, а теби слободно откинути бар четири, и онда би остала једна незнатна разлика. Ови јужњаци у осталом брзо старе; и онда и с те стране имаћеш оправдања... Него још остаје ствар до њега. Он је млад, допадљив и даровит, али је сељак и сиромах; лепших изгледа он не може имати, а ти си једна од најплеменитијег женскиња. — Ти, дакле, опет велиш, да ствар није немогућна? — Апсолутно је могућна; али само до њега стоји. — Шта, дакле, да радим? — О томе не смем да говорим; то је искључиво твоја ствар. Ја сам ти досад супротно саветовала, и одобравала сам, једино, видећи да ниси била кадра да се одупиреш својој симпатији; али даље не смеш улазити у овако важну и чисто личну ствар. — Да ли да му пишем, да ли да му ти одеш? — И једно и друго добро је, у датим приликама; али има још једно треће, боље. — А то је? — Да се још једном састанете. — То није могуће; то више нећу чинити; и данас сам учинила, што сам мислила да се  сам решио да дође. То не би било женски; изгледало би као наметање. Ја бих могла у његовим очима изгледати смешна: он је млађи, ја и морам бити пажљива. — Онда нека се покуша још овај начин: најпре ћу се ја састати с њиме; па, ако после тога буде потребно, ти ћеш му писати, на што ће он одговорити; затим, ако би ствар добро пошла, могла бих ја опет да се споразумем с њим како бих ствар довела до краја. Пристајеш ли? Кнегињица пристаде. Још истога дана, кад је био у посети код Јанковићевих, Павле се сусретну на улици са коректором Нинчићем који је са својом старом уредношћу долазио сваки дан у каваницу српских ђака. Павле му опијен од среће претераним речима и ватреним фразама описиваше први дивни састанак свој са драганом, освештен присуством родитељским, и више пута је дошао у искушење да свога пријатеља пред светом загрли и ижљуби. Овај га слушаше са својим благим осмејком. Павле се толико био занео, да Нинчићу чисто би жао да га прекине, те, уместо да оде у кавану, он га праћаше камо је одушевљени младић пошао. Тако дођоше до тада већ лепо уређеног Музејског Врта, где су продужили шетњу и разговор. Павле је већ навикао да сваку појединост својега романа са младом грофицом саопштава  Нинчићу, очекујући увек при крају његове савете. Он се управо и држао у овој ствари строго онако како му је пријатељ саветовао, и како је досад све ишло врло срећно, то је био готов да послуша сваки његов миг. Нинчић му овај пут рече: — Нисим био присутан; лица не познајем; али ми ипак изгледа неразумљиво љубазно држање грофичино. Ви сами кажете, да се пред њом осећате стешњени, и да немате своје природне слободе, а то не би требало тако да буде пред мајком оне која вам је наклоњена. Можда се варам, али мислим да ви на то своје расположење треба да обраћате више пажње, но што би вам то можда у први пар изгледало потребно... Што се тиче изненадног случаја са кнегињицом, ви велите, да се ње, и ако би се она преварила у своме надању на вашу наклоност, не треба да бојите, јер је она по свему врло симпатична и племенита женска; што се даље ње тиче, мислим да је случај одвојен и не смета главној ствари, но ја бих ипак волео, да будете према њој до краја јако пажљиви. Павле који није потпуно разумео свога пријатеља одговори: — То је она и заслужила; ја ћу тако поступати. — Даље, препоручујем вам највећу пажњу на све стране. Чувајте се своје младићске жестине; чувајте се, да не изгубите мајкину наклоност или да је не одбијете каквом погрешком; но поред свега треба сада да се на  врло дискретан начин трудите, да вас још покоји пут позову... Ви рекосте да траже српске песме за свирање и певање. Јесте ли певач? Какав је ваш глас? — Приличан, а и музикалан сам. — Та лепа прилика може у овој ствари да да превагу. Скупите што више и што бољих песама. Срећом сам и ја Србин, и ја ћу вам помоћи. Песме ће се допадати, ви ћете их, можда, требати да отпевати сам, а, можда, и да коју научите младу грофицу. Оне би могле, до душе, да вас упуте на дворкињу, као што би се у неким великашким кућама а у сличном случају и поступило, али не верујем да ће они бити тако брутални. Свакако те песме су драгоцене у вашем положају. Употребите згодну прилику, да вас још једном позову. И сад је настао јуриш са Павлове стране. Покупио је све могуће песме, неке је сам по памћењу нотирао, затим одабирао оно што је најлепше. Три песме тада у моди: „Боса Мара Босну прегазила“ и „Милкина кућа на крају“ као и „Соко бира“ изабрао је за први пут са неколико маље лепих, како се не би одмах исцрпао, ако би га још једном позвале. У том његову пословању узнемиривало га је само подругљиво лице старога Чилага, са чијим се Мефистофелским изразима сусрео неколико пута за време својега јурења за песмама. Чилаг га је гледао најпре љубопитљиво, затим све са већим сарказмом, али га ниједанпут није ословио. Кад је био прикупио и средио приличан број песама, и превео готово све на француски у стиховима, реши се да оде грофовској кући: написа једно врло учтиво писмо грофици молећи је за „аудијенцију“. Она му одмах одговори на својој карти, коју је донео послужитељ, да ће га чекати сутра у дванаест сати. Сутра дан Павле оде. У кабинету грофа Тиме Јанковића седели су обоје супруга, госпођа грофица и гроф. Она на отоману, он поред писаћег стола. Гроф је био висока, витка стаса; слабачка састава, мало ћелав и просед; имао је врло чисто лице и сиве очи; реткасту кратку браду напред избријану и дугачке прсти на белој нежној руци. Чинио је утисак човека, за кога се обично вели да је „врло фин“, али уз то и енергичан. Његова слабуњавост је, дакле, изгледала да произлази или од нерада или од неуредна живота. Глас му је био леп баритон и говорио је течно увек без забуне. Грофица му је мало час саопштила да да ће Агнеша кроз који дан ступити у своју двадесет и прву годину. Гроф који је разумео шта је она тиме хтела да каже, гледао је замишљено у сто. Она — вељаше грофица, — не треба више да седи код куће. Сваким даном постаје немирнија, рекла бих бујнија. — Добро, Сандо, избор је твоја брига,  знаш; а пристанак мој; то сам ти неколико пута рекао. — Знам то; ја ти само наговешћујем да се у овој зимњој сезони пријавило доста одличних и најодличних партија. — Ти изабери нај-најодличнију. — Заборављаш да не бирам искључиво ја. — Па лепо, договори се са Агнешом и са теткицом ако хоћеш. — Са теткицом? — насмеја се грофица полугласно. — И теткица ће скоро под шамију. — Шта? — Буди хладнокрван и немој се смејати. Њојзи се досадило девојаштво. — Шта ти ту говориш? — Ти си њен природни заштитник, ево отвори ово писмо, имаш права на то. — То писмо није на мене упућено. И доста је тешко. Канда је злата у њему. Да видим: „Agenture Impérial d'Autriche (Consulat) pour Monsieur M. P. Gjouritch, Kragouyévatz, Serbie par Belgrade.“ Ко је тај и где га нађе? — Ти се сећаш, можда, још, да смо ти причали о једном младом џентлмену у сељачком оделу, који нам је у једном селу на Балкану чинио услуге и говорио Јевропске језике. — Сећам се добро. Па? — Па то је тај. Хоћеш да видиш писмо? — Не; оно је њена својина... Дакле? Говори даље. — Тај Monsieur P. Gjouritch овде је сад у Пешти, и, ако хоћеш, можеш имати част да се упознаш с њиме данас овде код нас. — Овде? Ама ко је та загонетна личност? Супруга му исприча све што је о Павлу знала; њихов сусрет у Баточини, виђење на игранци и његову посету овде. Муж вртијаше главом: — И то је он тај срећни! — Он ће доћи сад; позвала сам га за дванаест сати; кроз који минут биће ту. Молим те, уђи и ти и буди учтив према њему. Он је врло пријатан. — Лепо, учинићу. А шта ћемо са Стратом? — Засад ништа. Треба да пазимо да је не оставимо насамо са тим човеком. Ја ћу већ сву пажњу усредсредити на њу. То је потребно. Замисли, прошли пут кад је био овде, она га је пре нас уловила и наредила Јулији да јој га доведе. — Шта још неће бити, — вељаше гроф. — Ова ствар у колико је луда, она по нашу децу може бити опасна, јер би изгубили свакако сјајан свадбени дар; она још нема четрес година, — рече грофица. — Па лепо, је ли ствар озбиљна? — Изгледа ми да није. Сумњам да би и тај младић био толико рачунџија, да уђе у оваку ствар. — То се не зна, драга моја. Теткица још није стара; ако би била одиста заљубљена и то с изгледом на успех, могла би се јако подмладити; она досад није обраћала пажње на своју тоалету, али, ако то одсад буде чинила, изгледаће са свим „способна“. — За каквог старијег женика или удовца  можда, али је ово од ње много млађи момак, можда, за петнаест година, ко зна. Послужитељ уђе и донесе посетницу. — Ах, ево га. Ја одох Агнешин салон. Не остаје друго до да добро мотримо на нашу теткицу. Ја ти о овоме нисам досад ништа рекла, јер сам мислила да ће ствар на томе и остати, али оно овај Србин одједанпут искрсну из небуха. Ја ћу бити код Агнеше. До виђења. Она се упути салончићу кћерину, где је послужитељу заповедила да иде да зове и кнегињицу са госпођицом и да пусти одмах господина који је дошао у посету. Заузе своје место и чекаше на Павла заједно са Агнешом, која је овом приликом читала књигу. Павле уђе. Понео је собом неколико српских песама, које предаде Агнеши. Поздрав је овај пут био одмеренији. Он је то приметио, и решио се да по што по то буде љубазнији но ономад. Агнеша је одмах села уз гласовир и почела свирати као и певуцкати арије. Павле је погдегде исправљаше. — Та ви имате леп глас, господине Ђурићу, — рече грофица, — дед’ пустите га мало. Изгледа да су вам те песмице врло лепе. Тако у свирању и певању прође неко доба, када послужитељ уђе, да јави да је кнегињица нешто болна, није јој могуће доћи, а госпођица жели да остане поред ње. Грофица као и Павле зачудише се у себи  овој уздржљивости Стратиној, али нису ништа говорили. Певање се настави и бивало је све слободније и све лепше. Агнеши се нарочито допаде „Милкина кућа“, а грофици „Соко бира“. Павле се врло пажљиво држао, нарочито да не би стара грофица што приметила, али, кад је Агнеша почела песмицу на српском да пева, рука му уздрхта и он испусти лист који је хтео да преврне; овај испаде управо у крило Агнешино. Она га не хтеде подићи, већ је даље свирала и певала удешавајући глас и речи према Павлу. При свршетку је младић погледа са толико нежности, да она обори главу. Мајка га није могла видети, јер је иза њих седела, али би мајци пало у очи, да је Агнеша чешће подизала главу према њему. У то се отворише врата и уђе гроф. Он је променио био капут, приђе госту и срдачно се поздрави с њим. — Ја сам Тима Јанковић, домаћин. Част ми је поздравити вас, господине Ђурићу, у моме дому. Добро сте ми дошли. Моја жена причала ми је о вама лепих ствари; ви сте мојима били заштитник у веома незгодној прилици, а и сад им указујете услуге; налазим, дакле, за дужност да вам се и с моје стране топло захвалим. И још једном му стисну руку. — Али, молим, продужите, — додаде. — Нећемо више, татице, — рече Агнеша и остави гласовир. — А где вам је теткица? — Отказала је долазак, — одговори му супруга, — боли је глава или тако што. — Мени се чини, — рече гроф, — да сам је видео где је прешла у библијотеку са Јулијом и са бароном. — Могуће, да се мало разгали, — рече грофица гласно, а у себи помисли: „Отишла је на ону страну, одакле се добро види излаз и улаз овамо. Страшно.“ — A propos, господине Ђурићу, — рече гроф, — ако вас интересује да разгледате нашу кућу, ја ћу вам бити чичероне. Имамо збирке, библијотеку и друге ствари. — Сматраћу за част. — Молим, хајдемо, дакле. Хоћете ли и ви, Сандо? Грофица помисли: „Страта је у библијотеци, а ови ће и онамо. Мене мрзи да се пењем којекуд, него ћу послати Агнешу са њима, јер у њену ће присуству Страта бити обазривија.“ — Ја не могу, — рече гласно, — већ иди ти, Агнеша, са господом. Ови се упутише камо их је гроф водио: најпре у одаје чији диван намештај гроф показиваше, свуда сам објашњавајући код понеких лепших или ретких комада, одакле их је или којим начином набавио, или им је објашњавао нарочите особине. Велика дворана, где је преко зиме бивало по две забаве, била је украшена са дивним оригиналима чувених живописаца; затим дворана за музику, пуна разних инструмената; соба за разговор са рафинираним укусом намештена; неколико мањих собица  разнога стила, троугластих или од више него четири угла а са уласком из једне велике округле одаје; соба за друштвене игре, соба за ужину, соба за пушење, и друге сјајне одаје. Све је прегледао Павле уз предусретљиво објашњавање грофово, који је уживао у своме егзотичном госту, о коме ће довече да прича у клубу. Из господских станова сиђоше у свечану трпезарију, на доњем спрату, која је изгледала као неки старински храм и обухватила је цео простор на једној страни палате: зидови су покривени дрворезом што је служио као оквир читавом низу слика породичних предака. Слике су већином биле старинске. — Ово је тако звана „дворана предака“, но ми је зовемо Великом Трпезаријом, јер је то у ствари. Међу овим ликовима има доста великодостојника; ето, овде видите, то је један архиепископ; тамо две владике; овде овај био је царски главни надзорник; онај врховни пехарник; имали смо са женске стране и два палатина (вице-краља); ено онај је био бан хрватски; видите, ова су четворица Босански краљеви. Поручио сам неколико интереснијих слика са женине стране, да се прецртају; оне су већ и намештене, као што видим. Видите, ово су кнежеви Де През; то је једна стара мала државица тамо у Бургундској области; Бога ми, и не знам кад је престала; знате, ми смо овде у демократији, о таквим стварима сад мало водимо рачуна. Овде су сви владаоци Преза; оно су им супруге; моја жена има и  једну немачку царицу и две француске краљице у породичном стаблу. Ево, ово је први племенити Јанковић; његов отац и преци били су великопоседници у Славонији, тако се мисли. Међу овим сликама има много и фиктивних (измишљених), јер су многе загубљене, а неки од господе заборавио је да се слика или, ваљда, и није имао прилике; те су им ликови били предати уметнику на милост и немилост. Отуд пређоше у капелу. Била је православна са иконостасом од грубо резане ораховине. — Веле да је овај иконостас нађен у некој задужбини наших краљевских рођака у Босни; мој прадед га је откупио и наместио на имању; но још се мој отац решио да стално живи овде у овоме граду, те да овде намести своје централно гнездо; он разори наше домаћинство на спахилуку у унутрашњости и све, што је било најбоље, донесе овамо. Ту се оваке ствари израђују и уређују у пола цене, и ја сумњам да би смо оваку кућу уопште могли и наместити онде. И моја жена и ја мало смо раскошних наклоности. Дакле, тако се са нама и нашима пренесе овамо. Отуд одоше у дивна купатила, затим у чисте штале где је патос био бео као у каквој грађанској соби: затим у стаје са шеснаесторо кола разнога облика и величине; па се опет попеше на други спрат али на другој страни куће. Ту је оружница са пуно оружја разнога система; затим две сале, збирка старина под именом музеј, хаљине, новци, споменице,  оружја, алати и друге дрангулије. Ту дођоше до једних гвоздених врата. — Ово је улаз у ризницу. Један послужитељ отвори тешке вратнице, и они уђоше. У стакленим орманима било је ту намештено пуно сребрног па и златног посуђа, ножева и украса; у једном гвозденом пак, који је сам гроф отворио кључем што га собом ношаше, били су адиђари, породична блага и накити нагомилани од постанка њихова колена до данас. — У овој је соби од прилике вредност од једнога милијуна форината, — рече домаћин. Кад прегледаше, изиђоше и затворише све. Затим кроз музеј а кроз велика и лепа врата ступише у огроман величанствен простор. — Ово ће вас место највише интересовати. И ја га волим, па готово сви волимо ту да пробавимо часове; прекодан бар једанпут овде се скупљамо. Павле подиже свој задивљени поглед на красно намештене, чисто и лепо уређене рафове пуне јако повезаних књига. То је библијотека. Висока дворана за два спрата са великим видним прозорима. Па како беше већ напуњена, то је по средини сале стајало неколико унакрст симетрично постављених дугачких ормана, са разним киповима на њима, а између њих су столови са лепим кадивеним седиштима. Такав један међупростор, каквих бејаше свега пет на броју, био је због своје одвојености врло згодно место за одмор, разговор  или читање, а да се други читачи понамештани по другим тим међупросторима не узнемирују. — Кад ми је дуго време, ја овамо прелазим, јер сам поуздан да ћу ту увек наћи кога од укућана. И одиста, како су пролазили поред појединих тих одељака, у свакоме нађоше једно или више лица. Мало друштво упути се појединим рафовима и орманима, да разгледа понеке књиге. Гроф је неке вадио и показивао Павлу, а и овај их је сам разгледао. Ту се умеша мало живље и Агнеша. Разговор постаде живљи, прекинут овде онде читањем, пењањем уз галерија, сагињањем и тражењем. Павле је желео да никад не изиђе са овог места, јер је ту имао прилике да сасвим близу стане Агнеши, да јој осети мирис њене беле коже и, једном, да им се чак и руке нехотице додирну. — Ево још једна интересантна ствар. Ово је орман госпођа Јанковићевих. Извади једну књигу, Агнешо. Она учини то и предаде је Павлу. Књига је била унутра обележена старинским неспретним жигом са натписом: LIBRI DONNARVM IANCOVITS, а било је и новијега жига са речима Bibliothèque des Comtesses Yankovitch. — Ове књиге одвајкада остају од жене породичног старешине на жену првенчетову. — објашњаваше гроф. — Сад су наша својина. У тај пар донеше грофову пошту. Било  је два три писма. Гроф оде код оближњег стола, да потпише признање, а млади остадоше поред иначе доста скривеног ормана. Ако је младић икада желео да остане насамо с овом младом девојком, то је тај тренутак дошао. Овај тренутак, ако није био згодан за какво разлагање, био је довољан, да јој се дошане једна, која ће јој казати све. И он се за тренут премишљаше шта да ради. Да ли јој сме он ову реч казати не знајући како ће ју она примити. Али ако он не зна шта она о њему мисли, да ли због тога и он треба њу да остави у неизвесности о самом себи? И уопште ако обоје загрева исти осећај, да ли је паметно ћутати? Не могав се одлучити, он је погледа неизмерно тужно. И Агнеша одврати овај сетан поглед и очи канда јој се замутише. Павле је био на чисто; то се ту збило једно немо признање са сузом у оку. Гроф се врати. — Која вам је то књига? А, „Кмет у Заламеји“ од Калдерона. Ми смо имали једну бабу шпањолског порекла у породици, она је читала те књиге, што их овде у неколико редака видите постављене. Сећам се, из овог ми комада нарочито хвалила једно лепо место где млади официр објашњава другу, како је то могуће да му се најсилнија љубав заметнула у срце за један тренутак... Ах, ево теткице. Сви се окренуше. На крају оног простора између рафова стајала је кнегињица Страта.  Павле се трже, а тако исто и Агнеша. Да ли је ту стајала од пре, или је тек сад дошла? Да ли их је видела? Да ли је што приметила? — Одите ближе, теткице, — зовну је гроф. — Јесте ли још болни? Ама ви сте много бледи; па и дрхћете. Што сте онда излазили из собе? Кнегињица седе. — Хтела сам мало да се разонодим. Мислила сам да ће ми пре проћи; али сад видим да сам погрешила. Павле је поздрави, али она једва мрдну главом, већ се наслони у столици. Гроф позва госпођицу Јулију и замоли је да одведе кнегињицу у њен стан. — Изгледа да је пролазна слабост. Хајдемо даље, — говораше гроф. — Ова се библијотека, као што је видите, овде у престоници неће увећати. То је много скупо, а овде и нема оне потребе, као у унутрашњости на имању. Очувана овако она ће временом још добити у вредности. Пошто су површно прегледали и богату, неколико столећа стару архиву, и друга нека одељења, која се обично налазе у великашким кућама, вратише се у главни стан у салончић где су били пређе. Грофица је још ту седела и читала. Павле стаде да се прашта, али грофица га прекиде: — Међер, господине Ђурићу, ви сте нам донели мало песама, зар немате више? — Један мој друг обећао ми је, али ми  није донео за данас, а ја сам се међутим ослонио на његово обећање. — Па хоћете ли их добити? — О томе нема сумње. — Онда молим, дођите нам још једном и донесите. — Или пошљите, ако вам је лакше, — рече Агнеша. Грофица погледа у кћер: канда ова неће да овај више долази. — Јест, како вам је лакше, — додаде и она. — Ја ћу учинити како ви наредите. — Како велиш, Агнешо? — Није лепо да трудимо господина, ма да би боље било да ми он да упуства. Али песме нису тешке, моћи ћу и сама. Ту се и гроф умеша. — Ако је боље да ти да упуства, онда замоли господина Ђурића, да још једном дође. Агнеша се брзо окрену Павлу и брзо али кратко рече: — Молим. Павле се поклони и одговори: — Доћи ћу. То је била једна мала лукава игра љубави, да родитељи не примете ништа. И Павле се опрости са породицом носећи у срцу једно драгоцено сазнање. — Ви сте, дакле, сада у извесности о своме положају у овој целој замршеној афери, — рече једног дана Нинчић Павлу, кад му је овај, не зна се већ који пут, причао о  својој љубави, коју се сад већ није стидео тако назвати пред собом и пред својим пријатељем. — Ви, дакле, од оног тренутка у оној благословеној библијотеци спадате у ред најсрећнијих људи на овом чемерном земљину шару, и ја мислим, није ми нужно уверавати вас, да се овом новом обрту од срца радујем и да вам честитам ту вашу велику и ретку срећу, која одиста спада у најређе на свету. Будите за њу благодарни Богу и чувајте је, а ја вам желим да до краја буде тако и да на крају, а то нека буде што пре, после толиких ваших мука, постигнете своју прекрасну жељу. Ви сте у величанственом положају, прико, као што се каже, паде вам сикира у мед. Хајд’, нека је са срећом. Нинчић је првих дана остао при оваком тону говора, што је Павла учинило још срећнијим, јер је у тим речима видео одобравање онога, кога је ценио. Тек после неколико дана Нинчић му рече: — Ја сам, у осталом, већ давно слутио што ви не знађасте. Мислим да је то младо чељаде још из Србије понело собом „божанствену искру“. Ви сте ми о тој ствари и причали сваку појединост како заљубљени обично чине. По тим појединостима ја сам одавна већ знао што сте ви тек сад сазнали. Но боље је што сте пустили да се ствар својим природним путем развија. Нинчић и Павле су се сада, када су почели љути зимњи дани да попуштају, обично пред вече састајали, одилазили у шетњу и  за то време су обично и водили оваке разговоре. Нинчић му, продужавајући шетњу, даље рече: — Сузе у очима... то је озбиљна ствар; сузе у очима значе велику љубав. Но немојте да уздрхћете, треба да се навикнете на ту реч. У осталом, ви то већ знате и сами, као што је и она уверена о вами, јер су њене сузе биле само последица вашег жалосног лица као виновника. Главно је да сте се споразумели. То је једно. Друго: још су вас и поновно позвали. То је такође тријумф. Али мени се чини, да ће то бити ваша последња посета. — По чему? — По оној љубазности родитеља. Они су се и сувише исцрпли пред вами, а да не би били уверени да су то чинили пред лицем, са којим не мисле и даље стајати у додиру. — Па шта ће, дакле, бити? Нинчић оклеваше, затим рече: — О томе ћемо говорити, кад му буде дошло време. - Не, не, молим вас да о томе говоримо сада. — Лепо, — рече Нинчић без воље; — даље ће бити оно што је са мном било. Павле се трже. — А шта је било с вами? — То ви знате; напоменуо сам вам. — Ох, па зар се то не би могло избећи. — рече Павле болно заустављајући се. — Не, пријатељу, не. То је неминовна судбина свих оваких случајева. Исти је случај био код мене; исто ће се тако свршити и овај. — А, ви сте свирепи. — Али сам и правичан. Ја сам вас на све то упозорио, шта више, био сам вам у истом пред очима, ја, жив пример и доказ од кости и меса. Ви сте поред свега тога загазили у овај опасан одношај, а то значи да сте били свесни о исходу и да нисте марили за њ. Можда је овај разговор или црне слутње његове утицале толико на Павла, да кад је прве недеље поновио своју посету, и однео и остатак песама, није више био онако слободан и пун надежде. Али састанак овај ипак није био без својих лепота. Павле је, као хотимично, у сагласности са својим душевним расположењем данас изабрао све тужне песме; севдалијске Босанске певао је са таквим узбуђењем, да су му сви искрено заблагодарили, чак и гроф, који је, чувши свирку, одмах пришао овамо. Гроф је свој данашњи долазак објаснио не само лепотом Павлова певања, које га је овамо домамило, век и душевним сродством, које постоји између тих песама и његових осећаја. — Забадава, — објашњаваше учтиво гроф, — порекло се не може ни порећи ни избрисати. Када ове песме слушам, чини ми се, да се у мени буде неке давнашње, тамне  али тим примамљивије успомене. Другом то, можда, не би ни било лепо, а мене очарава. Доцније дође и кнегињица са читавом пратњом: са маршалом (то је онај господин, кога је грофица у Баточини звала бароном); са неким високим мршавим господином, кога називаху професором и који је некада у кући био васпитач, али и доцније остао, да уређује грофовску архиву и остале збирке, и да напише историју породице. Са кнегињицом дођоше још и нека друга отменија лица, од којих је Павле запамтио само једну дежмекасту госпођу и једног малог господина са сјајно улицканом црном пароком, од чега му је задњи део главе изгледао као политиран. Овај господин, са политираном главом, био је врло љубазан и после сваке песме пао би у екстазу, објашњавајући кнегињици да млади господин дивно пева, да су песме које предаје права ризница за оперску музику и да млади господин има врло срећну спољашњост за таке ствари. Он је то говорио кнегињици, али му ова окрете леђа. Друштво мало оживи; свако је редом прилазио каквом инструменту и предавао нешто из својега егзотичнога програма. При том се обелодани Павлу да је онај мали господин са политираном главом неки чувени музичар, који је у кући предавао ову уметност, а доцније добио права да посећује породицу, но, изгледа, само у оно доба, кад се нису очекивале посете из вишега друштва. Напослетку дође час растанка. Павле се врло церемонијално захвали код грофице на милости и уживању што му је пружила позвав га у своју кућу, а гроф му врати све те учтивости. Кнегињицу је пољубио у руку, која му се поклони врло учтиво али и збуњено; са Агнешом се руковао и руке су им се обухватиле као што су им се и погледи удубили очи у очи тренутно. Затим Павле оде. Кад је био пред кућом, окренуо се с тешким срцем према њој, као да је онде оставио нешто најмилије, са чим ће се морати раставити занавек. IX Мати и кћи Питање о васпитању у модерном је друштву питање о животу и смрти, питање до кога стоји будућност. Једнога дана грофица Јанковићева изненада оде у одаје своје сестре и нађе је пред прозором плачући. Наслонила се о широки прозорски оквир, а очи покрила рупцем и обадвема рукама. Грофица јој приђе полагано и метну јој пуначку руку на раме. — Шта радиш, Страто? Ова се трже, окрете се и, погледајући у сестру немило изненађена, труђаше се да прикрије сузе. — Ти си, Сандо? — Шта ти је? — Ништа, размишљам. — Са сузним очима. Зашто плачеш? — Нисам плакала, али сам имала пуно тешких и неутешних осећаја. — О чему си мислила? Шта имаш ти  да тугујеш? — запита грофица прекорно. — Ти би требала сад, напротив, са нама заједно да се радујеш. Чему? — Ти се у последње доба мало интересујеш за ствари ове куће; а њен си члан; иначе би знала шта велим. — Одиста не знам. — Та, хтедох ти јавити, да сам се решила да удам Агнешу. Кнегињица се трже и брзо приђе сестри. — Да је удаш? За кога? — За једну врло ваљану партију. — За Павла Ђурића?! — ускликну кнегињица, а сва се стресе. — Каква ти је то идеја! Зашто баш за њега? Кнегињица Страга се полу несвесно спусти у наслоњачу. — Ах, дакле, није за њега! — А зашто би било баш за њега? Грофица погледа испитујући у сестру, која је ћутала. — Молим те, — понови она, — објасни ми твој пређашњи усклик. Кнегињица се, у место одговора, заплака, а грофица је поплашено ухвати за руку и запита: — Ха, Страто, ти знаш нешто о чему не смеш или нећеш да говориш. Шта кријеш то од нас? Твоје је држање од пре неколико дана врло загонетно; сад сам те затекла где плачеш. Кнегињица не одговори, али је погледа молећи, као да је преклињала да је не испитује. Грофица поче да хода горе доле очевидно љутита. Затим стаде пред сестром и поче јој пребацивати: — Ти се још ниси опаметила. Ја сам за твоје сузе, које мало час видех у твојим очима, мислила, да си се нешто сетила наше покојне мајке, која нас је тако рано оставила. — Да, и ње сам се сетила... — На жалост, пуно имам разлога мислити да није тако. Ти се канда бојиш за твога младога Србина. Кнегињица суморно погледа преда се. Грофица је ухвати за раме: — Страто, немој од мене крити ништа. Ја сам мајка; сад се више не бринем само за своју одраслу самосталну сестру, већ и за своју младу неискусну једину кћер. И кад се кнегињица још не могаде да реши на одговор, она јој довикну својим снажним гласом: — Говори! Ти кријеш нешто од мене, што ја морам знати. Говори! И тада јој кнегињица исприча сцену у библијотеци, којој је нехотице била сведок. Она је приметила немо признање у очима двоје младих, и то јој је мало час отргло усклик. Грофица је пред њом стајала као укопана; после неколико тренутака проговори: — Ти си изустила важне речи; ако си се преварила... ако.. Очајно лице кнегињичино потврђиваше њен исказ. — Дакле истина је! Па се онда упути вратима. — Опрости, ово је тако важно питање, да га морам одмах решити. Кнегињица је не могаде зауставити, а грофице нестаде кроз брзо отворена и затворена врата. После неколико брзих корака грофица се ипак заустави у ходнику. Промишљала је шта најпре да ради, те се реши да оде мужу. Гроф Јанковић је, као увек јутром, и сада седео пред својим писаћим столом и веома се зачудио, када виде своју жену како брзо улази без куцања а зажарена лица. — Добро јутро, драги. Да чујеш што ће ти крв узбуркати. — Ти си се нешто узнемирила! Седи, да чујем. Она остаде поред стола стојећи и исприча кратко признање сестрино. Гроф се јако уозбиљи и запита: — Кад је то било? — Пре две недеље или дванаест дана, кад је онај Србин био последњи пут код нас. — Хм; дакле, примисмо плебејца у кућу, и он нам је на првом јуришу отима. Ето последице наше превелике љубазности. — Та, није то због тога. Ако ту одиста има нечега, онда је то, нажалост, права љубав. — На жалост, тако је. — одговори гроф; — са оваким се симптомима појављује само  права љубав. И шта ћемо онда са нашом јединицом? — Ах, ово је ужасно! — рече грофица нестрпељиво. — Ту не помаже пренемагање, драга женице, већ најпре треба извидети тачно у чему је ствар, па после решавати шта ће се. Само се не сме изгубити глава, јер онда је наравно и све остало изгубљено. — Па шта да се ради? — То је обично питање слабијих, када се због својих погрешака нађу на цедилу. Али оставимо пребацивања и гледајмо своја посла. Најпре требаш да знаш, жено, да је онај младић јача страна, ако има уза се Агнешу. — То се не зна! — узвикну грофица. — То треба видети. — Па да видимо. — То је твоја ствар; ти си мајка, ти ћеш то најбоље умети свршити са својом кћерком. Али пре свега умири се, седи, размишљај, па тек кад си се охладила, почни. Грофица седе и размишљаше. — Како би било запитати њу саму? — рече гроф. — Не знам, још не могу да се одважим ни на какав одсудан корак, али, чини ми се, тај начин и иначе није најбољи. Видећу. — Ради како знаш; желим ти успеха. — Ја све мислим, да нема до ње нити кривице, нити заинтересовања за тога странца. Прође неколико дана, док се грофица  предомишљала и, кад смисли згодан начин, оде, да потражи своју кћер. Ова је била у својој соби седећи пред гласовиром; прстима је површно прелетала преко клавијатуре, а пред њом на наслону биле су отворене песне, које јој је Павле Ђурић био донео, и уз које бејаше својеручно написао француски превод. Она је певуцкала расејано, полугласно, а погледом је лутала по ваздуху. — Агнеша! — ослови је мајка. Она се трже и устаде. — Остави, сине, свирање тих наивних почетничких песмица, у којима нема никакве праве и озбиљне лепоте. Губиш времена залуду. — Зашто, мамице? Мени се јако свиде. Пуне су непосредних чистих израза, у којима се на прве звукове назире побуда што их је изазвала. — Да, оне су пуне и сувише непосредних израза, али непосредних до простоте, до сељачке грубости. — Мени се, напротив, чини, мамице, да у њима увек има и нечега галантнога, као да их је спевао народ који и нема сељаке. — Ти си оштроумна као увек, чедо моје. То је по свој прилици у тим песмама отуда, што је и тај јужњачки народ живео некада близу средишта цивилизације. Ти си сама видела на нашем путу остатке њихове старе културе. Они су тада били и углађенији но сад; тада су стајали у јаком општењу са Грцима, а Грци су тада били оно што су  данас Французи... Но мени се ипак не допадају ове час размажено сладострасне, час сурове песме. Агнеша тужно обори главу. Она је те песме толико волела! — Али оставимо то! Та, ако их баш волиш, имаћеш доста прилика да намирујеш своје неразумљиве ћуди. Ти си наша кћи, и твој отац и ја трудили смо се да ти у животу осигурамо независан, управо сјајан положај; кад се удаш, имаћеш времена, да свираш и да певаш твоје песмице до миле воље. Али сад да се разговарамо о претежнијим стварима. Тиче се твоје удаје. — Да се удам? Ко мисли на удају? — Седи, дете моје, до мене. Тако. Сад ми кажи волиш ли своју матер? — Какво је то питање, мамице? — Тиме хоћеш да кажеш да ме волиш. Дакле, слушај. Верујеш ли да си нам ти наше благо, твоме оцу и мени? Верујеш ли да ми то благо нисмо ради да изгубимо? — Ама зашто бисте га изгубили? — Године су ту, кад се и на тај тешки тренутак мора мислити. Теби је већ двадесет и прва година. — Па шта је с тим? — рече Агнеша, брижно посматрајући своју мајку, која је у овом тренутку била пуна нежности према њој. — Ти знаш како си се држала према већини твојих просилаца. Било их је, хвала Вогу, доста. Ниси хтела рано да се вежеш, а и ја сам волела да ми што дуже останеш  у кући, кад је Тасило већ морао да оде на поље озбиљнијих дужности но што су синовље. Али се више не може чекати. Ове лепе очи канда се понекад и нехотице муте, и канда су ти ови твоји сјајни обрашчићи понекад тамни... Агнеша постаде пажљивија. Така нежност мајчина морала је имати нарочита узрока, и она је са немилом слутњом запита: — Шта хоћеш тиме да кажеш, мамице? — Шта хоћу, кћери? Па зар немаш ништа да ми кажеш? Баш ништа? — Не знам шта желиш? — Ти не требаш од мене бар сад још ништа да кријеш; можда ће ти мајка бити од помоћи. — Шта бих могла ја од тебе крити; мамице? Молим те питај, и ја ћу одговарати. — Ево шта ја мислим, Агнешо. Има неколико одличних младића, који се такмиче за тебе, и мени се чини, ти кријеш неку тајну од твојих родитеља. Међутим ја знам да се у твоме срдашцу наметнула једна срећна наклоност. — Срећна наклоност, мамице, шта разумеваш под тим? — Не, немој крити, и ја нећу више да те остављам у неизвесности; и ако је то удар за моје природне и најмилије осећаје, ја ипак морам признати, да је и томе једном дошло време... Ја се потпуно слажем са твојим избором. — Са мојим избором? Ох, мамице, што ме мучиш? Што не кажеш шта мислиш? — Шта мислим, дете, не мислим већ знам. Зар си ти кадгод веровала да од своје матере можеш што утајити? Не, не, не, сине, моје је око још доста оштро, и ја сам женска. Ја ти одобравам твој избор. Ја знам све. — Шта знаш? Молим те, реци. — Да си се... да си се... загледала — — Ја загледала?.. У кога? — запита Агнеша сва дрхћући. — А, дакле, погодила сам... Видиш да од мене не можеш ништа сакрити... Знам ја да си се ти.. загледала.. у младог... војводу Баркарија. — Војвода Баркари? Откуд ти та мисао, мати? — Видела сам ја добро како се гледате. Теби се он по свему највише допада од обожавалаца твојих. А и заслужује. Још млад, а већ толико озбиљан, па ипак пун нежности. До душе, није богат, али ми се он највише свиди, кад си га већ и ти изабрала... — Ја, мамице, — узвикну Агнеша дижући се, — ја га нисам изабрала. — Но-но-но-но, немој се стидети ни жестити. Ја ти рекох да у главном нисам противна. А има и других такмичара.. — Нећу да чујем за њих. — Дакле, само хоћеш Баркарија. Срећан човек. Ипак чуј: ту ти је гроф Телеки, осредња партија, али врло нежан човек;... барон Феј, ближе је своје четрдесете но тридесете године, али богат, озбиљан и одличан човек, који ће некада играти велику улогу  у животу; ти би била чувена жена, и ја се управо поносим његовом просидбом;... затим Едгар Калај, паланачки племић, сиромах али врло даровит и одличног је понашања; па после... Фон Хадерик, такође пријатан младић а десетоструки милијунар... и још неки, већином су ми по вољи, али ти канда си се решила и изабрала младога Баркарија. — Да ли ме проси? — Говорио ми је већ, и ја сам обећала. — Ти си обећала? Како си могла? — Без тебе, је ли, дете моје? Та, ја сам већ одавна приметила... и управо ствар је свршена. — Како је свршена? — Војвода те испросио. — И ти си ме дала? — Како не бих! Рекох ти, ствар је свршена. — Ох, шта си учинила, мамице! — Зашто, чедо моје, зашто? Немој да ти је криво на твоју мајку што је можда преко твоје воње похитала, да ти испуни вољу. Војвода није богзна каквог стања, јер му је господин тата за младости био доста лаке руке, док је живео у Паризу, где се оженио са једном чувеном и лепом глумицом. Од ње је млади војвода мора бити, и наследио оне лепе особине које га красе. Ја не волим те позоришне принцезе, али ова је била разборита и штедљива, и повратила је доста замашан део од изгубљеног имања. И син јој је штедљив и карактеран; чујем да са највећом уредношћу отплаћује очеве дугове; ти ћеш  са њим кроз кратко време бити врло богата, нарочито кад додамо твој мираз и теткичин величанствени прилог. Па још ћете врло срећно живети, из очију му вири добра ћуд; ономадне вас гледам у вече из ложе, он је био у партеру — — Мамице, молим те, не говори ми више о њему, — викну Агнеша у највећем нестрпљењу. — Како да ти не говорим о твоме заручнику? — Заручник? Ја ништа не знам о томе. — Не знаш? — одврати грофица устајући. — Па ево ја ти саопштавам. Ходи овамо, да те пољубим и да ти честитам. — Шта ти говориш, мајко? Јесам ли при свести? Какво заручење? — Па, ја ти рекох, ствар је свршена; он ће по подне доћи. — Овамо нека не долази, ја га нећу, — одговори Агнеша скоро осорљиво. — Шта? Да се нисам преварила? Да га не мрзиш? А што да га мрзиш, тог одличног младог племића? — Војвода Баркари је одличан младић, без сумње, ја о томе имам уверења, — одговори Агнеша свечано. — Али ја га нећу за младожењу и ја нисам са њим заручена. У грофици се узбуни нестрпљење. — Зар тако говориш сад, а пре си ме својим држањем обмањивала? — То сте се ви сами обмањивали, мајко, јер ја никад нисам мислила на њега. — Па сад шта да се ради, кад је ствар свршена? И свет већ зна о томе да ће нам он бити зет, а ти ниси из породице, која може да да материјала за чаршијске разговоре. — Ако таких разговора буде, биће их без моје кривице. — Знам, кћери, али и ако би ти разговори постали без твоје кривице, као што велиш, ти ипак треба да их уклониш. Ево ти прилике. — На то не мислим. Ја знам само да нећу војводу Баркарија. — Па шта да радимо сад, кад је ствар свршена? Он има реч моју и очеву. Ја сам пристала и у твоје име; он ће после подне доћи, да те проси формално пред целом породицом и доноси ти на поклон једну вековно стару огрлицу своје мајке, која се у породици чува више од пет стотина година, у вредности од пола милијуна. — То је лепо од њега, али таку драгоценост треба да чува за ону, која ће је умети више ценити но ја. — Ама, шта ти је, Агнешо? Ја хоћу да знам зашто си противна војводи? — Зато што га не волим. — А, а, тако, дакле! Ти га не волиш! Е, то је друга ствар, — рече грофица гневно; — а онда шта значе моја опажања у вашем међусобном држању? — Значе, да ниси ништа добро опазила, мамице. — А зашто не волиш војводу, и што то  ниси раније рекла, док га још нисмо охрабрили на одсудан корак? — Зато што на њега никад нисам помишљала — А зашто нећеш да чујеш? Агнеша се усправи и с озбиљним лицем али чврстим гласом рече: — Зато што другог волим. — Другог?... А ко је тај? — Молим те, немој ме питати. — Ја ћу ти помоћи. Да није Павле Ђурић? Агнеша пребледе, кад чу ово име, али ипак право погледа мајци у очи, када јој одговори: — Јест, тако се зове. Сада наста ћутање кратко али судбоносно. Обе се женске згледаше, Агнеша одважно по спољњем изгледу али у души смрвљена од страха, а Јанковићка упрепашћена и решена на све. Кад се мало освестила, рече: — Дакле, истина је, истина је! Агнеша разумеде да су јој тајну сазнали; на који начин и ко ју је издао, ову велику тајну, о којој и она сама још не беше сасвим на чисто, и која јој сад под наваљивањем мајчиним искочи на усне као варница под чекићем, то она не могаде схватити. Али ова је тајна била већ ту на видику; она је, као муња, пролетела кроз мирисави ваздух ове куће, пала је као гром у ову досад мирну срећну и благородну породицу, и сад је само било питање, какву је штету ту учинила и како ће се та штета накнадити. Опет мајка узе реч: — Ти си нас поразила, дете, и, ако не одустанеш од твоје луде наклоности, о којој не могу још ни претпоставити да одиста постоји, већ се надам да је само једна тренутна ћуд запаљене ти млађане маште, онда ћеш скрхати сву, дугим годинама мучно саздану срећу овог дома, и отераћеш пре времена у гроб оне, који су ти живот поклонили. Агнеша приђе својој мајци: — Зашто тако говорите, мамице? Зар је такав грех волети искрено и чисто без рачуна, без задњих мисли? Ја тако волим. Грофица одговори ломећи руке: — Ама, да ли ти збиља говориш, дете? Јеси ли при свести? Какви су то удари, које скрива свака твоја реч и падају свом силом на моју главу која сам те не само родила, однеговала, већ и васпитала? Чиме сам то заслужила? Јесам ли ти увек била брижна мати? Што вређаш, што унижаваш, зашто хоћеш да уништиш ову кућу, која ти је давала пуним рукама све могућности, да одрастеш ево овако несразмерно дивна? Агнеша се упропасти. Није пре ни издалека помишљала е ће ова борба бити овака. Слутила је да ће бити тешка, толико је већ имала искуства, али јој сад на ове ужасне речи материне, која је у њеним очима досад бивала највећи авторитет и представљала пред њом највећу и најсветију љубав, задрхташе и душа и тело, те, неодлучна, шта ће да одговори, само је гледала у мајку. Ова је узе за руку и привуче је к себи: — Оди, изближе да те видим. Куку мени јадној, канда ћу те изгубити; имам ужасно осећање, које ме почиње давити, као да ћеш ми умрети. Ох, кћери моја, шта радиш? Она се грчевито заплака на грудима своје кћери, а ова не знаде како да се држи у овом, можда, првом тешком тренутку свога живота. — Мамице, слатка, опрости, ја одиста не знам шта радим. Ја сам несрећна. — Да несрећна си, чедо моје, и унесрећујеш и нас све. За Тасила никад се толико нисмо бринули, јер је он све своје донео собом при рођењу; његов је живот био већ унапред опредељен. За тебе смо се бојали највише и једино за тебе; теби поклањасмо главну пажњу непрекидно и дању и ноћу у тешким бригама и неизвесности, хоћеш ли бити срећна. Знађасмо да ћеш нас морати кад тад напустити, да ће те позив твој одазвати у друге нове прилике, где те више нећемо моћи мазити својим бригама, и где ти никад нећемо моћи помоћи у довољној мери; и баш зато смо за тебе непрестано стрепили. А шта да рекнем о себи? Да сам имала још кћери, можда би се овај тешки осећај поделио, те би ми га било лакше подносити; могла сам се надати да ћу једну бар од више њих видети срећном и тиме бар нешто мало утешити срце, ако то са другима не би био случај. Али ево ја имађах само једну и то овакву, овакву! (Обасу кћерку пољупцима) О, дете, ти не  знаш да мајчино срце целог свог живота гине у болу и бризи, када има само једну кћер лепу и драгу. И сад поред тога ја дочеках да ми ово и по себи слабо срце сломијеш, па ако је од дуготрајне душевне борбе од њега још што преостало, да и то раздробиш, сатреш сасвим. Агнеша је посртала под теретом овога ужасног пребацивања. Она, која је у својој мајци увек гледала анђела свога на земљи, а пре свега својега анђела хранитеља, о којој је и у сну снивала само као о најузвишенијем, о најчистијем створењу на свету, она је то створење увредила до срца, погазила њену неизмерну љубав, која јој је живот дала и која је праћаше од рођења досад. Своју мајку никад није чула да овако говори; чула је за оваке призоре, можда, у разговору, или гледала у позоришту, или у каквом роману читала о њему, и увек је то о срце коснуло, увек је јако заинтересовало због необичности саме појаве, а ево данас је сама она у таквом положају, шта више, она је предмет и виновник његов. Од стида и узбуђења не могаде ништа да одговори мајци, већ је ћутећки плакала у загрљају родитељском. Мајка је на послетку пусти и обриса своје и њене сузе. Са урођеном лукавости својом видела је да је племенито срце кћерино не само потресено већ и поколебано. И она се добро чувала да тај утисак квари. Брзо делање у овакој ствари било је главно, и како је она све унапред припремила, известила  војводу и своју породицу и позвала га на просидбу, то јој је ово расположење Агнешино добро дошло, и зато га није хтела никаквим новим насртајем реметити, јер би то могло избацити Агнешу из заноса, у који је била довела мајчина жестина и њена силна пребацивања која би уздрмала упорност у свакога доброга детета, нарочито ако је то девојка млада и слаба и васпитана као Агнеша. Млада грофица напослетку остави своју матер и седе на столицу ћутећки. Била је под влашћу јаче силе од себе и под тим утиском за тренут заборави и свој најсилнији осећај и стаде у неком неодређеном стању душевне немоћи. То је приметила грофица и она се реши да употреби прилику. Погледа у сат; било је скоро подне. Позва сместа укућане, да одмах после доручка дођу у велики салон, а овамо је наредила да се доручак зготови пре но други пут. После доручка сви се скупише у великој сали, где је и Агнеша била дошла. Мајка, да би само осигурала успех, није јој споменула ни да промени тоалету, јер би то могло да је пробуди из летаргије. Агнеша је седела мирно у друштву, које се око ње разговарало, кретало и шалило. Осим ње је само кнегињица била нешто ћутљива, и гледаше око себе, као да не разуме шта се дешава. Око три сата сви се узрујаше. Споља се зачу зврјање кола, која стадоше пред палатом. Грофица узе кћер под мишку и одведе је у споредно одељење. Ту наскоро уђе војвода Баркари. Био је омален, врло симпатичан, леп и окретан младић са живим и великим црним очима, са којима је, као и са јужњачким лицем његовим, пријатно армонисала укрућена чиста сјајна кошуља. Грофица га сачека близу врата и шану му: — Агнеши је позлило, немојте је, кнеже, много узнемиривати вашим разлагањима. То ћете моћи други пут. Војвода се поклони пред младом, и толико је био поуздан у свој успех, да је већ и заручни дар држао у рукама у великој плавој кутији. — Светла госпођице, — прозбори јој учтиво и званично, — дошао сам, да вас просим и да вам кажем да ћете ме учинити најсрећнијим човеком, ако ме будете примили за мужа. Агнеша уместо одговора подиже руку; он је тумачио да пристаје, она пак да га одбија. Мајка приступи и, као да ништа није чула, проговори изненађено: — Ама шта ви то радите, децо? Шта вам је то у руци, војводо? Ах, шта се трошите? Војвода пружи кутију Агнеши, која је не узе. — Гле, гле, — узвикну грофица са осмехом, прихвати кутију и отвори је. — Ах, ах!...  Ово је да се човек упрепасти од оволиког сјаја. Види, Агнешо, види, дете моје. Извади огрлицу и метну је кћерци о врат. Затим пољуби Агнешу и војводу у чело, Агнеша не проговори ни једне речи, она их обоје изведе у салон. Тако је било заручење Агнешино, а Павле о томе не знађаше ништа. X ТРИ ПИСМАНЦЕТА Срце је пуно дубина и глибова, који се кашто сталоже, али их тисућа струја разривају и плачу.  Крашевски А камо сте пошли овуда, младићу?  То врло гласно довикнуто питање било је управљено Павлу, који је замишљено ишао неком омањом мање живом улицом. Кад се осврнуо, видео је да за њим иде господин Чилаг са неким хартијама под мишком као увек. Стигав младића, он понови питање: — Камо ћете ви овако сами и замишљени овим мртвим улицама, а у овом господском крају? — Нисам знао да је господски крај. — Јест, још како. То је оно што се зове Magnatenviertel или великашки кварт. Имате посла овуда? — Не, шетам се само. — Ви се у последње доба много шетате. — Зато што је мало отоплило време. — Али ви, уместо да се радујете доласку пролећа, све већма бивате замишљенији. — То не знам. — Није нужно да ви знате, кад ми то видимо јасно. Павле не одговори ништа. — Но, ви, ваљда, помишљате сада како сам ја неучтив или наметљив човек. То можете слободно помислити, јер ја о томе не водим рачуна. За обичну салонску предусретљивост и данашње учтивости плиткоумних не марим, и зато је и не упражњавам. — Нисам тако што помислио, а имам обзира према вашим особеностима. — Увек та нежност, која ми се не допада. Волео бих да сте мало одрешитији, правији. Ви никад нећете пресећи Гордијски чвор. — Зашто? Треба ли да будем као ви? — То не велим, то ви не можете бити, јер се природа не понавља. Али бисте требали да имате више животне снаге. Ово је, до душе, швапски израз, али је добар. — Ја мислим да је имам колико ми треба. — Да, колико треба... за вас, али човек не живи само за себе... Него, оставимо то. Хоћете ли далеко овим путем? — Не знам ни сам. — Канда сте стали ту или хтедосте стати. Ја имам посла у овој кући. — У овој? — Да. Они су приспели у улицу Надвојводе Карла, а баш пред кућу Јанковићеву. — А шта ви ту имате посла? — Ја свуда могу да имам, а и имам  посла. Ја сам свуда познат, ја сам чувени Чилаг. — То знам, али бих ипак волео знати и ово. — Проста ствар. Донео сам неколико молби неких сиротих жена. Ако је по вољи, причекајте ме. Ја их обично напишем и препишем за неписмене, па их сам и предам код богатијих породица, којих списак имам код куће. Овде ћу предати вратару и кроз који дан ћу доћи, да видим ресултат. Хоћете ли ме чекати или не? — Зашто да не. — Ја ћу се одмах вратити. Чилаг уђе и предаде портиру неколико молби, који их гунђајући баци на сто. Затим се Чилаг брзо врати Павлу. — Сад сам им предао повише. Имају рачуна да даду. — Зашто? — Удаје им се кћер. — Шта? — Шта шта? Удаје им се кћер. — Како? — Шта вичете бесмислено? У тој кући где сам предао молбе удаје се једна девојка. То је све. — Која? — А ко ће је знати како се зове. Чини ми се Агнеша. — Шта? — Ама шта шта? — Агнеша Јанковићева се удаје? — Тако сам чуо да је просе. Павле још једнако гледаше узверено на Чилага и био је толико задивљен, да је стао. — Откуд знате? — Ама, зар ја да не знам? Хаха, ви сте врло наивни, господине млади; зар вам је то чудновато?... Ама зашто стојимо? Молим вас, хајдемо даље, молим вас. Павле једва пође. — Чудновата ми је ваша вест, тим пре што није истинита. — Шта није истинита, шта ви то знате? Ено, ја сам већ и предао молбе на тај рачун. — Ви сте похитали, али ја вам кажем да то није истина, — рече Павле скоро сурово. — Како да није истина, младићу, кад знам ко је и младожења. — Ко је? — упита Павле једва дишући. — Неки војвода Баркари. — Војвода Баркари? — Јест, тако неко закарабуљено име. Ама, зашто опет стојимо, молим вас? Хајдемо, молим вас. — Знате ли ви то извесно? — До врага, шта вам је, шта вичете толико; откуд да не знам? Зар Чилаг може да говори о стварима које не зна? — Откуд знате? — То је моја ствар. Кроз који дан читаћете, у осталом, и у новинама. — Већ и у новинама?... Хвала вам на  пратњи; ја идем натраг. Доста сам се шетао. — рече Павле праштајући се. — И ја сам хтео да сврнем у овај сокачић, имам још да обиђем неколико богаташких кука. До виђења! Павле се обрну без поздрава. У повратку морао је проћи поред грофовске куке. Пола бесвесно, као у напитом стању, ишао је пред кућом, па је посматраше одоздо, затим застаде пред капијом и погледа унутра. Хтео је да види, да ли има на овој кући какве промене, и да ли ће у авлији видети нечега необичнога; али није видео ништа. Како је ту стајао, изиђе портир преда њ, скидајући капу и упита га учтиво, да ли заповеда штогод. — Не, неман ништа да желим. Али бих хтео да вас запитам о нечем. — Стојим на расположењу. — Да ли је истинита вест о просидби грофице Агнеше? — Ми укућани још ништа извесно не знамо; али се међу нама млађима много говори о њеној просидби. Биће да је истина, јер један од младе господе био је ту неколико пута. — Ко је то? — Неки војвода Баркарли или Бакарни или тако нешто. — А кад је могао отприлике испросити? — Отприлике на неколико дана после ваше последње посете. — Хвала вам, — рече Павле и даде му бакшиш. Затим одјури. Оде право у редакцију онога листа, где је Нинчић радио. Преко једнога послужитеља, кога је затекао у авлији, пошље му своју карту с молбом да изађе мало под капију на неколико речи. — Извол’те унутра. — Нећу; причекаћу овде. После неколико тренутака чуше се хитни кораци, и Нинчић изађе преда њ сав упрепашћен. У руци је држао парче хартије. — Ама, какви су то ваши успеси, Павле, за Бога? Каква је то црна вест? — Дакле, већ и ви знате? — Ево; пре једног сата донеше је; ево је на овој хартијици; при коректури листа угледах белешку, можете себи замислити у каквом расположењу. — Да ли је истина? — Па, не верујем да није. — Да ли ће вест и у другим новинама изићи? — Не верујем још данас. Није донесена са компетентне стране, већ ју је дао један од наших колпортера. Лако је могуће да је прерана. — Можете ли је обуставити? — Како да не. — Молим, учините ми љубав. — Па шта ће вам то помоћи? — Гледаћу лично да се известим на надлежном месту. — На надлежном месту? — На најнадлежнијем. — Па шта ћете после? — Да видим. Збогом. Оде. Нинчић још неко време стајаше под капијом, гледајући за њим са сажалењем и суморно мрмљајући: — Сасвим као ја; сасвим као ја. Павле је међутим хитао својој кући, да се одмори и да види шта ће. Кад је ушао у стан, јавише му, да га неко чека. То беше неки господски послужитељ. — Тражим господина Павла Ђурића. — Ја сам. Донео сам ово писмо. Павле га отвори. Писмо је гласило: „Где сте Ви, Павле? Зар још не видите да Вас волим? Мене хоће да удаду, већ су ме испросили код родитеља. Спасавајте ме! А.“ Павле окрете бледо лице своје према послужитељу: — Чека ли се одговор? — Рекоше ми да вас нађем лично и да донесем и ваш одговор. — Јесте ли повереник? — Ја сам грофици Агнеши одан до гроба. Павле извади хартију и у хитњи и узбуђењу једва читко написа ове речи: „Заложићу свој живот, да предупредим ствар. Држите се храбро. Сав Ваш П.“ Послужитељ оде, а Павле, остав сам, баци се на канабе. Крв му јурну према мозгу и силно му стаде ударати према слепим очима. Већ кад му је Чилаг саопштио вест, поразила га је као гром, а непоузданим кораком ишао је до палате, отуд је пак више трчао но ишао до Нинчића и био је сав задуван, кад је стигао пред редакцију. Али отуд довде на путу мислио је да ће да му прсне глава; она га сад по други пут заболи у животу, али више но оно првом приликом код куће у Србији. Мало час мислио је да ће да му прсне глава, а сад скоро да му пукне срце. Седео је непомично на канабету и гледао је право преда се. У том га је положају затекла његова газдарица, која пред вече уђе, да спрема за ноћ. То беше Српкиња, одлична патријоткиња и врло доброћудна. Издавала је стан увек српским младићима. Она се убезекну. — Ви сте код куће, господине Павле? Ама шта вам је? Јесте ли болесни? Како страшно изгледате! Куку, та то је крв на вашим уснама. Зато сте се ви јадни укочили. Жена потрчи на врата и стаде викати. — Душане, оди брже, Душане! То је био њен син, са киме је заједно седела. Младић беше случајно код куће, утрча у собу и, кад разумеле шта је, подигоше заједнички Павла, који је био сасвим изнемогао и одведоше га код умиваоника, да га водом полију. Ту га газдарица стаде трљати, али се одједном отворише уста Павлу и на њих покуља крв. Газдарица се престрави. Брзо опра Павла, па га са сином заједно поче свлачити. — Шта вам је? Је ли вас ко повредио? — Није. Доведите ми господина Нинчића. — Које му је адреса? Павле рече и, пошто га свукоше, леже. Душан успут најпре сврати код лекара. Овај стиже раније но Нинчић који је имао већи пут да пређе. Лекар прегледа изнемоглог и вртијаше главом. — То је неко велико узбуђење, — рече газдарици. — Срце силно куца и глава му гори. Још не знам шта ће бити, јер се не зна узрок. Свакако даћу му нешто, да се умири, затим да заспи. Написа наредбу. Пред одлазак још рече: — Ако му буде ноћас горе, зовите ме неизоставно. Пред вече дође Нинчић и замени газдарицу. Павле подиже болну главу а њему рече: — Молим те... напиши... једно... писамце... грофици да... одложи... заручење,... док ја тамо одем... Нека ми означи дан, кад ће ме примити. Нинчић, до душе, није увидео смер Павлов и није разумео на шта би то било, али није хтео да се противи болеснику, већ после мучног споразумевања са Павлом написа ово писмо: „Милостива Госпођо Грофице, Са болесничке постеље част ми је замолити Вас да свакако одложите заручење Ваше Госпођице кћери до моје посете; иначе сам решен да то донде било каквим средствима спречим и молим да ми изволите означити дан и час кад треба да дођем. Ваш најпонизнији слуга Павле Ђурић“ XI КНЕГИЊИЦА СТРАТА Има ипак изабраних срдаца, друкчијега кова, и на њих кад се једном притисне печат, остаје за увек. Крашевски У једној од оних уличица, где обично осредња или осиротела госпоштина седи, какве има у свакој већој престоници, и где обично има пуно малих станова и соба намештених за издаваше махом господичићима, што се спремају за своје позиве или по школама или у нижим звањима: у таквој собици такве уличице лежао је Павле болан. Високи узани редови кућа слабо пуштају зрак у станчић, који је још и при земљи а са улице. У једном прозору између двоструких окана облигатни бели јастучић са старинским избледелим везом; иза тога на унутрашњој страни окна она мала бела завешчица, која поглед пропушта само изнутра напоље, а обратно не; над прозором јефтина похабана драперија, која се до земље продужава у виду чипкасте завесе у средини сакупљене  и везане помоћу какве врпце, што је обешена о позлаћени клин до завесе, те се тако ова или раздваја на две стране или се скупља на једну; у горњем углу одар са сниским орманчићем до њега за свећу и остављање ситница при свлачењу; поред овога орман изнутра подељен у два одељења, једно са рафовима за рубље, друго са чивилуком за вешање горњих делова одела; спроћу одра бронзана пећ удешена за угаљ, а на њој у средини над вратанцетом стоји рељеф каквог анђела што вечито лети или глава Минерве са крупним очима или Венере која се смеши; до тога умиваоник, над њим убрус обешен о држаље украшено каквим женским радом; до тога отоман или канабе са столом пред њим, наоколо столице; а овамо до прозора сто за писање. Ако у соби има мали чивилук за остављање шешира, врскапута, штапа и кишобрана; ако над столом за писање има сат, под главним столом ћилим, погдегде каква слика, рецимо, Бетовенова, у старом али добром челикорезу, или „Фауста и Грете“ у осредњем дрворезу, а над отоманом „Карловачки сабор од те и те године“ (ако је газдарица Српкиња), а пред вратима асурица и четке за обрисање обуће, — онда намештај спада у финији и тада стаје месечно мало скупље но обично. Собица није најчистија, али није ни прљава и по свему је згодна и практично удешена. Дакле, у таквој је собици лежао Павле већ неколико дана. Другови су га, до душе,  похађали, али их је газдарица, по наредби лекаревој, враћала. Једино је пријатељ му Нинчић имао слободна улаза и излаза код болесника, јер је овај њега једино и сносио. Дане је Нинчић обично проводио код болесника, и само би се увече удаљивао на два сата, да сврши главни посао у уредништву, па да се затим опет врати Павлу. Овај је више био без свести но инако. Мучен грозничавом ватруштином не могаше водити рачуна о приликама, у којима се налазио, па би се одмах тога сетио, чим би ватра сустала, те би се умирно. Тада би се обично жестио, зашто да је болестан, сад, кад му треба дивовске снаге; сад у најодсуднијим данима свога живота, када му јадном и изнемоглом отимају душу, будућност и срећу. Њему би требало дивовске снаге, и то му је требало сад први пут, сад, једино сад, и то неопходно и више но икоме и више но икада у животу, али ето он лежи ослабела, млитава тела, са душом која гори, гори, гори. Тада би стао проклињати некакав свет пун уображених врлина и лукавих лажи и себе кривоклетника, што је силом улетео у тај свет; одобравао би и Чилагове нападаје на тај проклети друштвени поредак конвенцијонализма; и не би слушао више ни Нинчићеве утехе, нити би се умирио, док га опет не би обузела несвестица. Није нам намера да верно до ситница исцртамо боловање нашега јунака и да дамо  потпуну психо-патолошку слику његове болести, не зато, што бисмо то сматрали по начелу за погрешно или непотребно, — пошто би то био задатак науке, — или што то не бисмо умели да чинимо, — што опет не би било никакво извињење, — напротив, налазимо да су оваки моменти згодни да се од њих створи занимљива црта карактера или да се изнесе сцена пуна ефеката; шта више, ми овакве описе категорично потражујемо од писца, који себи ставља у задатак решавање озбиљних проблема, јер се у таквим приликама огледа колико његова вештина, толико и наук за познавање великих душевних покрета, што би уједно било и лепо и корисно. Да то и сами чинимо, не би нас од тога уздржала ни прилика, што ћемо тако што наћи код неколико великих писаца и код мноштво мањих, малих и лоших, те је стога већ и читалачком свету постало досадно то вечито викање болесниково, његово често истоветне халуцинације, привиђења, фантазмагорије и остало приде у сентименталним или преслатким бенављењима без потребе и смисла, каквих налазимо нарочито у осредњим књигама романтичне школе, — коју у осталом високо ценимо као одличну манифестацију човечјега духа, поред тога што то радо признајемо и свима осталим „школама“. Ми бар у овој прилици не налазимо довољна узрока, да улазимо у опширније разлагање једино стога, што Павлова болест није имала ничега карактеристичнога, већ баш као компликација назеба,  напора и душевног потреса, појављивала се код њега као што би се појавила и у другим сличним приликама, где младост, пргавост и благост личног карактера даду и посебно обележје; брзо постигав врхунац свој, брзо се и спустила тако, да је младић после недеље дана већ почео да се опоравља. Нинчић би, седећи често вечером поред одра, посматрао са сажалењем зажарено лице овог несретног младог човека, кога заволеше две одличне женске у један мах и који поред сретних прилика не могаде бити сретан. Коректор је често поред болеснога Павла радио свој посао; наместивши се поред прозора писао је или вршио своје коректуре над дугачким „језицима“ хартије (име првих дугачких извадака штампарских, понегде „псећи језик“) које су му у последње време, по његовој наредби, доносили из редакције у Павлов стан. Док болест није позлила, чувао је пријатеља наизменце са домаКицом, а кад за један тренут боља прећаше постати опасном, чувао га је сам, ноћивајући на отоману и не излазећи по неколико дана. Једном опет дође онај човек, који је Павлу донео оно писамце од грофице Агнеше. Кад затече у соби непозната човека а Павла у постељи болесна и неспособна за споразумевање, јако се збуни и погледа с питањем у коректора. Овај се обрадова његову доласку јер је одмах погодио у чему је ствар. — Ја сам прилично познат с приликама господина Ђурића, — говорио је послужитељу.  — Он је мој пријатељ, и зато ако имате што да му предате, то можете слободно поверити мени. Ја ћу му одмах предати, чим буде у стању да ме разуме, пошто ће за вас по свој прилици бити опасно да долазите чешће. Послужитеља мало умири ово уверавање. — Мени је наређено да видим шта је са господином, — рече још доста опрезно. — Ви долазите од грофице Агнеше; — говорио је даље коректор. — Ви сте једном већ били ту, и ја сам читао њено писмо. Оно што је он био писао мајци њеној било је написано мојом руком, пошто је он тада већ био пао у постељу. Човек сада сасвим поверова. — Ја сам дошао да видим како је господину, али нисам донео за њега ништа, јер је грофици немогуће писати. Она ми је наложила да видим је ли бољка опасна. Павле је тада био у критичком тренутку и коректор одговори: — Господин Ђурић је опасно болестан, тако уверава лекар: ја се међутим надам да ће преболети, но ова нада ништа не мења ствар. Човек се захвали и оде. То је било на неколико дана после првога писма; и још истога дана по подне доби Павле преко поште једно друго писмо. Затекло га је при свести. Прочита и даде га коректору. Писмо је гласило: „Драги Господине Ђурићу, Дознала сам да сте јако болесни, но о томе не знам ништа извеснога. Ви знате да сам већ једном била толико дрска да се заинтересујем за Ваш напредак; немојте узети на жао што се сад интересујем за Ваше здравље. Ја бих се јако радовала, кад бих Вам у Вашој болести остављеног без родбине у туђем свету могла бити на услузи, ако бисте Ви имали доброте да ми пошаљете ма каква извешћа о Вами. Евстратија де През.“ Пријатељи се згледнуше. Из овог писма, које се очигледно усиљавало да прикрије страховање и јаку наклоност, и које је, готово рећи силом, стрпало праве мотиве у границе учтивости, било је уједно и доказ и моћи осећаја које је овај болесни младић пробудио у оној слабој жени толико необазривој, да му чак пише. Или је, можда, пуним потписом својим хтела да замени отворено признање? Као да је тиме хтела поред своје љубави да покаже и поверење у онога, у кога је желела да пробуди исти ефекат. Да је Павле био мало јачи, Нинчић би се сада са њим радо упустио у какво опширније практично разлагање, али овако му само рече: — Желите ли да јој одговорим? — Не знам; да ли бих требао ја? — Не; то не може бити. Ако хоћете учинићу ја; ако не, можемо јој јавити преко кога. — Одговорите јој ви. — Шта да јој одговорим? — Не знам; како хоћете. Коректор седе и написа одговор: „Ваша Светлост, Г. Ђурић је у таквом стању, да Вам не може одговорити, али јако осећа велику радост због части коју му указујете. Он је, до душе, опкољен искреним пријатељством, али му је Ваше драгоцено писмо и поред тога било прави мелем у бољи. Вашој Светлости најпокорнији слуга Стеван Ничић.“ Писмо је однео сам на пошту и предао га на препоруку. Није прошло много времена, а оно се пред вече догоди нешто необично. Павле је лежао у бунилу, ма умеренијем но досада; Нинчић, који је до мало час седео поред његове постеље, удалио се и сео на своје обично место код стола близу прозора, где је могао натенане да ради и уједно да има у догледу својега пријатеља. Посао су му већ били донели из уредништва, и он се удубио у љ правећи своје барјачиће, бубице, кракове, крстиће, и остале знакове на окрајцима штампаних ступаца. Из постеље је до њега допирало мумлање болесниково; кроз добро затворене прозоре пробијала је у виду неодређеног шума каткад врева културнога живота, а кроз врата обазриво пословање укућана; ову тиху дисармонију као да је хтео да одржи у вечитом току сат на зиду над главом коректоровом својим једноставним уредним откуцајима; док је на  столу у неједнаким размацима шкрипало коректорово перо. Тада се пред кућом зауставише једна од оних кола што су улицом хитале горе доле. Мало затим чу се отварање врата на ходнику, па онда кораци у предсобљу и тихо куцање на вратима. Нинчић устаде и отвори; била је домаћица која јављаше да нека госпођа моли за улазак. Нинчић одобри. У собу уђе омалена женска под густим велом; црте коректор није могао распознати, али је могао познати да је отмена женска. — Јесте ли ви господин Нинчић? — Ја сам, госпођо. — Повереник господина Павла? — У свему, госпођо. — Да ли слутите, господине, ко сам? Нинчић је знао да Павла у оваким приликама могу посетити само две женске, кнегињица Страта или грофица Агнеша. Ово је, по свој прилици, била она прва. — Мислим да имам част говорити са кнегињицом де През. Она климну главом. — Дошла сам, да вас замолим за дозволу да могу посетити вашег болесника, који је за своје кратко бављење овде умео да пробуди толики интерес наше породице, у којој сам ја најсамосталнија женска, те сам могла узети слободу, да га видим. Коректор одговори: — Потпуно ценим ваш поступак и поштујем  ваше побуде, кнегињо; ево мога болесника. Коректор је махнуо руком према постељи, што, у осталом, и није било потребно, јер је кнегињица већ за време свога говора била више окренута онамо но према коректору. Она приступи одру, окрену леђа коректору, подиже и забаци вео и састављених руку дуго гледаше у болно лице младићево. — Хоћете ли да седнете, кнегињо? — Не, захваљујем; ја ћу скоро да идем. Дошла сам само на неколико тренутака, да видим како му је? — Сад му је још доста рђаво; али се надам да ће оздравити. — Надате се извесно? — упита она, а глас јој задрхта. — Извесно, госпођо, — оговори озбиљно Нинчић. — Има ли добре неге? — Ја сам увек поред њега. — Онда се због тога немамо шта бринути; ипак ако би вам тешко било, то јест,... оно јесте тешко, него ако не бисте могли издржати напоре, потрудићу се да вам пошаљем две милосрдне сестре, које ће га наизменце неговати, да вас замене. — Неће бити потребно, кнегињо, ја се довољно бринем о њему и довољан сам и сам за тај посао. — Верујем и хвала вам. Нинчић је ћутао, а она после кратке почивке продужи: — Не оскудева ли у чему другом? Лекар, по свој прилици, дневно долази, видим по лековима; али да нема и каквих других потреба? Да није у нужди овако удаљен од својих? — Није, бар у колико знам, засад. — Није ми потребно, надам се, замолити вас, господине, да ми се изволите обратити одмах, чим наш болесник буде имао какву праву потребу, коју не бисте могли намирити сами. — Учинићу, кнегињо. Она приступи још ближе одру, а Нинчић се удали, да спреми место, ако би кнегињица хтела да седне. У томе иза својих леђа чу како зашушну њена хаљина, али се он није окренуо. Кад се вратио њојзи, она му пружи руку. — Ја, идем, господине, јер не могу остати подуже. Доле ме чека дворкиња. Збогом! Ја се потпуно поуздам у човека, кога је овај дивни младић изабрао себи за пријатеља. У вашим је рукама моја част. Ја сам се уверила да сте му одиста пријатељ, и није нужно рећи да сте тиме задобили и моје симпатије. Ја видим по свему, да му је бољка опасна, па, ако оздрави, то ће имати да благодари једино вашем заузимању. Ви ћете, мислим, и сами налазити да је сасвим природно, ако вас замолим да ме изволите дневно извештавати о току болести. Нинчић се поклони и запита: — Којим путем, госпођо? — Поштом; ја ћу писма примати уредно и брзо и без сензације. И сад збогом! Он пољуби пружену руку, а она оде. Кад је отишла, коректор узбуђен оде прозору, да види кола при пролазу, али она одоше на другу страну. Вратив се пријатељу, овај се био умирио, као да је пређашња посета благотворно утицала на његове узрујане живце. Коректор погледа у сат, да ли је време да му да лека; време је било, али пријатељ је спавао; па и ако је лекар казао да му лекове уредно даје без обзира на стање његово, а да га увек ради тога а без оклевања пробуди, он то овом приликом није смео да учини, кад је видео мирно лице младићево, утонуло у дубок сладак сан, а можда и у слатке снове. Он га остави неко време, упали лампу и приближи се орманчићу, да узме лек. Али на његово велико изненађење под руком осети неку тврду ствар. Узме је и погледа. Био је то завој од фине дебеле хартије и како није био ни запечаћен ни залепљен нити на њему бејаше натписа, он је без оклевања отвори и извади садржину. Завој је био напуњен новчаницама стотинаркама. Нинчић преброја, било их је двадесет на броју. У свом изненађењу не зна шта да ради с овим проналаском, те га брзо гурну Павлу под узглавље. Затим га уздрхталом руком пробуди. Овај га погледа узверено и прими лек бесвесно, али окрену главу према зиду и продужи спавање. Нинчић оде своме послу. Наступи она пређашња тишина, само се сада већ не чу  мумлање болесниково, већ његово уредно дисање. Коректор је довршивао рад с намером, да после позове домаћицу на кратку замену, док он буде на вечери у оближњој каваници, и да се мало напоји свежа ваздуха. Али не потраја тако ни четврт сата, а оно пред капијом опет стадоше кола. Лупнуше колска врата, приближише се брзи кораци под сводом на степенима и кроз ходник; отвараху се врата мало брже но мало пре и отворише се и собна брзо без преходнога куцања. На прагу се појави висока женска прилика са густим велом на лицу као што имађаше и она пређашња. Она брзо ++уђе; заборави да затвори врата, те је морала то да учини газдарица, која се затим удали. Када дошљакиња угледа Нинчића, престрави се: — Ах, Боже мој, ко сте ви? — Ја сам Стеван Нинчић, коректор. Шта желите? — Да ли ту седи господин Павле Ђурић? — Ево га у постељи. Странкиња узвикну полугласно, баци се поред одра на колена, ухвати болесникову врућу руку, наслони на њу своје лице још једнако покривено велом и кроз загушљиво јецање понављаше: — Ах Боже мој, Боже мој, он ће умрети!... Боже мој, он ће умрети. — Умирите се, госпођо. То може да пробуди  болесника и да му проузрокује смрт. Ви сте код постеље опасно оболелог. Она се трже и уздиже се брзо на ноге. — Ох, ви велите, да је опасно болестан, и наређујете ми да се умирим!... — Опростите, госпођо, он не сме примати посете, осим ако му оне неће да науде. У осталом он ће, надам се, оздравити. — Ах, истина? — ускликну она нагло, са очигледном радошћу. — Оздравиће! Да ли ви то искрено велите? — Искрено вас уверавам, госпођо. — Опростите, господине, што вам се не представљам; ја... ја то не смем... ја сам тако несрећна — Није нужно представљање, ја сам већ погодио ко сте. Ви сте грофица Агнеша Јанковићева. — Ви, дакле, знате! — У овом граду сумњам да господин Ђурић има искренијег пријатеља од мене. Она диже вео и приступи му ближе. — Знате ли ви што о нашим односима? — Све, грофице, до ситница. — Онда ћете појмити мој долазак Ја сам дошла сама, управо побегла од куће, молим вас, господине, немојте ме издати. — Ова је молба излишна, госпођице, овај је младић близу моме срцу... као и вашем, — додаде он полугласно. — Јест, јест, признајем, и молим вас, допустите ми, да се поред његове постеље наплачем, јер то не смем код куће. — Само га немојте пробудити, јер вас не сме угледати. — Ох, Боже мој, како ћу? — рече она тако дирљиво, да се коректор окрену и узбуђено оде своме прозору не обазрев се више на то шта ће она да чини. Агнеша скиде шешир и огртач, баци га на столицу и опет клече поред одра. Нежно узе руку Павлову, обасу је пољупцима, затим, непрестано је држећи, наслони главу на узглавље и плакаше нечујно и дуго. Тако прође скоро четврт сата. Павле је спавао у дубоком сну, окренув главу од оне која је проузроковала његове патње, али је дошла, да сама узме његову руку, држећи је чврсто као да је никад више не мисли пустити. Коректор је пак стајао код прозора и гледао напоље. Пред капијом су стајала кола, на којима се Агнеша довезла, обична најмљена кола са рђавим коњима. Ту је стајао дуго удубљен у своје младићске успомене, када осети да му се лака рука спусти на раме. Он се окрену и угледа пред собом Агнешин лик, сада већ мирнији. — Ја сам дошла у опасним приликама по мене; али сам се морала уверити о стању Павлову, — она збуњено обори очи, када ово име изусти. — Ја мислим, господине, да ме ви зато нећете осудити... — Не, грофице, напротив, то се од вас чак морало и очекивати. — Ја сам се дуго предомишљала, на који  бих начин могла да добијем вести о нахођењу Павлову, — ту опет обори очи, — али нисам могла наћи другога бољега начина до онога што сам га досада употребљавала, то јест, да долази и даље мој послужитељ, кад год то буде могуће. Молим вас, господине, будите ми на руци, а и њему, као што сте и досада били. — Ја јако волим господина Ђурића, и по себи се разуме да ћу безусловно бити одан и оној личности, коју је он тако страсно и тако истинито заволео. Она седе и покри лице марамом. Тако мало поседе, затим му рече: — Ја сам погрешила, што сам била толико слаба, да пустим ствар, да довде дође. Али нисам могла друкчије, није било могуће. Нинчић је погледа и замисли: у овом тренутку ево пред њим оне, о којој му је онај заљубљени младић толико много говорио, те ју је по томе познавао много раније но што ју је видео лично. Пред њим је ово двоје младих, јунаци једне дирљиве трагедије, која се одигравала по правилима општега морала, што га је поставио дух човечанства, да од овог маленог плитког живота начини непроходну дубину од туге и небројено зала. Гледао је са интересом, јер је њихова судбина у свему личила на његову. Знајући колико је он мука претрпео, већ га је и по томе вукло срце њиховим личностима, и да не беше пријатељства му према Павлу. Некакав сладак узвишен бол испуни му груди, он тешко уздисаше и мало је требало па да се, надражајем  Агнешиних суза, која је пред њим тихо плакала, не заплаче и сам. Стеван Нинчић изгледао је сам себи у овоме тренутку као роб везан тврдни оковом, који му не даде слободна покрета или, боље рећи, осећао се као у сну, видев како са огромне висине пада некакав страхотан терет. Он га лежећи на земљи види у висини, али није у стању да макне укочене удове, није у стању да се уклони с места; мора да види и да сачека пропаст при здравој свести и при јакој вољи за спасењем. Тако је он некад прошао, у младости. Тако је било и овде. Случај ту је био добро познат. Он је чуо грмљавину одозго, терет се приближавао, знао је и за последице, али се ту ништа није могло учинити, већ се мора сачекати пропаст. Он је само стрепио, да га ова лепа млада не замоли за савет, јер јој га не би могао дати. Па ипак је предвиђао да ће и то бити, јер је био згодан тренутак по њу, да га о томе запита. И она га одиста запита. — Он је болан, — проговори, — ја сам у овим страшним приликама остављена сама себи без саветодавца. Ви сте, по свој придици, господине, улазили у његове замисли и смерове, ви бисте ми, осим њега, најбоље могли рећи шта бих имала да чиним? И погледа га тужно, молећи и са бојажљивом надом да ће јој он моћи дати упутства. Он је био у великој забуни; наслоњен о ћерчиво гледао је озбиљно преда се и не одговори ништа. Она, мислећи, да он не жели улазити у оваку ствар, настави: — Немојте ме, молим вас, господине, оставити без савета. Верујте да немам коме да се обраћам, пошто је он болестан. Мишљах пређе, да ће ми ипак тетка помоћи, која са нама седи у породици, али, кад сам јој признала све, она ме је тако ужасно погледала, као да сам учинила смртан грех, и сама је била у толикој забуни, да сам морала да прекинем разговор. Ах, моји ме сви остављају, јер сматрају за ужас оно, што ја тако чисто осећам. Они то не виде, већ само сјај дома, као што веле, а ја сам тај сјај почела да каљам. И теткица, у коју сам се највише поуздала, оставила ме је. Коректор је био задивљен пред оваким стицајем прилика. Ево пред њим, незнатним човеком, овог сјајног чеда, чију судбину и чије тајне он боље познаје но она сама! Он, заборављен, проклет, повучен у своју неутешну сиротињу, у своју и душевну и телесну чаму, у којој ће боравити док је жив, он је ипак тако дубоко био посвећен у најскривеније прилике једне од најмоћнијих породица, да је у неколико чак и управљао судбином ове: та, онај младић тамо у одру делао је по његовим интенцијама, а он је још имао уза се и искуство, којим се могао узвисити над целим сплетом њихових разних интереса, и да на тај начин сачува за себе правилније суђење но они сви скупа. Али баш због његова овака оделита положаја  његово је поштено срце увидело да су му и дужности велике и одговорност пред својом савешћу огромна. Он, дакле, најпре запита грофицу: — Како сте сазнали, грофице, да Павле лежи бола? — Ах, сад није више тешко ништа сазнати код нас; сада се удешава отворена борба. Моја мати ништа више не крије; ја  сам прочитала писмо, које је он послао мајци, и које је, по свој прилици, вашом руком писано. — Јест. И хоће ли госпођа грофица примити још једном господина Ђурића? — Она ми је показала писмо и рекла је да ће га примити. — Је ли још што рекла? — Само толико, да се са њиме баш жели састати, јер, као што изгледа, донде у кући неће бити мира. У осталом и он је у писму напоменуо да ће заручење предупредити ма каквим срествима. (Она уздахну.) Његова га је болест у томе, на жалост, спречила. Ох, Боже мој, да ли ће до веридбе оздравити? — Кад је госпођа мајка одредила дан? — Кроз две три недеље најдаље. Њојзи је и овај кратак рок много, али се не може друкчије, јер би то падало у очи свету, а утицало би врло неповољно и на породицу војводину. — Кроз две три недеље, надам се, грофице, да ће Павле бити сасвим здрав. — Ако донде већ не буде доцкан, — упаде она са страхом. — Не верујем; он ће свакако бити на опрезу, па и ја сам ту. — А, шта да чиним ја? — Ви свакако сачекајте то време мирно и опрезно. — Ама, шта ћу с војводом? — Има ли војвода каква имања у унутрашњости? — Има. — Пошаљите га тамо да вам спреми стан; пошто ће венчање скоро бити, лако ће вам бити да га на то наговорите. — Учинићу, — шану она захвално; затим устаде и спреми се за полазак. Полагано је метнула шешир на главу и заогрну се помоћу Нинчићевом, па приступи одру. Коректор окрете лице према прозору и погледа на улицу. И овом приликом чуо је шушањ хаљине, али се не окрену; но канда је сада ова млађа женска подуже боравила онде. Врата се полагано затворише; коректор погледа онамо; Агнеше више не беше ту. Кад је приступио пријатељевој постељи, приметио је, да му је златан крст, што га стално носаше о врату, био испао из кошуље, те блисташе у предвечерњем сумраку. А кад коректор хтеде да га врати у недра болеснику, виде да на њему блисташе суза, која се по сјају једва могла распознати од осталог драгог камења на њему. Било је крајње време да се Агнеша удали, јер се на неколико тренутака затим Павле  пробудио и погледао на онај угао, где је коректор довршивао свој рад. Он га зовну својим ислабелим гласом: — Стеване! То је било први пут, да га је звао именом. Овај се брзо окрете и погледа у пријатеља. — Шта желите, Павле? — Ви сте још ту? Колико је сати? — Сад ће седам. — Што не идете, да вечерате? — Баш сад довршујем рад, па ћу одмах ићи. Али немојте говорити, знате да вам је лекар забранио. — То ми више ви забрањујете него ли он. У осталом, осећам се много боље. Коректор сврши посао, уста и оде Павлу. Кад га погледа изближе, зачуди се његову мирном лицу, бистром погледу и чистим очима; био је мирнији, тако рећи, свежији. — Како је? — Много, много лакше, Стеване. — Хвала Богу, сад се само причувај. Павле се задовољно осмехну што га пријатељ тикаше; то беше први његов осмејак за време болести, и коректору лакну. — Реци ми, Стеване. — и он му први пут рече „ти“, и то као да се по себи разуме, чисто несвесно, — реци ми, откуд овог лепог мириса у овој собици? — Мирис? Какав мирис? — Немој мислити, да бунцам. Овде је био неко? — Био?... Да, јесте, био је лекар... — Сигурно се добро намирисао? — Могуће, ја нисам ништа приметио. — Добро, иди сад, да вечераш; и немој се враћати; цео дан си затворен ту у овом поквареном ваздуху. — Овде није ваздух тако покварен; прозори се уредно отварају. После вечере свакако ћу доћи, као и досад. Сад ћути, и до виђења. Послаћу домаћицу. — Молим те, немој, немој, молим те; мени је много лакше; и желео бих да останем сам са својим мислима. — Добро, до виђења, дакле! — Пријатна ти вечера! Напољу коректор тихо рече домаћици: — Немојте улазити; хвала Богу, лакше му је, а жели да остане сам. Још вас молим, да му о овим данашњим двема посетама ништа не споменете, могло би му нашкодити. Разговор, који се мало час водио између два пријатеља, био је за време болести први подужи и овако свестан, а то је био први знак опорављења, као што је доцније и лекар рекао, који после одласка коректорова наскоро дође. Павле погледа зачуђено у лекара, кога је за време болести свега једном видео при свести, али га није добро запамтио. — Господине докторе, зар ви нисте били ту мало час? — Не, господине, ово ми је, до душе, друга посета данас, али одјутрос нисам био код вас. — Тако? — рече Павле и помисли: „Дакле, Стеван је слагао!“ Лекар се обрадова стању болесникову и нареди му мало јачу храну, па, како се за време његова бављења врати и коректор, остаде мало дуже и поседи у пријатном разговору дозвољавајући да у њему и Павле узима умерена учешћа. Кроз неколико дана Павле толико ојача, да је устао, а сутра дан се извезао на колима, па је за кратко време и проходао по соби, затим и по шеталишту. Сада га је већ и коректор остављао чешће самог, али му о посети кнегињице и грофице ништа не рече, већ је и новац, што је кнегињица Страта оставила, сакрио, да му га преда, кад приздрави. О току болести слао је кратке дневне извештаје кнегињици, а Агнешу је извештавао о побољшању преко оног послужитеља, који је долазио сваки други дан. После двонедељног мучног боловања Павле очигледно ојача. Био је још слаб и блед, али је већ могао живети својим обичним животом и наставити ковање својих засновица и разговоре са пријатељем Нинчићем. Њихово је држање после болести постало сасвим интимно. Павле као да је постао зрелији, сталоженији и озбиљнији, а Нинчић се поред њега млађег, а имајући посла са мукама младости, унеколико подмладио. Његова намера беше, да ублажи у Павлу потрес при губитку Агнеше, што је он поуздано предвиђао, па да га припреми за срећу, која му се  нудила у виду љубави кнегињице Страте. Он се надао, да ће, ако и даље одржи претежан утицај свој на Павла, свакако моћи извршити своју намеру. Павле ће преболети рану и биће срећан у новим повољним приликама, које му је он тако ревносно припремао. У овом пословању бледо лице и слабачко тело коректорово почело је да показује све више знакова енергије; он сам постао је живљи, тако рећи, млађи и веселији, те је и то допринело да се у том времену између њих разви искрено дубоко пријатељство без усиљавања и готово само собом неким пријатним природним начином, који, као оно пређе, учини да од тада проводе заједнички живот као нераздвојна браћа. Ђурић је међутим пребивао у неком стању стрпељива очекивања, изгледало је као да му је то и повратило његово здравље; као да је био задовољан са својим положајем, никад се више није жалио; бивао је и сада сетан, али никада суморан; покрети, говор, погледи и држање било му је још нежније него пре. У таком стању затече га кратко писмо дворкиње кнегињичине, госпођице Фернек, којим га је молила да се са њом састане у ложи неког омањег позоришта, означујући дан и број ложе. Пре него што је отишао на тај састанак, коректор му је живо говорио, да буде пажљив према госпођици и да својим речима ни издалека не вређа племенито срце кнегињичино, која се у свему држала куд и камо умереније  и љубазније, но што то поред њене велике љубави — која се огледала више у њеним делима но у држању њену, — а у њеним годинама обично бива. У току тога разговора коректор му показа завој са новчаницама и признаде му да су га у његову стану посетиле најпре кнегињица Страта, затим грофица Агнеша. Ово саопштење није учинило онај утисак на младића, какав је коректор очекивао. Павле је био миран и само се смешио пресрећно и тихо. — Ја сам о тим посетама знао, драги мој, — рече коректору. — Ти си ми говорио да сам тада спавао мирним сном, али ја сам као кроза сан осетио, да ми се моја мала собица претвара у рај, као да сам осетио блискост љубави, као да сам знао за долазак оног најмилијег створа. Од оно доба као да и болови минуше, спаде ми са душе тешка неизвесност, ја сам био срећан и, чини ми се, то ме излечи од тешке боље... Ти си ме, до душе, слагао, прећутао си њен долазак, и хвала ти, јер си ми тиме спасао живот... Али шта ћемо с овим новцем? — Ради с њиме шта знаш. — Ја га не могу задржати, јер немам права на њ. — Како да немаш, кад ти је поклоњен? — Не могу имати права на њ, кад немам права на ону која ми га поклања. — До тебе стоји да то право уживаш, јер теби се оно не само признаје, већ и нуди. — Баш зато што до мене стоји, не смем примити паре; ја наиме не мислим да уживам то право, на које ти циљаш. — Лепо, — рече коректор зловољно, — онда нека стоји; немој га дирати, али га немој ни враћати. На састанак свакако иди, и ако ти је незгодно о новцу говорити, немој то чинити, јер је извесно, да га ни она страна неће поменути. Дан и час састанка дође, и Павле оде у означено позориште. Ту у једној скривеној ложи, где је у присенку било згодно местанце за разговор, чекао је госпођицу. Она скоро за њим дође и поздрави га љубазно. Скиде шешир и седе до њега с оне стране која је била ближе публици, а да је ова ипак не види. Павле је сео на једну сасвим сниску столицу до ње тако близу, да им се хаљине додириваху. Госпођица није отпочела одмах разговор, већ је кроз малу лорњету разгледала онај део дворане, који се одавде видео. Публике беше мало, јер се представљао неки Шекспиров комад, а он тада није био у толикој моди колико неки сензацијони комади, за које се данас више не зна. Кад је свршила преглед публике, оркестра и завесе, она се окрете Павлу. — Ја вам долазим, господине Ђурићу, с поздравом од најплеменитије женске, са којом сам се у животу упознала. Задатак, који ми је приликом овог састанка наложила, и лак је и тежак. Лак је, ако до вас не буде  тешкоћа; тежак, ако не будете схватили њене намере. Она ућута мало, и Павле јој одговори, гледајући јој у очи са својим младићским невиним погледом, који га је правио млађим, но што је у истини био. — Госпођице, — рече он, — ви долазите од кнегињице де През; будите уверени да Њена Светлост може рачунати на моју оданост, и зато можете слободно да ми саопштите што вам је наложила. — Пре свега треба рашчистити ово, — одговори му она. — Ја сам дворкиња Њене Светлости и, као таква, ја сам јој не само потчињена, век и обвезана. Мене за њу везују јаке везе захвалности, које ће трајати, док ја будем жива. Но она је и моја пријатељица лична и искрена, која не гледа на разлику положаја и која ми је одала своје најтајније осећаје. Мене је стало доста мука, док сам је одвратила, да ову велику интимност изнесемо и пред свет. Кнегињица Евстратија, дакле, заборавља разлику положаја, кад су у питању њене симпатије. Пошто је Павле разумео да се ове речи више тичу њега, но ли ње, он одговори отворено: — То сам већ и ја приметио. Госпођица, која се обрадова што ју је Павле разумео и што је пристао да одмах излазе на чисто земљиште, сада се сасвим ослободи. Она му најпре у крупним потезима исприча прошлост своје пријатељице, затим њен положај у друштву, а нарочито у породици;  споменула је њено велико богатство и описала је њен карактер до ситница; није утајила ни њене године. Она ју је окарактерисала као врло осетљиву, али привлачну и свежу природу, која је заслужила да буде срећна, а у стању је да усрећи друге. После овог општег описа пређе на појединости, које се Павла тицаху. Смочену њихов пут кроз Србију, онај важан тренутак, кад су се пред механом видели; затим борбу кнегињичину са својим осећајима при повратку с пута; њену одлуку да потражи Павла; њену радост, кад га је прошле зиме једном угледала пред неком црквом и од то доба њено нервозно очекивање, да ће је он посетити јер је била уверена, да се он у Пешти бави једино на њено писмо, које је узаптила грофица, и чудила се зашто га нема њој. Павле је слушао, али ни издалека оном пажњом, коју је показивао, и само се онда узбуди у њему топлији осећај према кнегињици, кад госпођица помену њену сцену са њом, у којој је испричала разговор са сестром, и њену одлуку да би се одрекла и највећега дела својега великога имања и да би била готова и на веће жртве, кад би могла постићи једва једном да буде срећна и мирна с оним кога је, до душе, тек сада али ипак још не доцкан изабрала. — Кнегињица је — рече она, — целога свога века била несрећна, и ако је одрасла у изобиљу и сјају. Поред своје старије сестре, која је била духовита и жива, њу су слабо  приметили у друштву; њој су наменили били за мужа човека, кога она није хтела и који је био најгори од свију такмичара, ма да је био најбогатији; али сви њени најбољи просиоци нису били равни ни оним најлошијима који су се трудили да добију руку њене сестре. Ви већ знате, да је једном била близу среће, али је на неколико недеља пред венчање младожења напусти, да узме другу још сјајнију прилику. Она је погрешила онда, што се одрекла и света и имања; а греши и сада, када наново жудно тражи срећу, но то чини, верујте, из чисте побуде да уједно и другог усрећи, само оног кога је одиста заволела. Она би вам, можда, све то боље и дирљивије могла рећи, јер напослетку она то и осећа, али никад не би могла да дела противно својој женској природи и ако би била у стању да се свега другога одрече. Она ме, дакле, није послала, да вам донесем какву понуду, која би је могла понизити, напротив, послала ме је, да измолим њену срећу од вас, то јест, да вам саопштим, да је она у стању и чекати све донде, док се ви не смилујете на њу. Она познаје ваше побуде, које вас уздржавају, да јој се приближите, али зна да ће доћи време, кад ћете ви бити упућени једино на њу и она вам ставља у изглед да вас неће одбити ни онда, кад вас сви буду напустили. То је у главноме све, што сам имала да вам кажем. Павле је био веома тронут пред оволиком чистотом женске наклоности и он одговори уздрхталим гласом: — Ваше лепе речи дубоко су ме гануле. Молим однесите моје понизно поздравље, на шта, чини ми се, имам права после ових речи?... Госпођица климну главом. — И кажите јој да ја њене побуде разумем и поштујем и да ћу их вечито ценити и да се уједно сматрам за најсрећнијега човека, шта сам у таквој узвишеној души пробудио известан интерес. Ја ћу Њену Светлост скорим известити, о чему жели да зна. Тиме се састанак сврши. Госпођица није била потпуно задовољна са одговором Павловим, али му је морала признати коректност одговора. У том је смислу реферисала кнегињици која је, до душе, и даље остала у неизвесности, али сад не толико несносној и не толико безнадежној. Павле је наравно после овог разговора одмах потражио својега пријатеља Нинчића и договарао се са њим о осталим корацима, које би још имао да чини. Томе је и било сада време, јер је од грофице Јанковићке добио карту, којом га моли да је посети сутра пре подне. Нинчић је хтео да га одврати од те посете, јер је налазио, да је он још сувише слаб, да издржи какав већи потрес; наговарао га је да замоли грофицу да одложи свој захтев за једну недељу две, али ко би могао уздржати Павла који је пребледео, кад је прочитао позив, па га затим спопала још нека нервозност, која је отупила све разлоге Нинчићеве,  и најзад га Павле ућутка овим речима: — Јамчиш ли ти да ће одиста чекати на моју посету још две недеље? Смеш ли ме ти осигурати, да за то време неће она извршити венчање? Коректор је сада бар желео знати како мисли да се држи на том судбоносном састанку, али то ни сам не знађаше унапред. Пријатељ га, у осталом, саветоваше да и не кроји никакве нацрте за тај састанак, јер ће га то само збунити и слабити му разлоге као и положај пред грофицом. Кад буде онде, нека говори онако како му срце налаже и прилике изискују, то ће бити уједно и најпаметније. И Павле је био тога мишљења и зато није никако хтео да мисли о томе како ће то сутра бити. Но преконоћ ипак није могао да спава и кад је раном зором устао, био је блеђи и слабији но икада. Али се уздржа пред овим најважнијим тренутком свога живота и кад дође час, оде у заказану посету телесно још слаб, али душевно прилично прибран. Грофица Александра Јанковићка чекала је Павла у сјајном салону врло лепо одевена. Кад је Павле ушао, примила га је озбиљно, са пристојним поклоном, мало намрштених веђа али само толико, да јој не нашкоде достојанственом изразу лица. Примила га је у званичној тоалети, дубоко деколте; на врату огрлица у коси скупоцена грана са лепо аранжованом  нојевом перади у високој проседој пунђи; хаљина је била од тешке црнкасте златом проткане брокат-свиле са дугачким шлепом, а у руци је држала дивну лепезу украшену брилијантима, од исте перади као што их је имала у коси. Њена висока крупна појава у утегнутој хаљини са симетрично развијеним нагим горњим деловима тела била је несравњена величанствена појава. И Павле стаде пред њом за један тренут задивљен, али се брзо прибра, те је ослови: — Милостива госпођо грофице, дошао сам по вашем налогу... Грофица је приметила утисак, који је произвела код овог неискусног младића, што је управо и био њен нарочити смер, и кад он застаде, она похита да му милостиво помогне у његовој забуни: — Моја је молба да ме данас посетите потекла на ваше претходно писмо, и ја очекујем ваша саопштења. Грофица га није понудила да седне, нити је она сама села. Павле отпоче: — Ви, милостива госпођо, знате у главноме моју намеру и узрок мога доласка. — Да, ви сте дошли, по свој прилици, да ми чините нека саопштења, која се тичу моје кћери. Веридба је извршена. — И ви збиља мислите да је и даље одржите у важности? — Не мислим да што мењам у ствари. — Ви сте, можда, већ одредили и дан венчања? — Он је колико већ и одређен. — И ви сте то све, по свој прилици, чинили пристанком њезиним? — Не разумем ваше питање, али свакако могу вам рећи, да се ништа досад није чинило противу изречне воље Агнешине. — Можда, ова воља у ње није била толико изречна, колико је требала да буде, али она је постојала. — Ви канда говорите у њено име? По чему судите ви? — По њој самој; по њеним речима; по њену држању. — Ја вас молим да ми укажете част да и мене посветите у ове неразумљиве тајне, — рече грофица. Павле је сачувао своју хладнокрвност и на ову примедбу грофичину, па одговори учтиво: — Ја сам мислио, да је и Ваша Милост посвећена у осећаје грофице Агнеше. Грофица одговори достојанствено: — И ја сам мислила да је то тако; да знам све што ми је нужно знати, и ја сам на основу тога и чинила оно што сам учинила. Зато, немојте примити за зло, што се морам чудити овим вашим речима. Али свеједно, у свету се дешава свашта; могуће је да се од мене што крило; могуће је чак да ви то знате што ја као мати не знам. Да ли је баш потребно, господине, да и ја то сазнам? — Ваше су речи оштре, грофице, али ја  вам дугујем поштовања. Од вас се главна ствар није крила, ви знате расположење ваше кћери; а, да нисам био мишљења да је потребно да ви све сазнате, не бих био овде. — Добро, ја вас слушам, шта више, вољна сам да се с вама споразумем. — Мој је смер кратак: Дошао сам, да просим вашу кћер. Грофица је била спремна на врло непријатан призор, ипак је ова јасноћа Павлова изненади. Она га погледа у лепо бледо лице, које је почело руменити и тек после неколико тренутака одговори лагано, одмерено: — Ја имам само једну кћер, Агнешу, а она је већ испрошена. — Ја баш њу просим. Грофица се нервозно насмеја: — А шта да радимо с другим младожењом? — Други не постоји. — Како? Да га није нестало? — Није га ни било. — Можда сте у праву, можда је био само сан. — Било је врло слично сну. Било је привидно заручење. — Можда, зато што сам ја видела. — Не зато, већ што се при таквом чину изискује у главноме две воље; а ту је била само једна. — Која? — Ваша, а та је воља чак и трећа. — Зар она не важи? — Важи само она грофице Агнеше. — А откуд знате да она не беше ту. — Знам од ње сане. — Од ње саме? — Тако је, а то је, мислим, доста поуздан извор. — То би био свакако најпоузданији... Павле пресече грофицу, јер је видео по њену лицу да је вољна да га вређа: — Ако сумњате, најбоље би било да запитате њу саму, овде, преда мном. — Не, то нећу чинити, господине. Са њом сам се довољно споразумела, сад имам још да свршим са вама. — Лепо, грофице, ја пристајем. Молим вас, дакле, за одговор: Ја просим вашу кћер. — Не могу вам је дати, господине, — одговори грофица у великом гневном узбуђењу; — она је већ испрошена за другога. — Та просидба не важи, јер је њој противна главна личност. — Ама која? — Ваша кћи. — Ах, господине, имате ли доказе? — Изволите питати њу саму. — То нећу чинити; рекох вам, да сам се са њом споразумела. — И шта вам је казала? — Господине Ђурићу, ми идемо сувише далеко. — Лепо, да будемо разборити. Ја тврдим да она мене неће одбити. — Молим, молим, господине, за доказе; доказе молим. — Познајете ли рукопис ваше кћери? — Какво је то питање! Павле извади писмо Агнешино из лиснице, разви га и показа га грофици. — Сумњате ли да су то њене црте? — Ах! — узвикну грофица ван себе, — ово је њено писмо, њен рукопис! (Прочита писмо, а Павле јој га је приближио очима.) Нема сумње; она вам је писала! Кад вам је писала? Како вам га је послала? Павле мирно сави хартију и врати је у лисницу. — Ја сам вам изнео доказ; како видим, ви сами признајете његову пуноважност. Молим, дакле, за одговор. — Дала сам вам га неколико пута. — Пошто сам ја испунио вашу жељу и изнео вам доказа, молим Вашу Милост да ми саопштите одговор који би имао у обзиру тај доказ. — Остајем при пређашњем. — И после свега овога? — Рекох вам. — Грофице, јесте ли свесни тога, да то није родитељски, није матерински; да је то свирепост; да је то незаконито и да је очигледна повреда човечанских права? — Није, господине, опростите, — викала је грофица више но што је говорила; — моја је кћи малолетна, и ја сам јој природни старалац по свима законима државним и правима човечанским! — Лепо, госпођо, онда ћемо чекати, док  грофица Агнеша Јанковићева буде пунолетна, па ћу је од ње саме просити. Грофица дрхћући од гнева, викну: — Ви сте дрски, господине; идите. — Идем, али ћу понети што је моје. Павле пође, али грофица му довикну: — Шта сте наумили? — Наш је разговор свршен, госпођо. Наставиће га с вами мој правозаступник. Грофица пребледе, приближи се Павлу са стиснутим песницама. Изгледала је тако страшна, да се Павле одмаче, јер је мислио да ће га ударити. Али она му од љутине загушеним гласом само рече: — Знате ли ви, млади господине, да ћу ја пре видети своју кћер мртву, но ли у наручју вашем... Ах, страхота, што сам морала и оволико да кажем, овако да говорим, и да доведем у оваку везу име моје кћери са оваким људима! — Госпођо, — одговори Павле достојанствено, — ви сте прекорачили праг пристојности и зато се даље са вама не могу више споразумевати... Молим, отпустите ме. — Шта ћете? — цикну срдита жена. — Хоћете ли пара? Колико хоћете? Сто, двеста, триста хиљада, или више? Колико хоћете? Павле се стресе и погледа у ову разјарену жену, на којој више не беше ни трага њене пређашње отмености, и одговори јој хладно: — Ја сам погрешио пут, госпођо; нисам требао да се обраћам вама. Ја имам посла са господином грофом, оцем удавачиним. — Ах, да, то сте требали да учините! Идите код њега; он је то предвиђао; он вас чека. Грофица зазвони и, кад послужитељ уђе, рече му: — Одведите Његово Благородије код грофа. XII ГРОФ ТИМА ЈАНКОВИЋ Има људи, који су тако површни и празни, да имају толико исто мало правих погрешака, колико одличних својстава. На такав је начин Павле доспео пред грофа. Овај сеђаше пред својим великим столом за писање; лице му је данас било још чистије но други пут, држање још одмереније, а дугачки танки прсти са својим белим брижно измивеним и дотераним ноктима чисто провидни; својом нежном руком прелиставао је неке хартије, али чим Павле уђе, устаде и остаде пред њим стојећки. И он је био у свечаном оделу у салонској црнини са белим оковратником и розетом у рупици од дугмета. После учтивог поздрава и руковања Павле отпоче: — Ви сте ме чекали, господине грофе? — Да, надао сам се. — И ви већ знате узрок моје посете? — Жена ми је рекла да ћете доћи, да се споразумете са нама о једној врло тугаљивој ствари. — Ја сам дошао управо к вама. — Стојим вам на расположењу. — Дошао сам, да вам саопштим да је грофица Агнеша заручена противу своје воље. — О томе ништа не знам. — Али ја сам поуздано извештен и то од ње саме. — Је ли вам она то сасвим јасно саопштила? — Не може бити јасније. Гроф се замисли. — Верујем вашим речима, јер знам да сте џентлмен, иначе не бисте ни били дошли мени. Само не знам у каквој вези стоји то са вама, ма да видим да неке везе има. — Она ће вам бити очигледна, кад вас замолим за руку ваше кћери. — То би ми било врло тешко испунити после њене веридбе са другим просиоцем; још би било у питању и њена воља. — Она пристаје. Ево доказа. Он извади и преда писмо грофу, који га прочита и очигледно се узнемири. — То је ствар онда сувише далеко доспела. — рече. — Је ли вам грофица саопштила да смо вољни подносити и великих жртава, ако бисте хтели одустати од своје намере? — Грофе, — плану Павле, — ја нисам дошао, да се погађам за оно што је моје. — Шта, дакле, желите? — Рекох вам: хоћу да узмем што је моје. Гроф оде једном балзаку од црне коже, где се немарно спусти и хладнокрвно настави: — Видите, младићу, овде су интереси врло заплетени. Оно што ви тражите да узмете као ваше, по праву припада човеку, који се зове војвода Баркари, то је једно; друго је, да судбином моје кћери ја располажем до њена пунолетства или удаје; треће је њена воља супротна породици и свима породичним као и сталешким правима и правилима; а као четврто још је ту и ваш непромишљен поступак. Не налазите ли, да је ово и сувише заплетено а да се може људски разрешити? — Ја нећу да улазим у овај заплет, госпидине грофе, ја сам дошао да просим вашу кћер. — То сте већ рекли, и имате наш одговор: грофичин и мој. — Желим га и од вас чути. Гроф одговори: — Не могу вам дати моју кћер. — Зашто, господине? — У таква разлагања не могу улазити. — Али ја ћу вас ипак приморати да ми одговорите или овде мени очи у очи право и поштено или пред судом. Очи грофове синуше, али ипак мирно рече: — Видим да сте ви опасан непријатељ. — Непријатељ, ја, господине грофе? Та  зар још не увиђате да сам вам одан до гроба, да бих за вашу добру реч жртвовао свој живот. Гроф устаде и благим гласом рече: — Лепо, младићу, жртвујте онда само један једини осећај. — Тај један једини — одговори тужно Павле, — јесте украс и језгро мога живота, и ја бих вам га жртвовао, да с њиме није скопчана и судбина оне, без које за мене не постоји више срећа. — То је младићско уображење, лажна машта. Ви ћете се временом умирити, покушајте. Павле га погледа очајно: — Зашто ми не дате вашу кћер? — Зато што би то био скандал, — одговори гроф зловољно. — Је ли скандал усрећити људе? Гроф га погледа неодлучно; а Павле дубоким уздрхталим гласом настави: — Је ли то скандал усрећити своју децу? — Господине, ја бих тим унесрећио своју кућу, а с тиме и своју кћер; запамтите даље: и себе, и целу кућу и своју кћер; а можда и вас. — Покушајте, грофе; унесрећите ме на тај начин, молим вас... — Ви сте неискусан и пргав, младићу. Нека буде, ја вас очински саветујем да се повучете, јер ћете бити несрећни обадвоје и ви па и ми. Павле је сав дрхтао, и гроф му рече: — Седите, молим вас, вољан сам да вам дам неколико очинских савета. Павле и нехотице седе, а према њему заузе место гроф. — Пре свега узмите на ум, да смо се ми једном за свагда решили, да вам не уступимо нашу кћер, и ви улазите у опасну борбу по вас, ако се не повинујете сили ових прилика. Ви тражите од нас попустљивости, а сами нисте вољни да попуштате. То је неправично и једнострано од вас. Видите, ми смо били попустљивији. Ми смо због вас заручили тако брзо Агнешу. Немојте мислити, да је ми дајемо војводи Баркарију зато, што смо запели да њега добијемо за зета. Напротив, он је мојој жени мало по вољи, а мени ни мало. Он је васпитан по интенцијама своје мајке, која је рано постала удовицом; у њему још живи њен благотворни утицај; али она је већ на прагу гроба, и кад умре, предвиђам да ће млади војвода бити оно што му је био и отац. Видите, ја сам према вами потпуно отворен. Али од свију просилаца он је једино згодан, да се брзо венча, што би сваки други, који се нуди за младожењу, одбио. Ви сте отерали Агнешу у његов загрљај. По томе можете уједно увидети, да смо ми спремни на крајња срества, да спречимо извршење ваше намере. Ми смо се, дакле, већ повиновали оном што се не може избећи... учините и ви то. Павле је престрављен слушао ове по њега ужасне речи грофове, чији је глас звонио као звук стаклета: хладно, јасно па ипак тупо. — Рецимо, — говораше гроф даље, —  ви ћете нас приморати насиљем, скандалом, јавношћу или лукавством да вам уступимо Агнешу... и то је могуће. Али шта ће настати затим? Ја знам да младићска жестина не пита зато; ви само хоћете да дођ те до мете, па... après moi le déluge. Но ми смо ту, стари, који подижемо бране, да не дође потоп. Слушајте. Ви ћете бити остављени сами себи. Настаје питање да ли ће Агнеша, васпитана у строгој дисциплини, од које је она примећивала само бескрајно нежну страну, бити у стању да подуже буде срећна у сасвим новим ситничарским и сиротињским приликама, а избачена, јер ће бити избачена из атмосфере, у којој се родила и одрасла и без које ће она, по свој прилици, угинути пре времена. Зар да је моје очинско срце пусти у ту бездан? Но ви ћете то порећи, знам. Ви ћете тврдити, да срећна љубав надокнађује све; а на то ћу вам ја рећи, да та љубав неће бити срећна. Ми ћемо вам онемогућити опстанак у вашој земљи као и у овој. Камо ћете? У свет? Дакле, да пустим своју јединицу у свет? Чим ћете је хранити? Преписивањем аката, што су их написали сувопарни и ограничени људи? Ви нисте способни за други сем чиновнички посао, она је пак научила само да негује цвеће, материјално и душевно цвеће, све једно. Гоњени проклетством родитељским ви ћете се, пргави и млади, кадтад затрчати у самоубијство било то нагло или поступно. Зар томе да изложим њу и вас? Павле је извадио мараму и обриса зној  са чела; а гроф пређе дланом преко темена, и настави: — То су све даље прилике, које вам прете, али и ближе су несавладљиве. Ви морате увиђати, да ми не можемо удавати кћер јавном бруком, а она се ноже избећи једино вашим одступањем. Даље, ту су вам наше неодобравање и свршен чин веридбе. Понављам, дакле, да ћете ви најбоље учинити ако одступите, а то вам је и једини начин. — А зар не би могло бити — одврати Павле, — нешто друго и боље, а то је да ви пристајете? — Ми смо учинили своје, — одговори гроф гласно; — заручили смо девојку. — За оног кога она не воли. — Ви улазите у понављања. Имате ли што друго да кажете? Павле устаде. — Господине грофе, ваше пређашње разлагање, које ви назвасте саветима, пуне су увреда и неисправности. По чему не бих ја могао добити руку ваше кћери? Гроф се такође подиже са седишта и одговори мирно: — Ја немам ништа противу ваше личности. Зетом као што сте ви, могао бих се поносити, господине. Ја вас високо ценим; ваше лепо држање, ваше личне особине, вашу разборитост и одличну образованост, коју сте, као што ми изгледа, сами стекли, а пре свега вашу младићску искреност пуну поштења и непосредности; али ја никад нећу пристати  да вас добијем за зета путем јавнога скандала, а тај је скоро већ ту. — Ви хоћете силом да унесрећите своју кћер, грофе. Ви сте понижени, видим, мојом просидбом. Међутим ја питам зашто не бисте, дакле, дали ону честиту Српкињу честитом Србину? Гроф се неприметно осмехну али, погледав у озбиљан и усплахирен лик Павлов, и он му озбиљно одговори: — То би био једини разлог, због чега бих пристао, али све друго побија овај једини. — Јесте ли вољни испитати своју кћер преда мном? — Приметих вам мало пре, младићу, да падате у понављања. Имате ли још какав разлог? — Ја не могу разумети оволику упорност, грофе, а противну блаженству своје једине кћери. Грофица и ви спомињете ми њено васпитање; ви сте свакако на то потрошили и сувише брига, али сад видим, да сте је васпитали не ради ње, већ једино ради вас; чисто ради ваших сујетних и себичних интереса. Свака ваша реч издаје вашу таштину, и ја се обраћам вашем разуму, у шта још не сумњам, и ако очајавам о вашем срцу, да ми кажете, зашто хоћете да унесете у овај свет пун јада својевољно и свесно толику несрећу? — Опет понављања, младићу, и то сада философских, — рече гроф и исправи се нестрпељиво. Павле крокну један корак назад. — Ви сте, грофе, и сувише површни у овом важном тренутку, али ја желим да саслушате моје речи, јер ћу вас у противном чинити одговорним за увреду. Гроф се олако поклони: — Молим, говорите. — Дајте ми вашу кћер, грофе. — Не могу, господине. — Ја ћу је отети. — Спречићу. — Ја ћу се борити. — Ја ћу бити јачи. — И најјачу снагу може мала умешност да умртви. — Може, али ви ипак нећете добити моју кћер. — Ни преко највеће несреће? — Онда најмање! — Грофе, ја сам спреман на крајња средства. — И ја. — Желите ли да то буде? — Господине, желим да будемо сви мртви, и Агнеша, али не желим да је видим вашом. — Ви, дакле, хоћете њену и моју смрт? — Пре то, него оно. — Ви, дакле, не марите за вашу кћер? — Не марим за вас. — А ако она мене више воли него вас? — Ја је мрзим због тога. — Ви се, дакле, ње одричете? — Кад будем улазио у борбу, прво ће ми бити да је се одречем. — Ви упропашћавате дете и с њим оног који жели да буде ваш син; је ли то родитељски поступак? Јесте ли ви отац? — Ја више немам кћер, дао сам је; она ће кроз који дан бити туђа. — Туђа за вас, али не за мене. — Она не може имати два муже, господине. — Добро, онда ће кроз који дан пасти крв! — Дакле, претње! Гроф зазвони и ћутећки сачека послужитеља ходајући по соби; кад је овај ушао, нареди му: — Пустите оног господина, што чека. Мало затим у собу уђе неки непознати господин у уличном оделу, без поздрава оштро посматрајући младића. Гроф руком показа Павла придошлици и рече: — Господин Ђурић не одустаје; накнаде не прима, али прети. Онај туђин поклони се пред Павлом и представи се: — Ја сам члан полиције. — Шта ја имам посла са полицијом? — викну Павле гневно. — Ја ћу вам објаснити, млади господине, — рече гроф хладно. — Ви ми отимате моје благо, и ја употребљавам закона средства да вам га не дам. Ова су средства крајња, али ви рекосте да ћете такође прибећи таквима. Ја сам то предвиђао и осигурао сам се. Но ја високо ценим вашу личност, колико поштујем  чистоту ваших осећаја. Ви сте још одрешених руку, и ја сам још једнако склон на споразум једино из симпатије према вама. Желите ли да се господин удали? — Нека иде, — рече Павле бео као зид. Овај оде као што је и дошао. Павле тада довикну грофу: — Како сме полиција да се заузима противу мене, који сам у очигледном праву? Како је она смела да преотме судску власт? — То је питање још спорно, господине Ђурићу, — одврати гроф. — Полиција имађаше скрупула, али сам их ја растерао. — Сигурно новцем? — Могуће, а ја га имам више но ви. Павле се ослони о сто, толико се осећао слаб и мучно проговори: — Ово су одиста крајња средства, господине, то није џентлменски. — Али је разложно, младићу. Ја сам у улози очевој и много сам старији и искуснији од вас: ево, мој син је у вашим годинама, а још не рачунам свој утицај. — Ви сте га употребили и то веома срамно. — Немојмо се вређати, синко, јер ћу прекинути разговор. — Говорите, дакле, — довикну му Павле кратко. Гроф, који је за време пређашњег разлагања неколико пута хтео да плане, накашља се, подижући своје провидне прсте к својим узаним усницама, поглади брк и поче ходати  горе доле. Затим се заустави, сачека док се и Павле мало умири, па отпоче: — Господине Ђурићу, — то име он сада изговори нежно, што је нарочито лепо пристајало његову звучном баритону, — вас не воли само моја кћи: код ове је то само један заблудели осећај, једна луда девојачка засновица, која ће у кругу озбиљних дужности изветрити не остављајући трага; вас куд и камо више, дубље и озбиљније воли моја свастика; она болује од те страсти према вами, а њена нежна душа волеће вас увек, што доцније тим више. Она је била у стању да жртвује огроман део свога имања, што је превазилазило неколико златних милијуна, само да добије вас. Никад не бих пристао на оваку настрану женидбу, да кнегињицу де През дам за жену непознатом и незнатном сељаку, али сам вас у току разговора познао као карактер који то заслужујете. Имаћу ужасну борбу са својом женом и са целом породицом, и ја ћу то с тешким срцем учинити; али сам ипак готов да учиним: ево, ја пристајем, узмите кнегињицу Страту. Павле седе у столицу, јер га ноге издадоше, а не умеде да одговори. — Ако сте желели да постанете чланом моје породице, ево вам прилике, прихватите је, — проговори наново гроф. — Ја ћу вас волети, а сви ћемо вас поштовати. Ви ћете бити богат, отмен, срећан муж, јер ћете имати најплеменитију жену. Шта желите више? Хоћете ли још и звање или титула? Набавићу  вам их. Шта хоћете? Хоћете да будете барон, гроф или кнез? Ево, све вам обећавам, јер сам у стању да вам учиним. Ви ћете бити богатији од мене, имаће смисла да будете и кнез. Гроф, који је у својим обећањима долазио све у већу ватру, заустави се, притиште мараму на чело, да би се умирио. Затим седе до Павла и узе га за руку, притискујући је непрестано и гледајући му у очи поверљиво и храбрећи. — Није вам доста? Или, ваљада, не верујете? Ево, ја ћу вам рећи још више. Кнегињица је из владалачке породице, има права на титулу Светлост? Хоћете ли је и ви? Или хоћете још више? Хоћете да постанете владаоцем? Ја ћу вас учинити. На дан венчања постаћете угарским грофом, и маркизом немачкога царства, као што сам и ја; ту титулу можете добити, пошто је некадања наследна кнежевина де През била у Бургундској, на границама државе. Ви сте даровит, млад, говорите српски, имаћете прилике да се истакнете у Горњем Дому, постаћете хрватским баном! Хоћете? Кроз две три године ви ћете са тога достојанства силазити као кнез. Кнез П. Ђурић, не звони ружно; једнога барона тога имена већ имамо. Желите ли то? Реците. Гроф устаде у највећем нестрпљењу. — Или вам то још није доста? Ја ћу онда отићи још даље. Кнегињица Евстратија има да нам преда две трећине имања, ево,  ја се одричем тога, предајем вам га, само нам испуните жељу! Нудим вам среће пуне прегрши, прихватите је! Гроф ућута, да се одмори од узбуђења: а Павле, чије се груди надимаху, осети да мора да се истргне из овог ужасног вртлога, па ипак није био у стању да проговори и једну реч. — Зашто не одговарате, младићу? Ја вам математичном тачношћу износим све; написао сам вам једначину, управо сам вам је израчунао. Ви имате да потпишете само ресултат: потпишите га! Павле напослетку проговори: — Ви сте, дакле, кадри, грофе, да жртвујете три живота вашој таштини; три живота, од којих два треба да су вам најмилија и за која сте одговорни... Затим узвикну: — Не пристајем, гроФе! Овај га премери озбиљним погледом: — Ви, дакле, хоћете само Агнешку? — Само њу хоћу. Гроф пребледе. — Откуд у вама толико страсти, ви, млади човече? Зашто се држите тако безумно упорно за вашу безсмислену идеју? Павле се поново диже: — Ви тако говорите, грофе, што не знате, какву сам борбу претрпео док сам довде доспео. Скоро ће година, откако се мучим и борим сам собом; овом осећају ја сам жртвовао своју синовљу наклоност; за ову годину  изгубио сам једно за другим родитеље, а нисам осећао ни тугу што су умрли ни покајање што их нисам оплакивао као син, јер ме је срце неодољивом снагом вукло овамо; ја сам се отргао од свежег гроба моје мајке, којој сам се заклео код самртничке постеље да се више нећу враћати у иностранство и ја сам ову заклетву погазио. Без стварне потребе дошао сам овамо, да живим ту у близини ваше куће, у коју сам толиком зебњом, лукавошћу и после толиких напора напослетку израдио приступа. Ја сам то све чинио, господине грофе, онда кад још нисам знао како о мени мисли грофица Агнеша: а ви сад хоћете да ме одгурнете од мете после толиких мојих патњи сад, када већ знам да нисам своје осећаје трошио залуду. На грофа је личност младићева утицала повољно, он је морао признати да је његово држање заслуживало сваку похвалу, а његов очајни положај свако признање; али грофу се овај разговор и сувише отегао. Он се у ватри пређашње борбе много заборавио и под утиском извесног сажалења и поштовања отишао је даље но што је и сам испрва желео, али се сада, за време Павлове кратке одбране или, управо рећи, оптужбе самога себе, прибрао, и једва дочека прилику, да се користи слабим странама противниковим — Ви, дакле, сами увиђате, господине Ђурићу, да вас је ова несретна страст већ и досад увлачила у велике погрешке, а то би вам могло бити најгори предзнак за будућност.  Ми смо рекли један другом све што се по тој ствари могло рећи, и не остаје ништа друго, већ да одступите. Павле је приметио у том бегство грофово са мегдана, у њему ускипти крв и он узвикну: — То нећу да чиним, грофе. — Ви, дакле, желите своју пропаст? — Ви говорите, грофе, као да сте свемоћни. Гроф је видео да Павле жели да изазове бурну сцену, која би му дала прилике, да каже све што му је на срцу, да га нападне и да га вређа. Али то је већ био знак немоћи младићеве, то је добро приметио овај ствари светски каваљер, који је целог свог века имао посла са префињеним карактерима. Овај му се тренутак учини згодним да без насилних средстава осигура себи победу. Стаде пред младића и уздигнутим тоном поче му говорити: — Јест, млади господине, према вама сам свемоћан. Бирајте: хоћете ли да истерам своју кћер из куће, па да је упропастим заједно са вама, или да је ставим под вечито стараоштво? Или вас да протерам из ове земље, или да вас бацим за неколико месеци у тамнину, где ће се већ постарати да вам прође воља за романима са отменим девојкама? Или хоћете да вас затворим у лудницу, њу или вас?... Говорите: ево, прст ми је на дугмету овог звонцета; видите, у овом дугмету је ваша судбина; говорите, дакле! Павле је неколико тренутака гледао у  непомично лице грофово, који је своје укокочене очи управио на њега, затим узе шешир и без одговора и поздрава оде из собе. У грудима са највећим болом, у глави са великом навалом крви, а још већом навалом мисли за први тренут Павле не знађаше камо ће. Стаде за један тренут пред палатом и, подигнувши главу, уздахну дубоко; затим похита без цељи и без пута; али се после неколико корака опет бесвесно заустави; мутан му поглед прелете преко високог реда огромних кућа, затим залута по светини која на малом тргу, где се он сад налазаше, хиташе тамо амо; по сјајним излозима дућанским; по кочијама које заузеше средину трга око једног високог религијозног споменика, иза кога се дизаше старинска црква неког калуђерског реда, чији је високи самостан био дозидан до ње. Пође. Нога га вођаше право цркви. Католичанске цркве отворене су цео дан, била је и ова. Дубоко тронут Павле уђе. У цркви беше хладан полумрак. Кроз средину с обе стране лађе високи углачани горе позлаћени ступови; по зидовима слике великих сразмера, умерено живе колоратуре али тим више скулторских позиција; с обе стране удубљења, у свакоме олтар, свуда кандила са својим меланхоличним пламичком; по скамијама овде онде која стара бака, код улаза неколико погружених просјака. Павле умочи врео длан у хладну водуцу и, уместо да се прекрсти,  пребриса усплахирено чело. Стиже до ступа, обгрли га руком и наслони болну главу о хладан камен. Тако је стајао ту погнута тела дуго. Беше мир; само се по која старица накашљала обазриво, или је шушнуо преврнути лист у неком молитвенику, илити пак Павле уздахнуо очајно, тешко. Мало час га запаљено тело доведе овамо противу воље, да се под хладовином сводова освежи и душа му се прибере, а сад је жалио што је овамо дошао. Са том хладовином, као оштар мач на главу, паде му у очи разлика места, одакле оде а камо дође. Овде ова неутешна сиротиња што је своје наде положила ван света, јер ту узалуд ишчекиваше остварење, — а тамо сјај, хулећи на Бога и не помишљајући на највишу идеју васионе: врлину. Из једног кутка гледаше га лик Богоматере тужне са напаћеним сином јој у крилу и тај га поглед сузних плавих очију довуче до слике. Ту је стајао, подигнув главу према лепој копији Мадоне Кореџовљеве. Молио се Богу без речи, без воље, без мисли. То није била молитва по облику, већ по суштини; то се цело биће младићево претвори у један побожни уздисај, у једну нему тугованку, која изли први и највећи бол његова живота пред погледом који га тако живо опомињаше на мајку, на болну скрушену мајку, која је у његове очи гледала тако испитујући, тако дирљиво и тако молећи, само да га немим болом својим уздржи од  ове пропасти, коју је њена проста сељачка душа предвиђала, од које га није могла спасти и у коју је он сам непрестанце јурио. Пође по цркви редом икона, као што се у његову завичају чини. Кршћаше се крстом православним и целиваше ликове светитељске. Дође до мале иконице архиђакона Стевана. Ту се трже. Паде му на ум нешто. Оде код продавца и купи воштаницу; запали је на кандиоцету и прилепи на оквир мрмљајући уз то: — Помози ми, Крсно Име, Света Славо моја! Хтеде да изиђе из цркве, но у томе примети да му се с оне стране главнога олтара приближује неки човек. Био је у дугој мантији до земље; лик му издалека изгледаше побожан и благ, јер, док се Павлу приближиваше, држао је очи подигнуте према горњим сводовима цркве, али кад стиже до пред Павла, поглед му постаде строг, а држање осорљиво: — Је ли ти, млади човече, шта ти ту радиш? Какво је то држање у храму? Павле га погледа озбиљно па ипак љубопитљиво: — А ко си ти, преблаги човече? — Сад шта ти је то опет? Ја сам, брат клисар. — Е па чуј, брате клисару, припалио сам свећу мојој Светој Слави. — Свете Славе у овој цркви нема. Ти се ругаш канда! — Далеко је то од мене! На, ево ти ова маленкост, брате клисару, и пусти нека догори. — Хм, хм, — рече брат, погледав у длан, затим брзо спусти руку у неки широки отвор са стране мантији, — хм, хм! Павле га остави, полагано изиђе из цркве, док се за њим чујаше оно клисарево: „Хм, хм!“ Павле се болан одвукао кући. Мора да је изгледао јако изнурен, јер су то примећивали трговци, бербери и друге занатлије што стојаху пред својим дућанима у овоме часу када је промет незнатан, те понеки вртијаше главом. И по која госпођица, или касирка, каквих има тма Божја у већим градовима, где се учи младеж, беспослена вирећи кроз полуотворена врата или иза завесе какве каване, помодне трговине или друге какве продавнице са интересом гледаше фино одевеног младог човека што иђаше тешким корацима као да је сву ноћ и цео дан у теревенци пребдио те се сад враћа у стан блед, мамуран и уморан. Стигав у стан, паде на столицу и није ни приметио да су га у сумраку чекале две личности: Нинчић и господин Чилаг. Нинчић одмах похита њему, да га види, а Чилаг само стаде пред њим скрштених руку посматрајући му лик. — Знао сам, да неће бити добро, — рече Нинчић. — Досад није било; ја на то нисам хтео  да потрошим ни једну мисао; али одсад ако што буде, биће добро, — рече Чилаг. Павле се наслонио на сто и сакрио лице у обадве руке. Шешир му паде са главе, а он остаде тако седећи дуго. — Но? — проговори Чилаг, ухватив га за руку. — Вама је позлило? Било вам неуредно куца; ви сте у грозници. Нинчић се саже пријатељу, подиже га, и поче свлачити. Павле као да није знао за себе; пустио је да раде с њим шта хоће. — Био је још болестан; није хтео да чека док се бар опорави. — шапуташе коректор. Послаше по лекара, који је и пређе долазио њему. Овај дође и нађе Павла у постељи у ватруштини; опипа му било и промуклим гласом рече: — Рецидив! Повратила му се болест. Павле боловаше дуго, неколико месеци. Љута болештина не даде му да управља сам својом судбином, па кад се сломљене душе и изнурена тела диже из постеље, грофица Агнеша Јанковићева већ бејаше постала војвоткиња Баркари. XIII ГОСПОДИН ЧИЛАГ Има злих људи, који би били мање опасни, да немају добрих својстава. Кад је Павле после оног знаменитог сукоба свог са грофом Јанковићем дошао болан кући, није му падало на ум да испитује чудновату прилику што су га у његову стану сачекали заједно Нинчић и Чилаг. Присуство онога првога било би му је разумљиво, јер је овај знао где је био младић и управо га је и чекао због тога, да се после те посете састане са њим. Он је предвидео да ће та посета учинити прелом у досадањем животу Павлову, па је, из љубави према свом напаћеном сународнику, хтео да осигура себи што већега утицаја при обрту у његовој судбини. Али ма како да је предвиђао озбиљне последице, оне су на младог Србина имале већег утицаја, но што је он могао унапред определити. Сасвим је друкчије стајала ствар са господином Чилагом. Он је својим оштрим погледом промотрио положај, уочио расположење Павлово и погодио је да се овај налази на раскрсници. Виђао га је често, сусрео се са њиме на улици и у кавани као и по университетским ходницима, камо је Павле, до душе, у последње време одилазио све ређе. Он, „чувени и окретни“ Чилаг, не би заслужио своју славу, да није умео уочити згодан тренутак. Видео је младића при пролазу на састанак са супрузима Јанковићевим, и то га побудило, да га сачека у стану. Ту је већ нашао Нинчића. На овог задњег врло је неповољно утицао долазак овог новог госта; али Чилаг, стари мајстор, чувао се добро, да у овом згодном моменту заподене кавгу. То би му могло покварити засновицу. Тако су ту седели обадвојица ћутећки и чекала на долазак младићев. Тек после неколико дана, када се боља погоршала, постаде Чилаг смелији, а још доцније показивао нестрпљење. Он је то видео, он је то знао, он, чувени Чилаг итд., у том току је износио своја вечита пребацивања овом окорелом заступнику назадњаштва, као што је називао коректора. — Дед сад реците ми, — ускликнуо би често, — да ваше фантазије ваљају. Ево вам ресултата у постељи. Ја сам се био повукао са позорнице, јер сам видео да сте ви почели да се истичете као главни јунак драме, а ја нисам имао воље да играм улогу интриганта.  Само, ви сте увели неку нову врсту трагедије, јер за ваше погрешке као јунака испашта ова сасвим невина споредна личност. Ја наравно немам толико снаге, да победим јунака, то јест, вас, али ћу ову сироту споредну личност истргнути из ваших канџи, то знајте. То је говорио стари Чилаг, ходајући по собици Павловој, коректору Нинчићу, који је мирно седео у једном крају отомана, и није одговарао на пребацивања Чилагова која трајаху већ скоро пола сахата. — И ове дрангулије, шта су му то? — продужи старац, заустављајући се пред сточетом, на коме беху нагомилани лекови. — Дивно су му помогли, види се; како који дан, све горе. Видим унапред како ће господин проћи све системе: алеопатија, омеопатија, идропатија, ћорава посла! Дошли сте још и ви са својим водуњавим теоријама. Па? Јесте ли му помогли? Чилаг очекиваше одговор, али Нинчић остаде нем. — Нећете да одговарате, али бадава: нећете ме наљутити. Хтели бисте да се развичем, па да ме и одавде отерају. Не, брајко, не. Нема више места за вас, да се некажњен ширите. А шта ћемо, ако умре овај младић? Душа му је у носу. Већ шеста недеља, па ни да макне. Видите ли како је разрогачио очи управо на мене. Ви бисте се поплашили, а ја се баш по том погледу надам да ћу га спасти само за мене, и не дам, да га ви спасавате  за вас и за онај ваш покварени свет, где је испод сјајних крпица труло месо... Хохохо, ево га, иде лекар, — узвикну Чилаг, ставши пред прозор. — Да видимо коју ће десетину лекова данас да препише... Добар дан, господине докторе. Једва смо вас дочекали, јер је нашем болеснику све горе. Лекар уђе и, кад виде да је ту и господин Чилаг, невесело приђе болеснику. — Случај је озбиљан и компликован, рекох вам, господине Чилаже, и одмах с почетка изјавио сам да не гарантујем за његов живот. — Ви не, то знам, то су ваше лекарске вештине; а кад после болесник случајно оздрави, то ће онда бити ваша слава... Него, ви не гарантујете, али ја, ја гарантујем. Предајте га мени, па да видите. — На то немам права, ја вас и не познајем. — Тако; а ја вас међутим познајем врло добро. Ваше васпитање, ваше науке, ваше рачуне, ваше карактере, ваше скупоцене лекарије, за које велите да се преписују болесницима сваком по његову „индивидуалном организму“, то јест: богатијем скупље, које ће му полагано помоћи; грађанину, који само на посао гледа, такве да га што пре дигну с одра; а сиромаху најјефтиније, па било како му драго. То се свету допада, а ваш се глас шири, не помињући остале прапорчиће што иду уз тај добар глас, који и врло добро звечи... Па после, велите, немате права да ми га предате; дакле, овај сиромашак има  право само да умре, ако му ваш товар ових разних киселина и бљувотина не помогне. Лекар је свршио преглед болесника, оставио писаљку у лисницу а ову у џеп и рече: — Лепо, кад будем ја дигао руке, имаћете права да радите с њим шта знате. — А докле хоћете да чекамо? Шест недеља смо се стрпили. Видите ли како изгледа. Нит говори нит ромори. Ја му кроз опале образе могу да пребројим зубе. Видите ли од оног лепог чела шта се учини. А где му је коса, за којом су лудовале девојке. Оваки су се призори често понављали између њега и лекара, док овај једном озбиљно запита, да ли се овде још осећа потреба његове помоћи или не? То је Чилаг једва дочекао; брутално је напао нарочито на ту „помоћ“ докторову, и, кад се после сазва лекарски савет, изјасни да младић неће прездравити, већ да ће у најбољем случају остати умно поремећен, Чилаг их, тако рећи, изјури на врата. То је било у шестој недељи Павлова боловања. Чим се осетио господарем ситуације, најпре откри младића и прегледа га пажљиво. Обложи га и обмота му главу влажним застирачима и убрусима и отвори прозор. Било је врло лепо летње време, а одозго покри га дебелим сувим покривачима. Прозор је готово цео дан остављао отворен; после неколико дана натовари полумртвог младића на кочије и возао га по луговима; доцније га пресели на Будимску страну у кућицу усред лепе баштице на обранку. Набави му троколица  и сам га гураше пред собом онако онесвеслог по врту и шеталишту. Кад му је Нинчић пребацивао, да ће га тиме убити, он му кратко рече: — Не мари ништа; лекари су га осудили на смрт; нека умре на слободном зраку. Местанце, које му је Чилаг одредио, било је одиста лепше и здравије него његова мала собица у дну високе улице чаршијске. Нарочито је пред вече износио болесника на брежуљак, где би га сунце залазећи озарило нежном светлошћу и пријатном топлином. Лекова му није давао, али га је дневно двапута облагао влажним облогама и затим обрисао на суво. — Он ће оздравити, — рече једнога придвечерја Нинчићу, кад су сви скупа били на брежуљку. — Ено, и нехотице окреће лице према сунцу. Живот се буди. И живот се одиста будио... После неколико месеци Павле је умео да изусти неколико речи. Почео је и да распознаје, ма да за дуго времена само Чилага. Своје широко отворене очи подигао би према старцу и као да га је гледао са интересом и послушношћу. Кад му је то приметио Нинчић, старац сувим гласом одврати: — То није ништа. То је животињско чуђење и послушност према спаситељу или господару, како хоћете — Господару? — упита Нинчић. — Да, господине мој, стекао сам једног приврженика више, и то каквог! — Приврженика? — Да. Послаћу га у Србију, нека тамо дела. — Ако оздрави. — Оздравиће, управо наново ће се родити. — Шта хоћете ви да направите од овог човека? — Човека, рекосте, да, човека. То хоћу од њега да направим. — А шта смо ми? — Оно остало јесу људи, можда, како који. Има их доста и животиња. Ви сте пак слуга. — А ви? — Ја? Ја сам владалац. Нинчић се насмеја: — Са врло малом цивилистом. — Не треба ми. Моја је цивилиста цела природа. Она је моје царство, она ме храни, она ме чини силним. Или не признајете да сам силан? Погледајте; упоредите ме са вама; не изгледа ли овако један владалац ма и сиротињски; а не изгледа ли овако, као ви, један слуга ма и господски? Бирајте које је боље. — Ваше, ако сте само сретни. — Јесам, јер су моје несреће прошле, ја их више не осећам, ја сам се попео на престо што се зове мисао; ви сте пак слуга ономе што се зове идеја. Просјачка посла. Ја имам своју војску, ви своје господаре. Нинчић није смео да се упусти с њим у препирку, јер не би јој било краја, зато ућута. Чилаг међутим стаде пред одар и окренут према Павле поче говорити: — Реших да овог младића спасем из вртлога. Шта ће он тамо са својим топлим срцем, као што веле ваши романсијери. Женске су га упропастиле, велите. Не; ја велим: Естетика. Ах, она утамањује вас. Немојте васпитавати жене као цвеће, век као људе. Ено, на Кварнеру и у Северној Русији женска је јака као човек; носи грдне терете, џакове у лађе и из лађе, и ради најтеже послове. Зар је она неспособна зато? Већина јесте, јер је робље. Шта он има да се заљубљује? Требао је да узме што је његово, јер му је било нуђено. Али, ах, где би онда била Естетика? Ево је на одру. Он се саркастично насмеја и поглади браду. — Све, што ви радите, радите с погледом на жену. Богатство, слава, рад, карактер, и ратови, јер им је основа себичност, томе је све криво настрано васпитање женскиња. Поче да се шета по соби. — Љубав? Заљубљеност? Какве будалаштине! Грдни зидови који раздељују срца, па изађу несреће! Читави сталежи никад не виде унутрашњост какве палате. Зар није лепше оно у Србији: путник закуца на врата и уђе; сви се тикају и кад се растану, Богом се братиме. Затим још додаде: — Ја хоћу једно велико Браство. Нинчић му вели: — Па шта ће онда овај у Србији? — Шта ће? Казаћу вам, али само зато што нас овај чује. Србија је на ивици пропасти. Нинчић се опет насмеја: — Тек јуче је постала. — Да, она је још допадљива као свако дете, али је у рђавим рукама. Ја хоћу да стече добре васпитаче. — У чему? — И тамо је много што шта отпочето криво, — настави старац. — Чујем уводе неке титуле, званија, неке институције буди Бог с нама. Полагано ће доћи разне школе по страном, и зацело настраном калупу. Жене ће се облачити по моди, што хајде-де, али ће се новац трошити по дућанима, каванама, на трбух и на женске. Жене ће престати да производе своја дивна ткива; Мачванин ће да остави своју родну земљу, па ће отићи „на науке“ као овај ту; а онај из Ужица отићи ће у свет, не да зарађује трудом и доноси штедљиво, већ да зарађује лукаво и да троши у ветар на своју и своје браће пропаст. Сад их већ има тамо пуно трговаца; полако ће их бити пуно чиновника, затим пуно спекуланата, и напослетку самих пропалица. — Па шта ће ту овај помоћи? — Можда мало, можда много. Нека покуша. Оваки су се разговори често појављивали између ова два противника, како је њих двојицу назвао Чилаг, ма да је то Нинчић увек одбијао. Како је Павле полагано јачао, Чилаг је постао тим говорљивији. Седео је читаве сате поред његова одра, и често би пао у ватру објашњавајући своје „мисли“ и обележавајући нацрт за велики општи рат противу капитализма,  разбраства, тираније и сујеверја. Често би доносио књиге, па и Свето Писмо, из којих је вадио погодна места за своја разлагања, која су била, мора се признати, вешто удешена и по ефекту, и имали су некоја утицаја на болесног младића, који у осталом није имао где, већ везан за постељу морао их је слушати. Чилаг се сваким даном приближивао својој победи, која му се олакшавала судбином овог младића што је патио, пропао и скоро изгубио свој живот баш због једне општечовечанске несреће, против које се тако јаким срествима и чистим убеђењем борио овај стари борац. У таким се приликама Павлу полагано враћало здравље. Али се са здрављем полагано уселила у његову душу она велика мржња која је у Хришћанској Јевропи вековима тињала под пепелом, и која је своју клицу имала у пороцима људским толико противној науци великога осниваоца Хришћанства. Па ипак, кад је Павле почео већ и да излази, Чилагов се утицај почео губити. Младић је упао у старо душевно стање. Одилазио је често на леву обалу Дунава; одилазио је у српску каваницу и тумарао у оне улице где је био господски крај. Чилаг га је често налазио пред кућом Јанковићевом, где би се обично пред вече, када није јако падало у очи, наслоњен о зид према палати, удубио у суморна посматрања. Тако су пролазили месеци. Дође наново јесен, а Павле и не мишљаше на повратак. Ујак му је већ два три пута писао и озбиљно му наложио да се врати, нарочито како се осећао све изнемоглијим. Од Павлова доласка овамо прође већ давно одређена година, па и друга се већ бејаше примицала крају, а ујак је ове зиме јако боловао, те је хтео још једном да види својега главнога наследника, да се са њим поразговори, да га још једном — зацело последњи пут посаветује и да му да упуства о наследству и имању. То је све ујак нашироко разлагао у својим писмима са својим старинским стилом и старословенском азбуком. Видело се да га је много мука стало, док је овако дугачка писма могао саставити и по облику и по рукопису, но то је могао чинити једино зато што је имао доста времена; а волео је увек сам собом да пише, јер ствари, о којима је разлагао, „нису биле за свакога, па ни за жене“ — ту је, чича сигурно помишљао и на своју половину. У свакој другој прилици Павла би сва ова писма јако дирнула, и, нема сумње, на једно једино слао би по неколико одговора и то још и дужих него што беху ујкина писма, — али овако не само да на ни једно није одговарао, већ у последње доба не би их ни читао. А да их је бар површно прегледао, видео би, да су она последња писана непоузданом руком са болесничке постеље. Па ипак је уредно добивао паре из домовине. Ујак, онако изнемогао и близу крају своме, ипак није могао сносити мисао да му љубимац у туђем свету, а онако болан —  јер му јавише да је био јако болестан — трпи оскудице. А наш младић, који је у својим душевним патњама а с мекости ујкове мало водио рачуна о материјалној страни живота, почео је да живи неуредно и немарно. Већ му и приход поче да не достиже, а богме и дугови да се појављују. Узалуд му говораше Нинчић к срцу, он га доста хладно одби од себе, и ако не зато што су му се осећаји према њему изменили, већ више зато да у свом поколебаном животу не гледа пред собом лик овог у свему тачног човека, који је са толиком муком зарађивао оно неколико новчића дневно, док Павле о новцу није водио ни мало рачуна. Може се рећи, да је у то доба највише на њ имао утицаја господин Чилаг, с њиме још заједно становаше у Будиму. Он је остао на страни овога старца и онда, када је опхођење са коректором био, тако рећи, прекинуо. Чилаг је, до душе, такође наваљивао на њ, да се окане пустога живота, и можда би успео, да Павле није званичним путем добио саопштење, да му је ујак у Крагујевцу умро, и да је три четвртине својега великога имања оставио њему. Уједно га је власт позвала да јој се јави лично ради расправе заоставштине. Чилаг гледаше да га што пре пошаље натраг у отаџбину; али Павле не хтеде да иде. Месецима је одуговлачио одлазак пред Чилагом, а овамо је преко писама и заступника свршао посао, напослетку расправио масу, продао непокретности, па примио и новац. Тада се одсели од Чилага, пресели се натраг у свој мали станчић и престаде да се виђа са обојицом својих пријатеља. Прође трећа зима, па дође и четврта — и Чилаг је увидео, да је изгубио Павла. То би онога дана, када Павле сазнаде да се Агнеша налази у Пешти, где се вратила с мужем са свога дугог двогодишњег путовања. Од тога се доба Павле изгубио из вида свих својих познаника. Нико даље о њему не знађаше. Они што би га тражили у стану, не би га никад нашли код куће, само се газдарица потајно тужила покаткад некоме од некадашњих бољих познаника Павлових, како се сасвим изменио и како живи пусто, готово по цео дан и целе ноћи ван куће. Доцније, да му другови не би досађивали, Павле се исели из свог ђачког стана у други део града, где га нико не знађаше. Стан му оста непознат, као и његов начин живота. Само га још једном виде Чилаг на улици после годину дана. Био је врло лепо одевен, отмен и поносит, али јако опао, тако рећи, остарео и на лицу са очигледним знацима моралног пропадања. Тада и стари Чилаг мал’ не постаде меланхоличан, те, дуго гледајући за њим, уздахну:  — Добро рече онда онај лекар: Рецидив! Повратила му се болест! XIV Писмо Војвоткиње Баркари својој пријатељици Племенитој Г-ђици Јелени Грујићевој Ја Вам пишем! тиме рекох све. Пушкин („Татјана“) ...и написах Лакомислене ретке те. Војислав Драга моја Јелице, Ово писмо пише ти нова личност, са којом се досад ниси познавала, али која је свом душом својом теби одана и која жудно очекује твоју утеху, твоје савете, твоју љубав. Ти си ми била увек наклоњена, знам, али ја сам жељна вишега: ја жудим за твојом љубављу. Агнеше Јанковићеве данас више нема, душо моја, она беше некада, како кажу, лепа и добра; заслужила је да буде срећна: али ње нестаде са свима тим лепим надама. Данас је ту само нека војвоткиња Баркари, брзо увела лепотица, нека пикантна дама, незадовољна  са својом судбином, са светом и самом собом. Ти се сећаш нашег последњег састанка. Ах, ја га никад нећу заборавити. Било је о мојој свадби. Ја сам тешком муком израдила код мајке, да позову и тебе, по пореклу госпођицу из нижега племства, и то Српкињу, чија је народност у нашој породици од оног случаја постала најомраженијом, да се не сме ни споменути. Драга душице моја, ти си ми била у Швајцарском пансијонату на обали оног дивног језера, пријатељица, каквих имађах још, и то по роду високога племства. Ја сам те ипак почела љубити, ја сам почела да жудим за твојим гласом, за твојим слатким граматичким погрешкама, за твојим југословенским акцентом, за твојим топлим бистрим погледом црна ти ока, али тек после оног случаја. Потреба, неодољива потреба, душевна храна ми беше да имам око себе некога, чија ће ме присутност опомињати на оно или у неколико надокнадити оно што сам изгубила. Сећаш ли се још? Читаву смо интригу сплеле, да дођеш мало раније на две недеље пре свадбе, одсела си код нас, и ја сам ти се изјадала, исплакала. Хвала ти, душице, хвала ти на толиком стрпљењу, на твојој утеси и на твојим сузама. За све то досад сам ти остала незахвална. Обећах ти да ћу ти писати, и молила сам те да ме у твојим одговорима саветујеш. Ја ти нисам писала. Пет година је прошло, откако сам удата, и моје те писмо није потражило  тамо у вашем лепом Банатском дворцу усред дивног парка, где би имала доста времена, да ми напишеш опширне одговоре. Али, веруј, нисам ни могла. Ове су пет година прошле као сан, брзо као у лету са пуно догађаја, потреса и патњи. Ја ћу ти напоменути само главније. Ти већ знаш ону моју последњу велику сцену са мајком, када пристадох да се удам. Шта сам могла да радим, ја сама противу те грдне силе, коју ми је после и отац онако јасно обелоданио, и кад ме је и Павле, како тада мишљах, напустио. Отац ми рече, да су га протерали, и да се он опаметио, и заиста, више и не чух ништа о њему. Да сам тада знала да је он још у граду, ја бих полудела. Одмах после венчања одосмо на пут, најпре у иностранство, затим по унутрашњости. Ово последње ја сам предлагала и Казимир пристаде. Вукло ме нешто онамо к Југу. У Суботици, у неком јавном врту, наиђосмо на тамбураше, које до тада нисам слушала. Ја сам била у стању да ту проведем по неколико сати седећи и уживајући у песмама, које ми је некада певао и он. Нисмо ни отпутовали из Суботице догод тамбураши беху онде, па, кад се они одселише у оближњу Палићску бању, ми одосмо за њима. Свирали су и певали песме, које сам и ја знала, и док су певали, срце ми је дрхтало са жицама, у које су тако вешто ударали. И Казмира занимала је ова туђинска свирка, у којој имађаше нечега као из неког непознатог света,  о коме само снивамо и која нам у срцу буди непознате чежње. Одатле одосмо на Далматинско Приморје; ту сам волела да слушам гајде. То није лепа свирка, рекао би какав салонски руе, па ипак, тако ми је било топло око срца, док сам их слушала; ко зна откуда то. Сад се сећам, да, кад ме мајка усред бурна призора једном запита, откуд та велика страст према оном туђинцу, ја јој одговорих, да се ја чудим, али као да је она била у мени давно, још пре познанства са њиме, чињаше ми се, као да сам је донела са рођењем, или још више, као да јој је порекло још раније тамо негде у давно прошлим временима. То сам осетила нарочито једном у Банату, кад сам чула свирку на гуслама, о којима је Павле Ђурић некада говорио. Нема сумње, наша симпатија беше нешто више него обична људска страст, она је постојала у природи пре нас, њена је клица ситна невидима летела у ваздуху, и, кад се ја појавих на свет, она се усади у моје срце као у згодно земљиште, које је било божанственом руком приуготовљено, те је једва чекало да прими ту клицу и да је одгоји онако бујну, онако силну. Откуд бих иначе одмах у првом тренутку, када угледах туђег човека, сељака, који се звао Павле Ђурић, била готова, да му се предам на милост и немилост без обзира на положај, на моје родитеље и на моју урођену женску уздржљивост. После две године вратимо се овамо. Ко  ће описати мој страх, када сазнадох, да се Павле још једнако налази у Пешти и да се за сво време налазио ту. Једне фебруарске вечери код нас је била забава. Ја не бејах више она весела, која бејах пре. Тога вечера, као да сам имала зле предосећаје, била сам сетна, нека ме туга морила. У дворани било је лепо и весело, пуно света и несташна разговора, али мене је гушило нешто, је ли врућина, је ли мирис, је ли друго нешто, не знам. Напољу беше јака цича. Ја сам стајала близу прозора; сакрила се иза завесе и неприметно отворих прозор. Хладноћа, као оштро гвожђе, удари ме у чело; ја престрављено затворила прозор, јер ми се чињаше да са улице чујем кашаљ; кашљуцање неког познатог, ох Боже, и сувише познатог, предрагог гласа. Оставим прозор и похитам балконским вратима. Изиђем на балкон; погледам доле... и угледах га. Ту је стајао доле под фењером мој јадни Павле. Ох, тај поглед! Ја се нагнем над оградом и спустим свој рубац доле. Шта је било даље, нисам видела, јер се на вратима појави мати, која ме је корела за моју несмотреност и уведе ме унутра. И сад... сад је наступио живот пун бола, ох, и пун неисказане среће. Ја сам му одлазила, Јелице, тајно, често; ја сам била срећна, Јелено, срећна, у загрљају његову, чија сам требала да будем још с почетка. Али како сам га нашла. Мршавог, опалог, са проредом косом мога лепог сокола  отпре... и ја сам га ипак волела, ипак. Само у његову загрљају не беше више оног младићског поуздања, у његову понашању недостајаше оне кокетне поузданости, која је пре очаравала, привлачила, изазивала, па подјармила. Поглед му беше непоуздан, покрети више одмерени, држање сувише обазриво. Ја сам била страсна а он тужан; ја сам горела и боловала од страсти, а он је непрестано венуо. Ах, венула сам и ја. Нисам била она, која бејах пређе, то сам видела по његовим очима, по његовим загрљајима. Али ја сам хтела да се осветим за толике патње и уздржљивости прошлих дана, ја сам се са лакомисленом жестином бацила у море, у то дубоко безгранично бесно море узбурканих осећаја незадовољених страсти!.. А мој муж, питаћеш. О, војвода се такође јако променио. Мајку је изгубио још у другом месецу нашега брака, а у другој години већ нисам имала мужа. То је био само галан, отмени развратник, с којим сам поделила само стан али не и судбину. Он је приметио, та био је у тим стварима вешт, моју узнемиреност од оне вечери када сам наново видела Павла, и једнога дана имађасмо разговор, о, сасвим друкчији но што сам га очекивала; био је хладан, учтив, подругљив. Он неће да смета мојој слободи, рече, али је тражи и за себе. Ја нисам казала ни дела ни немој, и он је узе себи, ту златну слободу, коју сам после употребила и ја, и у којој  смо и војвода и ја и Павле опадали полако и душевно и телесно. Ми смо то удесили међу собом, Јелено, али о томе не знађаху моји родитељи. Кад се сазнало, отац одмах предузе кораке. Сазнала сам да су Павла званичним путем удалили одавде, и од оно доба више ништа нисам чула о њему. — — Боже мој, камо ме одагнаше ове успомене! Да ти нисам и сувише написала? Сувише за тебе, али за мене... та, то је само бледа накарађена слика, не да је непотпуна, већ није ни приближна. Али ти си женска и моја пријатељица, ти ћеш ме разумети. Чудиш се овом писму, и ја се чудим; та, ко би смео овако што написати па још и послати, али је мени то потреба после пет година мучна ћутања... Нисам могла да ти не јавим, та, ово је последњи пут, ово је растанак са мојом младошћу, са гресима и узбуђењима женским. Одсада ћу бити само један створ, као што је отприлике и наша теткица. Ах, теткица! Да ти и о њој јавим неколико речи. У своме душевном страху ја се пред венчање обратих њојзи за помоћ да ме спасе. Била сам изгубила памет, бацих јој се пред ноге, признадох јој своју љубав и мољах је за потпору. Да си видела тај призор! Нисам могла да познам моју теткицу. Заплака се и поче ме грлити тако силно и љубити тако страсно, да то у тој слабој малој женици нико не би смео претпоставити. Њено грчевито јецање, њене очајне узвике, њено страшно лице још једнако су ми пред очима, још једнако ми зује у ушима. Напослетку, ја сам морала да њу умирим. Она убриса сузе и запита мирно, али гласом у коме је дрхтао бол, питала ме је шта од ње желим. Ја јој рекох, да говори оцу и мајци у корист моје љубави према Павлу... Она обећа. Оде код мајке; ја сам слушала у споредној соби; и замоли је својим тихим дирљивим гласом, да не упропасти своје дете, већ да ме учини срећним. „Не треба никад угушивати племените осећаје срца,“ рече она мајци,- „то је злочин, који ће се кад тад осветити.“ Јадна моја теткице, то је рекла са толико очајања, а сузе су јој текле непрестано низ образе, да сам и ја плакала као дете у споредној соби, а и сад ми суза наиђе на очи, кад се тога сећам. Мајка је била скамењена, само је узвикивала: „Зар ти то велиш, Страто?!“ Али јој не учини по вољи. То исто је теткица покушала и код оца, али узалуд. Ја сам тек доцније сазнала о мојој ужасној несмотрености, којом сам моју слатку малу теткицу изложила натчовечанским мукама. Ох, ја нисам ни близу овакој узвишености. Она је сад у Немачкој, где се скоро после оних догађаја повукла у један свој замак у Тирингији, усред лепе борове шуме, где мисли да сачека смрт, а више неће да се враћа у ову земљу. Она се не дописује ни  с ким од нас; тек преко других сазнадосмо да многа добра чини са сиротињом, и да издржава цео један завод сиромашне занатлијске сирочади. Хтела бих да те питам, драга Јелено, шта бих после свега овога требала да радим? Теби је већ и преко новина познато зуцкање, да ће се Казимир због својих лакомислених поступака и распикућства ставити под стараоштво. То је истина. Но има још и више. Он ће још пре но што га то постигне, предати тужбу за развод брака. И то ће ти већ бити познато, по чувењу. То ће да учини по мојој жељи и по споразуму са мном... Да ли да потражим наново Павла? Али шта би од нас напослетку било? Моја ће парница трајати, по свој прилици, неколико година, јер ће моја породица учинити све, да то спречи. И напослетку ја сам слаба женска, а жена још нема своје слободе ни у деветнаестом веку, ни у овим образованим круговима. Овде смо тек робови! И можда бих ја своју слободу употребила врло рђаво. А да ли би то имало смисла поред колевке мојега, лепога девојчета, које се тако благо смеши на мајчино лице пуно замршених брижних тужних бора?!.. Нама женама пребацују људи, да у писмима главну ствар обично оставимо на крај. Ево, то и ја учиних. Цело моје писање потекло је управо с твога кратког извештаја, да ћеш се кроз две три недеље венчати. Ти  си се дуго решавала, нема сумње да ти је избор добар. Молим те, немој да се чудиш, што ти поред честитке шаљем овако писмо. И сама увиђам некоректност, али сам је учинила, јер пишем теби, и пошто ми је ово прво моје писмо теби за пет година мојега брака. Перо је летело само по хартији, да излије оно што се за пет година накупило. Ти си зрела девојка, удајеш се, ти си, осим тога, моја Јелица, ти ћеш ми не само опростити, ти ћеш ме и разумети. Ти си годину дана била испрошеница: то није рђаво, да за то време упознаш боље нарав онога који ће ти бити муж. Ја ти не могу желети да се удаш само за онога кога волиш, јер видим то је често немогуће на овоме свету; али ја ћу се ипак молити Богу, да то теби тако буде, ако, то јест, Бог хтедне да послуша молитву једне грешне жене. Свакако имаш најбоље жеље од твоје верне Агнеше. XV „КОД ЗАНАТЛИЈЕ“ Додијало ми је; нећу довијека живјети; прођи ме се, јер су дани моји таштина. Јов, VII. 16. У Београду поред повеће зграде, која је лицем окренута према ширем тргу а на углу узане криве уличице била је у то доба мала каваница „Код Занатлије“. Околина те мале зградице имала је опште обележје тадањега Београда. То је било у времену, кад се престоница Кнежевине већ давно преместила у овај старински Дунавски град, те је та промена донела собом много новина што су, у стицају са старинским навикама становништва као и са досадашњом спољашности града, створиле неку нарочиту мешавину својствену овоме месту, нешто пола Јевропско пола Азијско, нешто пола српско пола турско. Двор кнежев, Конак, војска, нова интелигенција, заставе, новине, говор, беше српско; ћепенци, многе каванице, одело средњег и нижег сталежа — турско; неке  зграде, улице и тргови, школе и надлештва представљаху цивилизацију, али начин делања у њима и опхођење у друштву беше, богме, још јако оријентално. Каваница, коју мало час поменусмо, била је поред свега тога и од свега тога у многоме одвојила, — нарочито што се тиче унутрашњости њезине. Ту као да је долазио не само неки нарочити сталеж, већ као неки нарочити свет. Свака заједница, свака друштвена група — војници, официри, чиновници, ђаци, странци и чланови странака — које се тада већ зачедише —, даље занатлије, трговци, ћифте, паланчани, путници, па и учитељи имађаху већ своја места где се радије прикупљаху но другде, али све је то ипак имало где бар нечега заједничког, ако ни у чему другом, а оно у карактеру опште-српском, често претерано патријотском, јер се тада већ беше увелико пробудила политичка, нацијонална свест, која је почела стварати велика дела и на оделитијим пољима. Гости каванице „Код Занатлије“ били су нешто сасвим друго. То је била чудна мешавина. Могао си ту виђати добро одевена господина — чиновника или професора, — или људе не сасвим у исправном Јевропском оделу, новинара, књижевника и учитеља, — често у непотпуним хаљинама занатлију, трговца или беспосличара у свакојаком руху. Ту су се скупљали сви готово свако вече у толиком броју, да често немађаху места да седну, те стојећки расправљаху велика питања,   којима је био пун ваздух око њих. Разговор се водио обично живо; у омањим групама често су сви говорили у исто време; видело се да се у главноме слажу, али су се у појединостима често управо сваки час размимоилазили. То је био, тако рећи, један кош, где је свака вредна пчелица доносила своју идејицу, коју је прекодан стекла размишљањем, опхођењем или читањем; ту су се те идеје наслагале зрно по зрно, те се тако често напуни ово местанце као нека препуна барутана, која је понекад експлодовада, те се трус чуо и мало подаље напољу... Каваница је била згодно место за то. Уличица поред ње вођаше у „доње“ делове града, где се наслагао измет друштвени, а у сусеству била је велика кавана где је беспослена госпоштина трошила паре на страну свирку и на виле у кратким сукњицама, на којима, у осталом, не беше ничега особитога осим њихова врло рђава певања и дрскости ретке чак и код ове врсте уметница! Мало подаље почињао је ред господских кућа и државних надлештва. У том, тако званом, „центру“, дакле, претресаху се дневни догађаји и прекодан искрсла питања на особит начин. Каваница је имала низак угао са два прозора с обе стране; толико је и била широка. У дубини продужила се у два отвора, један вођаше у гостионичарев стан, а други у једну особиту одајицу, чију средину беше заузео велики сто наоколо са пуно столица.  Кључ тога одељења био је увек код кавеџије; за случај потребе морао се заискати од њега, и тада би се обично знало ко или који се налазе унутра и ретко би се ко пуштао онамо, ако је дошао доцније но што су остали ушли. Кроз средине таванице била је повучена дугачка греда положена на два дрвена једва отесана ступа, што су стајала усред каване, али је ипак греда била у средини угнута. Одаја је иначе била тако сниска, да се таванице могле дохватити. Ваздух ту није мирисао толико на пиће и на дим, — јер су гости мало пили а готово ни мало пушили, — колико на зној и на мешавину задаха разних заната. Кавеџија је ипак добро зарађивао, јер је гостију било увек и сувише, те му је од много малога лако било пабирчити велико, а могло се код њега и мезетисати, те му је од тога и био главни приход. Ипак, канда се, по већини судећи, могло и ту уочити нешто опште, нешто заједничко. По живим препиркама и строгом погледу могао си увидети да је ово скуп опозиције, а по опорим тврдим цртама око усана, да је то опозиција нечему што је силно, што је тада било у јеку. И још нешто. По ужурбаном ходу и нестрпељивом изразу лица, којим су хитали на збор у ову кавану, могао си мислити: да су то дијалектичари, који су једва чекали да отпочну своју препирку; а по замишљеном често заносном али мирном погледу, којим су  се удаљавали свак својој кући и који као да је скривао читаву поворку важних мисли: да су то философи, чији ће ум преконоћ родити неку велику идеју, која ће са сутрашњом зором свету објавити лепше дане и сјајнију будућност. Није нам намера да из те мешавине разних индивидуа извадимо неке нарочите карактере, — слика би била увек непотпуна, јер би то требали да чинимо са сваким појединцем, та, готово сваки је био по један јако развијен карактер; — нити можемо да износимо тип ове заједнице сад кад смо већ при крају нашег главног догађаја, а кад бисмо хтели да се узносимо при томе својом вештином, то би већ било доцкан, немамо времена за то, јер се последице почињу брзо развијати из преходница које су такође биле толико убрзане, да нас гоне свршетку. Као део нашег догађаја оне су припомогле само завршетку, а стварањем целе потпуне слике ваљало би почети. У осталом, прича је — прича, која има својих граница, смерова и својега тока; она не треба да буде ни расправа нити студија, кад се тако што и није обећавало. Ипак можемо толико напоменути да је и у овом скупу било овде онде понеких личности, које као да су давале ток, не по оданости слушалаца, јер је њихова првенства често нестајало брже или лаганије него што је и постојало, — већ по већем утицају — тренутном или трајнијем — њихових досетака,  које су уносили у ово често заједничко измењивање мисли. Данас је један завладао идејом „свеопштега мира“, сутра га је побио онај са преходном и пречом потребом „рацијоналнога васпитања“; један је сиромашак вечерас изнео јаде „сељачкога“ или „раденичкога сталежа“, а сутра је већ био истиснут са „општим образовањем“; но трећега дана већ је и ова идеја пала, да да места „популаризацији науке“; па кад предлагача један од слушалаца запита што је то, он се мало узврпољи на седишту, затим се дигне и са читавом гомилом затворе се у оно нарочито одељење, где отпочну разлагања и препирке, које отуд шире нервозно заинтересовање и напоље, и тада се често целе недеље само о томе говори, док не упадне један на врата са новим проналаском, рецимо са „уништењем естетике“, те се после на то баце са грозначивим интересом. То исто бива и са дневним питањима, са појединим наредбама „власти“ или „власника“, са каквим крупнијим догађајем или каквом вести новинарском, која даје згодна материјала за претресање. Ту се говори о еманципацији женскиња, онде о занатлијском савезу, ту близу о капитализму, тамо даље о подели рада, овде о штедионицама, онде о сиротињским домовима. Један ће бојажљиво да изусти реч „република“, али ће га други ућуткати са ускликом: „Шта република — анархија!“ Један ће бојажљиво: „Занатлијска изложба“, други дрско: „Страјк!“ Док не дође четврти или пети, па вели: „То  све није за нас, већ треба постепености у развитку, а нарочито — армоније.“ Да нам се не би пребацила каква задња мисао, ил’ намера опасног потказивања — што би било врло ружно од нас, јер је романсијер у згоднијем положају него сам историјограф да буде непристрасан, тим пре што се претежно треба да бави психолошким особинама суделовача, — дакле, да не би тога било, ево хитамо да изјавимо, да у овоме кретању не беше ничега ни опаснога ни револуцијонарнога, — преврат беше у идејама, а не у ствари, шта више, он је потекао из често врло чисте намере да се злу стане на пут, што свак чини на свој начин, а то су чинили и они. Ово друштво није имало својих вођа, оно вође и није трпело, али је имало својих љубимаца, који су у своме кругу били свемоћни и често тиранисали своје приврженике. Њих није уздигла каква велика интелектуална моћ, већ симпатија коју произведе или њихова личност или њихова судбина. Често се чуше узвици на пример: „Ено Светозара! Хајд’ да га чујемо!“ Или: „Ено Павла, зацело доноси нешто ново!“ Напољу је љута зима; снег шкрипи под корацима. У кавани дупком пуно света. Око пола осам у вече појави се једно бледо лице над малом завесом на вратима споља; чим га изнутра кроз стаклена врата угледаху, заори се у кавани „Живео! Живео Ђурић!“ — што  трајаше, док дошљак не заузе место. Он не седе, већ стаде код једног стола и олако се наслони на њ с леђа пола седећи, пола стојећи, тако да је лицем гледао у унутрашњост простора. Часком се скупи око њега гомила. Он је пре неколико дана пуштен из затвора, где је био осуђен на две године заточења, али је до амнестије одлежао само неколико месеци. Кривица му беше распростирање револуцијонарних идеја. То га направи не само популарним, већ је његов тихи глас био кадар да доведе у екстазу своје слушаоце. Откако наново поче овамо долазити, свако вече га дочекиваху са највећим одушевљењем. Он проговори, и у кавани наста тишина. — Јесте ли чули о новом покрету? Збиља се мисли да се да слободоуман устав. Слободоуман, тако веле. Са два горња дома. Глас му је био тих, а говорио је са врло мало покрета. Испод забаченог шешира видело му се голо теме, а кратка ретка брада беше проткана овде онде седим власима. Био је мршав, добро одевен; израз лица нежан, али већином замишљен. Још су само лепе чисте руке падале у очи са својим заокругљеним покретима. Тема коју је бацио у гомилу јако је заинтересовала. Појави се неко таласање, затим све јаче врење, док се око говорника саби густ круг слушалаца. Овај је говорио тихо, али све се већма упуштао све у шире разлагање. Слушали су га пажљиво. Кад је свршио  кратак преглед слободоумних идеја и њихову историју у извору, пређе на примену наших прилика. Немилосрдном хладнокрвношћу цепао је оне, који су хтели да уведу некакав поредак у ову земљу на основу искуства што је стечено у сасвим страним земљама, а у сасвим другим приликама. Кад сврши, скиде шешир и великом шареном марамом обриса зној са чела. — Па лепо, а шта ћемо сад? — упита један од слушалаца. Говорник наново узе реч и окарактериса општи положај као веома критичан. — Ми нисмо можда створили ништа велико досад, али смо бар одржавали равнотежу, коју су хтели да поремете. Она почиње да се колеба. Кавеџија приђе и понуди им ону засебну собу, јер се реч може лако да чује на улици. Сви одоше онамо. Они који су заостали у кавани поседоше још мало; али после одоше и они. Кавана оста празна. Тако око десет сати у вече уђе нов гост. Био је на овом месту непознат. Кавеџија, који је био задремао поред огњишта, трже се, и сумњиво премери придошлицу. То је био господин човек, мало просед, врло отмено одевен, витка стаса, дугуљаста, румена, пуначка лица и врло лепих очију. Он запита кавеџију: — Је ли овде господин Павле Ђурић? Кавеџија није хтео одмах да му одговори, и после неколико тренутака одговори: — Није овде; зашто га тражите? — Баш ми је непријатно што није овде. Ја сам му пријатељ и желим да га видим, јер се нисмо видели већ неколико година. Кавеџија увиде брзо да му може веровати, па му одговори: — Изволите, седите; он ће скоро бити ту. Ја ћу му, у осталом, јавити. Он баш председава једном малом договору. Мислим, скоро ће свршити. Дошљак седе, поручи чај и скиде шешир. Наново наста тишина; само се из споредне добро затворене собе чујаше жагор. Унутра је беседио неко: — Ја долазим из апсане, где сам допао што сам тражио устав, а сад га они сами дају. Једногласно „Живео!“ прекиде говор. Затим се канда све тише разговараху. Неке су речи јасније изговорене и разумеваху се споља, као „горњи дом“, „скупштина“, „новине“. Реч „новине“ понављали су чешће. Очигледно се разговараху да се издаду неке новине. Решише, јер су гласали. Затим се препираху о имену; чуше се речи „Црвена застава“, „Социјалдемократ“, „Раденик“ и други, изгледа да се сложи на „Раденику“. Скоро затим се отворише врата; сви покуљаше напоље, па кроз улична врата на улицу. Само је онај говорник још проговорио  неколико речи са газдом, који му показа придошлицу. Приђе овоме и узвикну: — Ко је то?... Стеване, ти си! — Ја сам, Павле! Оба се пријатеља загрлише срдачно, радосно. — Шта ћеш ти у Србији? Откуд тако доцне? — Дошао сам једино, да тебе видим. Приспео сам пре једнога часа са Бечком лађом из Пеште. Лађа стаде у Земуну у девет и требали смо онде да преноћимо, али ја нисам могао да сачекам јутро, те пређох чамцем. — Та Дунав је пун ледних санта. — Једва нађох ко ће ме превести, али и код вас се може све за добре паре. Ја сам сад богат. — Па дед, причај ми, како ти је. — Најпре ми реци ти, — одврати Нинчић, — што ми тако дуго ниси писао, има скоро пет година. Ја сам ти слао писмо за писмом, док не престадох. Помишљах е си умро, али сам се ипак надао да бих ја то ма како ипак дознао. Да сам био у стању, дошао бих лично, да те видим шта радиш и зашто се не јављаш. Но дознадох да си жив и да си се увалио у неки оделити живот. У какво си ти друштво упао, мој Павле? Павлов угашени поглед оживи, када одгори: — Ја нисам ту упао, Стеване, ја сам то друштво сам тражио. Ја сам проживео свој  век са свима патњама и сластима земаљскога пребивања. Свет нема ништа да ми да, ништа да им одузме. Био сам млад и весео; преда мном је било богатство и сјај, могао сам да га узмем, (и ту се насмеја грохотом суво и кратко); видео сам свет и људе, и оно што је лепо и оно што је ружно; знам шта пише у књигама и нагледао сам се природе; себичњаштва је било доста, и сувише. — А да није било оне твоје несреће, ти би живео безбрижно и себично као донде, и не би знао ништа о овоме свету у коме сада живиш, — рече Нинчић. — Па зар мислиш, пријатељу, — одговори Павле, — да ми се не би тај живот досадио? Да ли бих и тамо био срећан?... Па кад бих у том рахатлуку сазнао за ову беду, коју сада гледам посведневно, не бих ли напустио онај трули живот, да се посветим овоме пуном истинитог чара и блаженства које вечито траје и никад се не досади?! — Али оставимо то, — додаде после кратке почивке. — Јеси ли поручио што, па да разговарамо о другим предметима који су на видику. Ово се иначе више не да изменити. — Поручио сам чај. Хоћеш ли и ти? — Донеће ми без поруџбине; овде знају да око једанаест сати редовно попијем једну чашу. И заиста после неколико тренутака донесоше чај за обојицу. Павле је полагано сркао и запиткивао пријатеља: — Шта је са кнегињицом? — А ко ће је знати! Одселила се одавно никуд у Немачку, где је и остала. Једном читам у неким страним новинама да се госпођица Фернек, дворкиња кнегињице де През, удала за неког Баварског официра, и то је била последња нит откако сам о њима чуо. — А шта ради мој стари пријатељ Чилаг? И од њега нема писма скоро годину дана. — Бог ће знати шта ради: како која година он све млађи; сад је близу своје седамдесете а све здравији и јачи. Једном се разговарасмо на улици; рече ми да ће да се жени. У осталом се није променио, осим што је сад џандрљивији но пређе. Кад сам полазио на пут, чуо сам да се +одиста оженио. — А коју је узео? — Неку, чекај, неку удову Српкињу из Српског предграђа у Будиму. — Да није госпођу Пијуковићку? — Јест, јест, тако се зове. Павле се насмеја, а Нинчић настави: — Чујем да се није хтео да венча с њоме, већ само онако пред друштвом да се изјасне, да се хоће. Али она није хтела тако да пристане. Он је имао намеру да се ожени с њоме још пре неколико година, али је све одлагао, док се не уведе грађански брак. На томе је он неко време живо радио и у друштву и у штампи. Писао је и неке брошуре. Напослетку се приволи, јер вељаше, да постаје све млађи, нужда му је. И учини. — Врло добро што ми рече; честитаћу  му, ако ту има шта да се честита, — рече Павле. — Него ја те питам о другима, а о теби још ништа не знам. Како је теби било, Стеване, за све то време? Додуше, видим, да да ти се стање јако поправило и добро изгледаш. — Ти знаш — објашњаваше му Нинчић, — да сам још за време твога бављења у Пешти био постао ревизором. Тада је то била једина сврха мога повученога и изгубљенога живота, никад ништа више нисам желео; плата ми се мало повиси, стање побољша и споредни су приходи порасли; могао сам живети сиромашним животом али ипак пригодним образованоме човеку. Узео сам засебан станчић, прибрао сам неку малу библијотеку и могао сам каткад отићи у позориште, на какав концерат или томе слично. Био сам задовољан. Али да видиш, срећа не пита човека, као и несрећа. После две године повући ће се наш стари супер-ревизор у мировину, главни управитељ не хтеде да чује за другог на то место до за мене. Ја сам се морао примити противу моје воље, и жалио сам за мојим досадањим лаким пословима и угодним животом. Сад ми је плата била права чиновничка, посао мањи али одговорност велика. Морао сам да проведем цео дан, а често један део ноћи у радњи, но како дадох оставку на будућност, реших се да послове отољавам са највећом савесношћу; бавећи се цео дан час у штампарији, час у издавалачкој радњи, час у редакцији, полагано научих све те послове,    и таман да привикнем, а оно ме срећа поново поче гонити: напрасно умре наш главни надзорник, и поче подуже препирке око кандидације других; управни одбор изабра мене за место које је због своје практичне вредности било важно. Сад сам са неким душевним немиром увидео, да сам ушао у редакцијону ијерархију, али сам са зебњом помислио на будућност, јер та звања вреде, само ако се може осигурати извесна лична независност тиме што ће се задобити поверење особља и управе, или ако се може да осигура напредак до врхова управе. Ја се реших да по што по то задобијем поверење. Како сам имао доста времена, бавих се подуже у канцеларијама, где помало научих књиговодство а у радионицама изучих штампарске послове, преместих се и са станом у главну зграду, то сам тако имао прилике да по дужности утичем и на уређивање листа. И једног лепог дана о Новој Години сменише ме, а изабраше ме за члана управе, уза што иде право на дивиденду, и за сарадника уредништва. Радио сам на друштвеној и критичној рубрици. Доцније постадох главним сарадником и кандидовало ме је уредништво и за посланика у Доњем Дому. То је трајало тако три године. На првим изборима сам пропао, али на овогодишњим предрх. Сад сам више радио на листу, и кад пре месец дана главни уредник захвали, поставише мене на његово место: но изгледа да ћу постати јединим власником радње, јер ће се продати, и одбор је вољан  да је прода мени под повољнијим погодбама но другоме, бар не би хтели да се њихова творевина преобрати у спекулативно предузеће. Ја сам ти, дакле, за ових десет петнаест година постао богат човек са приходом од преко дваест хиљада форината годишње, ако их узимам укупно по мојим разним звањима. — Ти си, дакле, постао сила, — проговори Павле. — То је код вас могуће, овде то не може бити. — Ја сам дошао, да ти се захвалим и да ти саопштим, ако ти је воља, дођи натраг у Пешту. Живећемо братски, сложно и будућност ти је осигурана. Павле се осмехну благо: — Па зар овако није? Шта мени треба? Нинчић је видео да је на Павла немогуће утицати овим путем. Он се, дакле, врати на започети разговор. — Ти распитујеш о свима твојим старим познаницима, а о најглавнијем познаству твојем не помињеш ни речи. — Ти велиш грофицу Агнешу војвоткињу Баркари? — Да. Они су врло рђаво живели, нарочито у последње доба. Сад се рашчуло, да се растају. То су хтели и раније да чине, али је породица све спрачавала. — Растају? Зашто? — Војвода је постао прави пустолов. Имају двоје дечице, два девојчета, од које је оно млађе слабуњаво, тешко да ће остати у животу. Да, заборавих да ти кажем, да је  и стара грофица обудовила. Тима Јанковић умро је пре неколико година. — И она седи са кћерком? — Не, код сина; он је сад секретар неком Посланству и оженио се такође. Изгледа да мати и кћи не опште. Видиш, то би био згодан тренутак, да се вратиш у Пешту. Павле се подругљиво насмеја. — Да се вратни сад, је ли, и да покушам своју стару срећу? Ах, пријатељу, зато сам ја остарео. Па после да се вратим таме одакле су ме протерали? — То је лако удесити... — Не, пријатељу, не. Видиш какав сам здравље ме не служи; ја сам сасвим други човек постао. Павла Ђурића нема више; ово му је извитоперена слика само... можда реалнија, истинитија; а можда каква и треба да буде. Нинчић озбиљо рече: — Треба да се вратиш. Штета је одбацити своју срећу. Видиш, и ја сам се некада био одрекао света, сасвим и занавек, али судбина тек остаје најјача сила на свету. И ево, ја не жалим што сам наново ушао у ред живих људи. — Па шта ти вреди? Живећеш и умрећеш. Оно што је између овога двога, не вреди ни луле дувана. — Не вреди за тебе у твом садашњем положају са твојим садашњим навикама. — Зар ти задатак живота називаш навиком? — упита Павле. — Па, тако је. Знаш изреку: Der Mensch ist ein Gewohnheitsthier. — Бравос, ти си онда већи материјалиста него ми сви овде; то нисам знао, — узвикну весело Павле. — Ја нисам никад волео да припадам каквом реду, — одговори Нинчић, — нити хоћу да знам шта је то идејализам, ни материјализам; уопште, увек сам мрзио класификације. До душе, некада сам се и ја бавио тим сањаријама, шта више, мислио сам, да оне испуњавају живот, и, док сам тако мислио, био сам несрећан. Сад гледам да испуњавам своју дужност. Учини и ти то. — Ја то и чиним, мањ, ако ти налазиш да треба да имам других. — Требаш да себи истакнеш друге. Ти овде хоћеш да усрећиш човечанство, у Србији, у овом малом граду где су пре неколико година још и Дунавске лафе снебивајући се пристајале. — Боље да их није било. — Могуће да је боље, али можете ли одвратити судбину? — запита Нинчић. — Ми ћемо покушати... Али, оставимо то; наши су циљеви заједнички, они нас одушевљавају и он су определили мој живот. — И не мислиш да га мењаш? — Ни у чему. — Међутим тебе у Пешти жудно очекују. — Мене? Шта бих ја икоме тамо ваљао? — Слушај, Павле. Мој се положај, као што сам ти га мало час обележио, јако поправио.  Он ми је прибавио приступа на места, где досад нисам одлазио, а и сада то чиним не по укусу мом, већ више по нужди која стоји у тесној вези са мојим дужностима. Да не околишим много, ја сам се у једном отменом друштву састао са војвоткињом Агнешом, која ме је после позвала и да је посетим. Чини ми се да је чак ради мене једне зиме приређивала у својој кући књижевне вечере, где су били позвати многи људи од пера. На таквој једној вечери ми смо дуго разговарали о теби. — Хвала на пажњи, прико; ви сте се тада извесно разговарали о археологији. Нинчић не узе у обзир ову примедбу већ настави: — Војвоткињине прилике такође су се јако промениле. Њена мајка живи у иностранству; тетка такође; она је постала самостална и стекла је доста јаких познанстава на која се може ослонити. Ако би ствар допрла до јавности, ја ћу јој моћи да будем од доста замашне помоћи. Парница за развод брака отпочета је; војвоткиња ће бити скорим слободна и располагаће својом личношћу и својим имањем потпуно независно. Њен досадашњи муж пристаје да јој остави децу, та, он ће добити велику накнаду, а њему је до тога највише и стало, јер је на прагу стецишта. Заборавих да ти кажем још, да јој је тетка уступила трећину својега имања; она ће, дакле, кроз неколико месеци, а можда  кроз неколико недеља спадати у ред најбогатијих прилика у земљи. Павле му мирно одговори: — Ти, дакле, збиља мислиш да ћеш ме таким изгледима намамити? Ти бар знаш, да човек може да дође у неко душевно стање, када више мари за мир, или за неке химере,... назови их ма и тако,... него ли за новац. Мени он не треба. Једино, што би у тој ствари могло бити примамљиво, то је њена личност. — А она ти није доста примамљива? — Рекао бих да није, као што би и она на мени приметила велику, управо одвратну промену. — То није никаква сметња. Павле се намести у столици, наслони један лакат на наслон а други на сто; те склопљених руку и пола сагнуте главе тихо говораше: — Није можда сметња са њене стране, ма да се и она јако променила. Већ сам је тамо познавао као увелу лепотицу, она би кроз коју годину јако опала; можда не би ни била срећна са мном. А шта бих јој могао вредети ја? Видиш ли какав сам? Много кашљем; моје је здравље поремећено: у моме омршавелом телу нема више младићке ватре, у мојој глави нестадоше заносне мисли, које ће она од мене по свој прилици изискивати. На глави немам косе; оно што имам та је проседа. Мислиш да ја не видим угашене очи у огледалу, бледило лица и опоре црте. Ја  имам да живим још свега неколико, можда, година, и моју још заосталу снагу да утрошим на маштанија, која ће ми и то мало живота прекратити! Нинчић виде и сам ужасну разлику, коју од пријатеља направи време и патња, али он га је желео видети срећним, и реши се да не попусти. — Ја сам видим — рече му, — разлику; видим да си слабуњав, али здравље ће ти се поправити, ако га негујеш и напустиш овај убитачни живот. Ја сам ти још у Пешти препоручивао да одеш на неко време у топлије крајеве, где је ваздух чист и пун свежине. Учини то сада. Ево и ја сам се јако поправио, а не бејах тамо. Теби се сама нуди добра прилика. Учини то, пријатељу мој, молим те, за моју љубав, и за ону која је целог свог живота само на тебе мислила. — Верујем, прико, верујем. Али на мене више немају утицаја те конзервативне мисли. Из твојих речи говори плеснива прошлост. Ја сам том вашем свету туђ. Ја се иселих у ову Америку, и не желим више натраг у вашу Јевропу. Ја се гнушам вашега света, и поретка. Кам да га нисам ни познао! — Ти, дакле, тако говориш о љубави, а овамо ти и твоје друштво велите, да је она и вама главна замисао? — Ко говори о љубави? — упита Павле, а очи му засветлеше. — Да се одам љубави, која ће постојати само за нас двоје? Ако је до тога, томе је време прошло. Ја сам волео  некада неку девојку, која се звала, чини ми се, Агнеша, и ја сам јој дао много више него што је она од мене тражила, јер сам јој поред својих осећаја жртвовао здравље, живот и будућност. Ја сам јој кроз више од године дана давао оне жарке, претеране, недозвољене љубави, која нам је више нашкодила но што нас је усрећила, а она у истеричном бунилу и ја са телом још изнуреном болешћу и очајном душом погруженом под оним ужасним ударцима што су ми их доделили људи из оног вашег света. Ти велиш то је љубав, не, то је тиранија. Ти су ударци били тако јаки, да су ме одбацили и гурнули овамо преко Саве и Дунава, и ја, ја жалим, ја кукам што ми је тело овако изнемогло, не зато што бих волео да га сачувам за ваше романтичне теревенке, већ да бих могао узети већега маха, да вас све тамо смрвим, да ваш свет згужвам и одбацим тамо негде у неповрат, ма у том хаосу изгубио и оно што ми је најмилије, ма од тога маха издахнуо и ја, као осица која умире кад је извршила своју најодсуднију одбрану. Павле је стиснуо песнице и погледао претећи у пријатеља, груди му се силно надимаху, али одмах затим удари у сипљив кашаљ. Нинчић је сачекао, док се искашље; Павле је наслонио главу на обе руке, а пријатељ га гледаше чудно. — Допусти ми још ово да ти кажем, и немој се жестити, — рече Нинчић. — Говори само, слушам те. Мени то иначе неће помоћи. Нинчић као да се растужи, као да му очи засветлеше влажним сјајем. — Ти се љутиш, Павле, на оно што га називаш нашим светом, а сам говориш његовим језиком. Ти се канда ниси уживео довољно у ове прилике; та, ти и ниси њима прилагодан. За овамо требају друге природе, као што је на пример Чилаг, а сумњам да и он има великих успеха. Тргни се, молим те, и против своје воље, против свога убеђења послушај старију искуснију вољу. Ти и овде нећеш бити срећан. — Могуће, Стеване; и овде међу нама има покварених људи, настраних духова, недовољно оданих бранича, спекуланата па и издајица. Има и таквих, који данас ропћу на све, не ваља им ништа, али кад им се буде доцније уделио мастан залогај или издашно звање, тад ће у целом свету одједанпут бити све како ваља. Него то не мења ствар. — Твојој је радњи, дакле, основ освета. — Не, већ намера поправљања. — То није поправљање, то је кажњавање, и ти ћеш у првом реду казнити оне што те љубе и цене. — Ти појмови за мене не постоје више. — Нећеш, дакле, да дођеш? При овим речима Нинчићевим Павле подиже поглед према лицу пријатељеву. Он виде дубоки бол у армоничним цртама његовим. Зато рече: — Добро, не дајем ти дефинитивна одговора; засад сам се ангажовао као уредник једног листа чији је број већ сложен. Кроз који дан имаћеш мој одговор. Нинчић устаде и плати трошак. — Треба ли ти новаца? — Мени мало треба, а ја имам доста. — Хајдмо, дакле, да спавамо. Сутра путујем натраг; послови ме зову. — Жао ми је што те не могу испратити; али сам баш сутра оптерећен пословима. — Не мари, ми ћемо се још видети који пут. Ја ћу опет доћи, — рече Нинчић. Павле отпрати пријатеља до гостионице, затим се опрости с њим и оде. Нинчић се попе на први спрат у своју собу. Глава му је горела. Он отвори прозор и саже се у хладан ваздух. Била је јасна месечина, а снег је блистао. Тамо с краја улице шкрипели су кораци Павла Ђурића, који се упутио кући, те на углу заврну према Варош-Капији. Ноћ бејаше мирна, те се из далека јасно ма све тише и све загушљивије чујаше учестано кашљуцање изгубљена пријатеља. XVI У БЕОГРАДСКОМ ГРАДУ Много ли сам страдо кад се срце сети. Ђура У београдски горњи град, у старински Singidunum улази се кроз три бедема. Он је и споља и изнутра врло леп. Споља живописан а изнутра огромни зидови са дубоким прокопима чине силан утисак на посматраоца. Он се одржава у реду и на дну ровова зелени се трава, овде онде показује се каква мала лепа кућица где седе мирни људи на овом негда земљишту крвавих сукоба. Велик је и простран; у међупросторима налазимо вртове, а од неких су направљена нарочита ограђена места за грађење у нишан, за слагалишта или за тамнице. Близу треће капије с обе стране наћи ћемо два мала незнатна улаза; ако би пролазили кроз онај с десне стране, угледали би пространу авлију у којој је жив покрет заточеника, које овде називају робијашима. У  сивобелом оделу са капом нарочитога кроја, а са словом Р на једном рамену, они ту проводе век, зими заузети сваки каквим занатом, а лети радећи теже послове по граду, по вароши и по вртовима.  У овоме дворишту пребивају злочинци, док се међутим казамати за политичке или остале интелигентније кривце налазе на другој страни града у нездравим, влажним, полумрачним подземним одајама (тако беше тада). Они се на један час дневно пуштају на чист ваздух на бастијоне, где се шетају, састају међу собом и разговарају са чуварима или посетиоцима. Ово последње бива ређе, а често бива, да они моле да их пусте у горе поменуто двориште међу робијаше, да би се састали са мало више људи и да им се у вреви мало раскрави од самоће укочена душа. Овим осуђеницима обично је одређено место у другом ком заводу, али често бива да се из неких нарочитих узрока преместе овамо на дуже или краће време, или се понекад после пресуде одмах сместе ту. Ено, и сад налазимо у поменутој авлији неколико добро одевених лица, шетајући се горе доле или разговарајући се овде онде са старешинама, док се некоји опет у удаљенијим кутовима забављају са робијашима. Лепо је летње предвечерје; приближује се време молитви и вечери; заточеници изађоше сви и стадоше у ред, да се преброје и саслушају дневну заповест. Ми смо се загледали у зграде, док се  они намештају, кад на другом крају реда појави се неко комешање. Неки од старешина, затим и робијаши потрчаше у дно авлије где се сви скупе око једног бледог човека, који је изнемогао пао на земљу и сад лежи онесвешћен. Подигоше га. Сад, кад се видело ко је, притрчаху и они добро одевени и прихватише га на руке. — Ко је то? Шта се десило? — питају неки. — Павле Ђурић. Опет му позлило. Одведоше болесника до једног камена. Успут се он мало прибра и седе на камен. — Шта ти је, Павле? — упита га један од другова. — Врло ми је тешко. Јеси ли испратио депешу у Пешту? — Још јуче. Болесник полугласно рече: — Ваљада ће стићи за времена. Поручише носаче, за то време дадоше му мало вина; и, кад стигоше носила, однесоше га у привремену војну болницу поред једног моста. Ту га сместише у малу засебну собицу на узан бонички одар. Празна проста собица; бели зидови. Ноћ. Са таванице виси шкиљава жишка; у кутку узан гвозден одарац, поред њега столица за лекове. То је цео намештај. У такој је одаји лежао Павле. Очију  склопљених, лица бела као онај зид до њега, нос јако одскочио из образа. Од вечера лежи ту сам. Један чувар хода горе доле у малом ходнику, иначе се не чује ништа. Лицем је окренут према прозору, на коме нема завесе. Из даљине овамо допире слабачка светлост стражарских светила. Болесник понекад подиже очи и погледа у прозор, затим их опет брзо склопи. Као да га кроз прозор гледа лукаво занесењачко лице старога Чилага. Међутим он зна да њега нема више. Па ипак дође да му загрчи последње часове. Неки нарочити демонски израз има данас ово лице; он се тога израза сећа, видео га је још једном, тамо, давно, кад је био млад и срећан, па ипак тако несрећан. И у полаганом тону а дугом низу пролазе пред његовим очима слике прошлости му: његов мали завичај тамо у скривеном сеоцету; школовање његово, одлазак у Париз, и ђачке године у Немачкој; затим повратак у домовину и онај призор пред механом у Баточини; па оно изгубљено писмо; па смрт мајчина и његово заветовање; па затим добри ујка и одлазак онамо; бал Џоке-клуба; они дивни састанци код гласовира; па она велика библијотека; гроф Тима; затим, ах ах... опет га гледа Чилаг. То је било последње вечери његова бављења онде. Гроф је издејствовао да га приморају да иде из земље, кад сазнаде за његове састанке са војвоткињом; и он је дошао  овамо. До душе, још га је за неко време онде Чилаг прикривао по разним местима, показивао му се као прави пријатељ: хтео је да се што дуже бави поред њега; међутим то је он удешавао само стога, да га што поузданије придобије; јер кад га је осигурао за себе, сам му саветова да иде. ... Његово бављење овде, његов „рад“ ... дакле, Чилаг је победио... па ипак не би победио, да га нису протерали овамо, али то заврши оно што је онај стари лакрдијаш започео... његова побуна противу неправде и друштвених злочинстава... године су пролазиле, пролазиле... он је старио, остарео и допао тамнице где умире. Па да је био трезвенији, издржљивији, задобио би Агнешу... али у оним годинама младости он можда немађаше ни искуства, а није био толико рачунџија, да кује засновице и да чека, док његово време дође; та, живот је тако кратак... није ли имао ко да га саветује... Нинчић му је, напротив, износио немогућност остварења његове тадашње највише доживотне жеље... То и није було никакво чудо: та, и Нинчић је сам некада страдао... а тада још ни овај озбиљни неискусни човек не знађаше да и таквом страдању може доћи крај и награда... А Чилаг је међутим гледао само да га одврати од те жеље, како би га могао задобити за своја начела. И године прођоше... И он дође овамо... Петнаест дугих, мучних, мрачних година... да ли су мрачне?... ... Састанак са Стеваном „Код Занатлије“... затим први број „Раденика“. Није више излазило од три прва броја, а сва три узаптише. У свакоме нађоше позив на преврат. Тужише га за велеиздају, и за... не зна већ за што... и осудише га на пет година тамновања. Он је примио и туђе кривице на себе, да спасе главну ствар. Две године је у ропству, скоро ће две године. Није допуштао да га посети нико из Пеште, ни Нинчић ни други ко. Помиловањима смањио му се рок на две године; сад ће скоро бити слободан, и онда не мари, нека дођу; отићи ће и он са њима, ако већ тако желе пријатељи, у онај далеки град, да усрећи друге, и да на крило љубави положи уморну главу. Тамо ће се одморити. ... Ах, опет вири она стара глава! Међутим му је Стеван јавио у једном писму, да Чилага нема више. У последње доба постао је сасвим несносан, прек и џандрљив. Веле да је стари мајстор наишао на мајсторицу вештију од себе. Због свадљивости његове почео је да губи популарност. На скуповима се често завађао са својим присталицама. Доцније се разбратио и са коловођама: кажу да је почео и да пије. Једне ноћи избаце га његови „начелни пријатељи“ из једног скупа, то га јако потресе. Просто је урликао пред каваном, затим је отишао у једну бутику где се опио и изашао трештен пијан. Требао је да прође преко моста. Ту га нестаде. Је ли случајно  упао у воду, је ли сам скочио, не зна се. Ни мртво тело му не избаци Дунав. Болесник отвори очи и престрави се. Чилаг ушио у собу и стоји поред одра и гледа га онако, онако као оне последње вечери... Заклопи очи и не сме да мрдне. Оне последње вечери, кад је требао да пође на пут овамо, дође старац и донесе му хрпу књига, списа и брошура. Читавих пет сати говорио му је непрестанце. Павле је био као скамењен под утисцима те силне речитости. Кад је Чилаг отишао, он устаде и отвори прозор гледајући са чуђењем за овим човеком који му је одредио ову будућност. Старац тада стаде на углу испод једног фењера, извади из цепа неке хартије и прибележи нешто. Далеко је било, али је младић ипак видео на његову лицу некакав израз чудноват, одвратан, паклени. Он се стресе и викну га да се врати. Старац се врати и запита га, шта ће. — Шта сте прибележили? — Желите да знате? — упита га сатанским осмејком. — Желим. — Ево! — и пружи му хартију. — Прибележио сам вас у ред наших бораца заједно са персоналијама и квалификацијом. — Дајте да видим квалификације. Чилаг га опет погледа неким дрским погледом, да младића подиђоше жмарци. Он прочита на хартији: „Павле Ђурић, Србин, ускок, добра аквизиција, али још неискусан, мек, морална и материјална пропалица; радиће искрено.“ Тада је младић престрављено ускликнуо, али онај се насмејао оштрим и сувим гласом, отео му артију из руку и брзо отишао. ... И прођоше године... пролазише мучно... И он је одиста радио искрено... Та, био се већ толико отрезнио, да је и сам увидео како је одиста морална и материјална пропалица... Та га мисао није више вређала, постао је правим борцем. Можда је понекад у црним часовима посумњао у исправност својега рада, али му сећање на претрпљене ужасе увек даде нове снаге, и он се борио, уживајући у борби и супрот томе што се у овој борби полагано трошио... Па се истрошио... И сад лежи ту... Да ли ће доћи на време да га спасу?... Колико је сати? Да ли је још далеко зора? А треба да дође Стеван, одговорио је депешом да долази са женом... Он је постигао све. Она отмена женска, због које је једном пропао, удаде се за њега, кад јој умре муж. То је могла да чини, јер је већ била слободна, а Нинчић је постао чувен и силан. — „Долазимо све троје,“ — вели телеграм. То је он и жена, а она трећа... то је она, она... да ли ће доћи? Хоће ли скоро сванути? Опет погледа на прозор и опет ужаснут заклопи очи. Чилаг је сасвим близу њега: сагнуо се над њим и лице му се приближује његову. Већ му осећа задах, већ чује његово сиктање: — Што ми пребацујеш? Нисам ли ја умро у борби као јунак, а ти умиреш као баба, кукајући над прошлошћу?... Ха?... Па ухвати Павла. — А што умиреш тако дуго?! Чекај да ти помогнем... Болесник врисну; бесни старац баци се на њега и поче га давити. — Не дам да сачекаш оног назадњака. Отпоче борба. Самртник се очајно борио, али му јаке песнице стегоше грло, и он једва могаде да изусти: — Мајко моја! И као да песнице попустише. У соби замириса босиљак. Павле отвори очи. Виде како му се полагано приближује мајка са својим нежним погледом плавих очију. Чилаг је стајао у углу дурљиво, а гледао намрштено преда се. Мајка разгрну сину кошуљу и извади му из недара мали златан крст са ланчићем. Састави му руке, обви ланчић око њих и намести му крст тако, да му је згодно и видно почивао над склопљеним хладним рукама. Прође ноћ и сутрашњи дан, и наново се преближује вече. О зид привремене мале болнице у Београду наслоњен је капак мртвачког сандука. У пространој околини мир, нико не пролази путем, и у болници никог живог. Отуд преко моста иза бедема приближује се неки отмен господин са двема госпођама; једну води под руку, а друга иде сама поред њих, висока, сузна, кукавна. Стигоше до мале болнице. Уђу у предсобље, стану пред отворена врата што воде у једно од два одељења, колико их у болници свега има, и погледају унутра. Тамо поред одра гори мала танка воштана свећица, а на одру лежи тело бледога човека. Лице и у самрти нежно и привлачно. На склопљеним рукама светлуца драгим камењем искићени мали златан крст.
Ћранко Реду незнатнијих варошица уСрбијп припада Баточнна. Мало чувена  по пмену, једва пршгетна у обрту,  па скромна и у свему другом. Пи-  томи висови, iiiTO је окружавају,  те се умереним таласањем спуштају у Морав-  ску Долину, она мала узана равница, где се  са Северозапада ка Југоистоку врстају бело  окречене, чисте и са општим покривачем југо-  источне Јевропе, <  а ћерамидом пострешене 6 кукице њезине, п околпна мало подаље: све  то незга нпнега нарочптог. по нену би га по-  дуже пантпо, кад сн-га једнон впдео. А таква  ти је она сама. Свега једна улпца, а пет раз-  нолпкпх властп; једна школа, а седам кавана;  преко хиљаду вреднпх земљорадника, а десе-  торо забрпнуте господе п занатлпја —  сраз-  мера која бп се п на остале наше варошпце  могла прпменпти, само можда са још већим  ycnesoM. Наоколо нешто мало лугова, а много па-  шњака; на впсовпма погдегде лоза, а у равнп  кукуруз. Овамо чујеш петао кукурпче, а онамо  свнњче грокће; одовуд певање какве веселе  моме, одонуд пак псовка газда-Марка плп чпча-  Рада; пас лане, крава мл"кне. маче маукне,  гуска гакне п тако даље, све, како бпва у  местима уклоњеним од светске вреве; где су  страсти ретке, а врлпне тихе; где се несрећа  ре^е појављује, а cpeha радпје пребпва; где  се поједини необпчнп догађајп дуго претре-  сају. а годинама памте. Ту, бар тако тн се чпни, све пде својпм,  не толпко одре^енпм, колико одмеренпм to k o 'm.  Учитељ српче са децом у школп; поп газп  по прашини са требником, увијенпм у не са-  свим чист епитрахпљ, иод мпшком; секе намп-  рују жнвину. а снаше кљукају гуску за. по-  кладе; чобанпн чува бравче у жпру; најетарнји  требп".Ц 1Љ П В П К , а најзгла^н љуљуша мезпмче:  ■'CBa^o'ftpvćBp^r занату плп како му је кад време. ; У зА М рс ^дра 1а^ин поппје коју с ћатом у каванп,  Дроговорп коју — и још по коју 7 ■ — -  у суседству са баба-Настом или стрина-  Јелком; прочита се ко'је писмо од детета у  војсци, или која наредба на општинским врат-  ницама и на механском знду, или у новинама  вест, понајразумљивија и понајчудноватпја:  о  морској змији; о вампиру што дави људе у  Брасилији или у Бреслави (Ђаче самоуче не  може добро да види која му је то реч, што  иначе није чудо поред оноликих штампарских  погрешака у српским листовима); о Инглезу  (а шта му је то?) који има браду од три боје;  о новој моди по којој женске носе остраг (ене!)  неки набор (то ke одмах да окуша гоепојрица  Цанка, —  погавабила се да Бог да!) и тако  даље; па се уз то рачунају дани, колико има  до Славе или до венчаља или до Врбице, опет  свако по свом занату. Таква ти је ова варошица, а таква је била  са незнатном изменом и тада, када се у њој  догодио по себи незнатан, али, у колико се  може предвидети, за нашу прпчу пресудан  догаЦј. Баточина је на путу према тадањем сре-  дИшту Кнежевине, према Крагујевцу. Дру-  мом. који је водио кросред средине њезине,  јурили су лаки стремови са арњевима или без  њих, а са оним малим али снажним и издр-  жљивим коњицима каквих има свуда по север-  ној половини Балканског Тропоља; ту су се  стењуки и шкрипеки вукла натоварена--рлца-  џијска кола; ту су попекад проЈДрнл^^?  господска каруца са лепом опре.лиЦДДт^^^ЈкЂ  касао усамљени јахач или је пролагухж^а*'' Ф ; °t 8 па је ту прекпнуо жутовање, да се одморн.  да pvna iT.in да прптегне опанке — п оетапп  свн су ту стали п прпстајапп у једној од  успутнпх механа, где их је, по степент госпо-  ства, пред вратпна а под ступовшга надстре-  шнпце, дочекпвао газда. момак плп слуга са  водом п сдатким од ружа плп куппна. Бпдо је пред вече, кад је путањом, што  во^аше пз оближњег сола варошпцп. замп-  ш.вен корачао млад сељак, одевен у одело,  какво се онуд носп, полу празнпчно. просто  алп чисто. На глави мут  фес. што ее још тада  ноеаше, за разлпку од правог турског. са шп-  рпм теменом п богатпјом књКанком, а то  складно заокругњује лпце п уздиже тонао а  благ поглед, што карактерпше . !  11у.\гадијску  расу7 .  Отворено кестенаста коса п дуге јасне  вефе, прав нос п врло лепп малп брчпћп над  црвенпм уснама а у 7 сред чпста обрпјана лпца,  дају му впд учглафенпјег човека, ма да је у  сељачком ручху. Кошуља празнпчна од тан-  ковпјег провндног пдатна, са златом нзвезенпм  колпром п тацлијама; остало, оспм простпх  белпх rafea п црвенпх опанака. све је од про-  стог сукна. Та чпстота, поред простоте, има-  фаше нечег допадљивог на себп, полут  празнпчно  одело у 7  раднн дан пак потврфнваше да пред  нама H ipe обпчан сељанпн. То пстврфпваше  п држање младпћево. Внсок п гнбак стас, онај  таласасти па ппак при завршетку сваког корака  одсечнп ход — билп 'су својственост овамо-  шњем становнпштвуд али неки покретп руке  и главе одаваху човека од оделптпјег укуса. 9 Младић носп у руци малу, лепо повезану  књигу и упутио се право варошици. Стигав пред прву пехану приметио је  вреву међ онозг гомилицом људи што су се  ту скупили. Угледа велика путничка кола са  четирп снажна коња, где су се по свој при-  лици мало час сишле оне две три женске у  страном одеду са једним старијим господином,  што сад у живом разговору стоје поред кола  усред гомиле људи који једнако придолазе.  Било је ту, као у пратњи господе, неколико  коњаника, још једне омање каруце и двоје  кола. И  младик се придружи мештанима, те  ускоро и разумеде у чему је ствар. Странци су се журили, да што пре стигну  у  Крагујевац на конак, па им се у хитњи  десио немио случај, сломио се један точак на  главним колима. С тога су били принуЗјени,  да од последњег села довде иду кораком, док  нису срећом још доста рано стигли у варо-  шицу. Чим приспеше пред прву механу, од-  мах потражише да им се нађе нов точак, али  их нико не разумеде, јер су и госпофе и  пратња имговорили само немачки ифранцуски.  Таман су се договаралп шта да раде и неод-  лучно погледали и око себе и у људе, те да  нафу неког ко ће их разумети, кад онај мла-  дић ту стиже. — Рекох ти, — окрете се најстарија крупна  госпофа другој сувљој такофе у годинама. —  'да не идемо овим путем. Ето одмах у почетку  снафе нас несрећа. Она сувља се насмеја. 10 — Нпје то тако страшно. — Нпје, по T B o jm i романтпчкпн погле-  дима. Тп си нас п навела на ову будалаштину. — Боже, госпофо, — уплете се трећа  дама, која је по свему пзгледала осталима  трима потчињеиа, —  нпсмо овде на крају  света; наћп ћемо ваљда точак, па ако не, пре-  ноћи ћемо. Стпћп ћемо свега један дан доц-  није. Нпје нам хитно. —  Јест, јест, драга госпофице, — -  одобра-  ваше живо она сува, — вп сте тек твек нај -   паметнија, а на свакп начпн стрпелшвпја од  моје госпојје сестре. _ — Па лепо; шта ћемо сад? —  упнта. она крупна. Док су се дошљацп овако разговаралпг били cv п осталп прпсутнп у не малој забунп.  Механџнја је пзпшао пз механе са капом у  руцп; стојп пред странцпма п гледа збу-  њено преда се. Путнпцп ме^утим, како се  впдело по њпхову негодовању. немафаху на-  меру да му буду гостп. Светпна није знала  шта да мисли. Каруца су бпла лепа, нп Књаз  пх немафаше бол>а; госпофе, нарочпто она  крупна, држале су се тако господскп, каО’   да су владарке; мушкарци пак. отменп п фпно  одевенн. стајалп су у прпстојној дањпнп оче-  кујући њихове наредбе, па су п овп пзгледалп  као некн „швапскп” мпнпстрп. Отмена спо-  љашност госпофа, којпх беше четпрп на броју, дивне и хтцичке ха.вине њихове п онаЈ сладак  II у;рд^аф^мпрпс. што се диже и разлеже из  борадџух'!Ш1& jcp\xTKi:ix спво-каднвенпх огртача,-  p j ,  7 11 тчпнпше. те су их и људи окружавади у при-  стојној даљини, тако, да је у подукругу пред  њима стајао само збуњени механџија, кога су  неколико пута запитали на разним језицима. — Ах, ово су Србн! — узвикну она сува.  —  Да су наши светли преци знали да fee  њихови потомци једном доћи у овакав поло-  жај, зацело не би допустили својој деци да  забораве матерњи језик. — Ви сте. госпођо сестро, и у овој прн-  лици иронпчни као увек. —  Овом приликом теткица има право. То рече она најмлаЗја која је досада сто- јала одвојена од њнх, мало подаље, где је на  хартији, положеној на поле^инп повеће тврдо  повезане књиге, нешто цртала, а уз то се раз-  говарала са господом који су им били у пратњи,  па се сад, свршив цртање, приближила и при-  стала уз старије женскиње. Глас јој је био  свеж као и лице јој, покрети и ход слободни  и лаки, осмејак и очи пуни чара и умиљато-  сти, а то се сада нарочито истицало пред  гледаоцима, којима је морала пасти у очи  велика противност измеру предвечерја и зоре  живота. Кад се она појави, лица се у гледалаца  одједном разведрише, а мештанке се упињаху  на прсте, да је виде. —  Ah, rnon Dieu, mon Dieu, que faire! (A,  Боже мој,  шта да се ради ?) — уздахну стара  госпођа. 12 чуђења, управо дивљења, раздпчптшх од оног  на лпцу осталих варошана. Млафп људи около  њега гуркалп су га напред нешто са шерет-  скиаг мувањем, а нешто са ужурбаним нутка-  њем, да се понудп дамама за тумача. — Ти знаш шта говоре. Дела, помози им  рећи шта fee, —  говораху му друговп. Како су га непрестано напред гуркалп.  њему, у тренутку кад искочп на чпстпнт пред  rocnoije, испаде лепо повезана књпжпца пз  руку Настарпја женске погледа у књигу, која  се прп паду отворп, те остаде тако. — Tiens, — узвпкну она, — un livre  franeais! (Гле, француска књпга!) ■  Појава момкова, као и овај узвпк, јако  изненади странце. Она што је називаху го-  сшфицом стаде клпмататп главом према мла-  дпћу, као да хоће да га поздравп плп охрабрп;  сувља сестра насмеја се са нервозном радохпћу;  она крупнија одмах натаче лорњон на нос п  право погледа у лице младнћево, затим га  одмерп од главе до пете; најмлафа пак, која  му најблнже стојаше, бојажљиво устукну, те  га погледа неодрефеним изразом. — Eine angenehme Ungeschliffenheit! (Прп-  јатна неуглафеност!) —  помрмља кртпнагоспофа. Младић, којп досад пзгледаше јако збу-  њен. чпсто плачеван, освестп се на ове речп,  па се усправи. Чврсто стаде пред најумтеднпју  ц поклонп се онако, како се то учп у францу-  ским школама пграња, п проговорп немачкп: —  Допустите ми, милостпва госпофо, да  вам будем на услузп н да вам се представим. 13 Старија дама наЈје се у нуду; једва мо-  гаше да му одговори: — Мо .  .  .  дим. — Зовем се Павле Ђурнћ. — Monsieur Jouritch!  (Г. Журич!) —  уз-  викну госпо^ица. — Прекрасно, прекрасно, — Ученик Париског Уннверситета. — Un etudiant!  (Ђак!) — мрмљаше нај-  старија. — Чудо, право чудо! Сви му се поклонише, а господа се руко-  ваше с њиме мрмљајући своја неразумљнва  имена. Госпо^ица, која је бида меЈју свима нај-  окретнија, одмах му стаде објашњавати и за  тренут ока исприча му сав догаЈјај. Сложише  се у молби, да им нафе ма и невешта ковача,'  који би или набавио нов точак или би бар  овај оштећени могао да дотера, како би још  данас могли да стигну у Ерагујевац на пре-  ноћиште — То ћу, разуме се, покушати, —  од-  говори младић. — Но за то време изволите  овамо на доксат (sur la terrasse!), где ћете се  моћи одморити и освежити добрим воћем или  изврсном водом. — Ах јест, вода вам је прекрасна. — Боља него наша тамо у Бечу и Пешти, —  Благодаримо, благодаримо! — узви-  киваше госпо^ица неколико пута и већ се на-  местила на доксату, одакле позиваше и остале.  да се попну уза степенице. То и би. — Господин барон нека иде са вами. 14 — Нпје потребно, —  одговорн мнадић,  кад је впдео да се овај господин устеж е; —  све је ту  блпзу. ГГоклони се п оде. Друштво остаде на доксату. Узбуђон>е  њпхово пшчезе као пресечено. Налгестпв се  како тако свако на свом месту, обтзе пх неко  прпјатно поуздање у своју судбпну усред ту-  Гјпне. Урофене пм охолостп нестаде; младиДа  нспратише захвалнп погледи, све док се пз-  губп у светпнп; нарочпто га госпофпца хва-  љаше, у чему се није нп у колико ограни-  чавала, већ је п по треГп пут тврдила д аје  то један врло фпнп младик и да она управо  не зна шта би онп без њега. Та примедба, до душе, није бпла много  ласкава за господпна барона, који је, како пз-  гледаше, бпо мушкп заштитнпк мале пут-  ничке дружпне, а он у целој овој авантурп  п нпје налазпо нп мало ужпвања; ппак се по-  хвалама госпофпчинпм смејао п он више по  дужностп, кад виде да пм се п она најмлафа  слатко емејала. Она ства пак рече: — Ви бпсте прпстали, госпофпце Јулијо,  да нам тај млади господин буде сапутнпк бар  до Крагујевца. —  0, п дал.е, молпм. Зашто не ? — од-  говорп госпофпца. — Свакако ималп бисмо  врло доброг путничког маршала, јер господпн  барон, како мп се чинн, не радује се много  овом пзлету у полу цпвплпзоване делове света.  Његово је по.ве внше на углачаном паркету,  него лп по овпм труцкавпм друмовпма. 15 Господпн барон одговорн са киселим  осмејком: — У главноме јесте тако. госпоЈухце Ју-  лијо; само ми се чинп да ћете ми ви до Со-  луна извадчтп п оно мало душе, што ke ми  ови друмови још оставити. — Јако вас жалим, господине бароне, —   одврати госпођица, — јер ће на даљем путу  Јегејско Море докусурити све друго. — То ће рећи, — рече барон, — истрешће  ми и остатак душе. — Не, — одговори госпођица смејући се,  — оставићу вам толико, колико да можете  подносити и морске буре, само будите учтиви  као овај младић. — 0. не можете ме начинитп суревњи-  вим; тај ће остати ту. — Ко зна; — рече мала сува женска, —   ето, госпо^ица хоће да га позове. — Збиља, учинићу, ако желите. Најстарија нестрпељиво прекиде разговор: — То сте ви, који желите, госпоЈјице; ми  ћутимо. Затим продужи гледати кроз лорњон на  ону страну, одакле се надала помоћи. Међутим је услужни младић нашао ко-  вача, довео га и показао му штету, препо-  ручујући му да се што пре прихвати посла.  Но овај махну главом и изјави да му треба  радити бар пет сати до хсасно у ноћ, те му  .није могуће свршити o n p a B ic y  а да господа  продуже пут још данас. Павле Ђурић у прнстојној даљини, доле 16 пред степеш та а са фессш у руци, саопштп  најстаријој госпофп ковачево зшшљење п до-  даде, да сажалева што fee за o b v  нок битп  задржани с пута. И ако је ово еаопћење требало да буде  по друштво врло непрпјатно. оно учинп такав  утисак са.чо на ону крупну госпофу, која се  б]ззо диже са свога ггеста п заппта, да лп бп  пм он, господин Ђурпћ. могао наћи каква  иоле мало погодна кола. са којима бп моглп  продужитн пут. Алп је и то било немогуће.  После мало времена проведеног у безуспешном  трагању, друштво бп ирпнуфено да преноћп ту. — Боже мој, а где ћеио спаватп? : —  Механџија пма неколпко чпстих соба  на расположењу, — тешпо је младпћ. — Јесмо лп бар поуздани овде ноћу? — Као код своје куће, госпофо; вп сте  усред Србпје. 57 бедљив, поносит тон младићева одго-  вора учпнп, те се госпофа предаде судбинп.  Госпофпца мефутпм непрестано узвикпваше: — Прекрасно. прекрасно! Господин пз страног друштва уппта мла-  ди ћа: — Молим, где су нам собе? — Сад ће пх спремптп. Има две са улице,г   а две са двора; које желите? — Које нам вн препоручпте. — Онда оне са двора. Младић хтеде да нде. — Молпзг. — рече стара госпофа, — не-  мојте ићи, вп сте нам потребнп. 17 — Ипак бих вас модио за дозволу, да се  за пола сахата могу удалити: вратићу се. Госпо^а као да је погодила његову мисао. — Ви хоћете да се преобучете; није по-  требно; ваше је одело врло живописно, оста-  ните тако. — Ах, јест, —  - потврђиваше госпођица,  — врло живописно и прекрасно (allerliebst)! — И при^ите ближе. Младик је био одевен у свом сељачком  оделу, као што га носе сви Србијански |јаци  из унутрашњости, кад до^у на одмор својим  кућама. Овај се обичај одржава и данас често  и по варошима, а у оно доба то су чинили  без изузетка сви. Он је сада мислио да оде  неком свом познанику у варошицу, да позајми  пристојно варошко одедо, те да у њему на-  ново изнјје пред странце. По х -сак о  су га сад  позвале пред себе, он се попе на дмссат стид-  љиво. Очекивао је запппшвања и бојао се као  пред испитом. —  Извините, господине, — проговори  најпре мања сестра, — нас јако интересује,  како је то да сте ви ту? — Јасам одавде родом, милрстива гоСХхо^о. — Одавде? Одакле? — .\ оближњем селу мм је icyka роди-  тељска. Син сам богатог сељака и одао сам  се науци, icao 1пто се код нас каже. Имам  помоћи и од државе, те с тиме живим у Паризу. Госпође се згледнухпе. — А где сте научили немачки ? — Пола у Београду где сам седео у icykn ГроФ ица А пгеш а Јаш со ви ћ ева 18 Немца странца, а пола у Немачкој где еам  ПЈзовео једну годпну. — Вн сте. дакле, впделп прплпчно евета.  па бпће вам познато, како се осећа путнпк  у тујрј земљи, нарочпто кад је у непрнлпцп.  Ви ћете, дакле, моћп појмптп, колпко смо вам  много захвални на вашој .вубазностп. М тт смо  слабе женске и осим тога мп смо овде на  прагу Истока. а ја сам на овај пут пошла  са много брпге, зато мп ваша помоћ пзгледа  као правп спас. Молпм вас, прпмпте што од  нас за успоменм. Павле устукну један корак п поцрвене.  Госпо^а. је прпметпла да је отпшла даље но  што је бпло потребно. Алп она се толпко била  обрадовала младпћевој појави, да јој је њена  понуда изгледала прпродна; сад већ нпје могла  натраг, те се потрудп да јој да прпјатан облпк.  Она рече: — Вп сте млад човек, п ја се надам да  нећете одбптп какав малп спомен од једне  младе девојке, која вам га нтдп пз захвал-  ности. Агнеша, је лп овде твоја мала слика  у златном медаљону? — Нпје, мампце. — Онда . .  . шта бп моглп . .  .  Ah, que  donner? (Ах, шта да дамо ?) . .  .  Подај госпо-  дину, ево, твој крстић. Девојка устаде, скпде с врата скупоцен  крстнћ у|зешен драгпм казгењезг, на златном  ланчпћу, н смешећп се предаде му га. — То смо требалп да вам предамо сутра  прп Јжстанку, — објашњаваше мајка, — али 19 ми мр.мп поћп рано ујутру, јер бпсмо раде да  стигнем завремена у Крагујевац (изговарагае  Кррагуевац), како би колар имао времена, да  људски поправи паетон, зато не можемо да  вас још и сутра трудимо. Прекосутра навече  бићемо у Турској, у Нишу; ту Кемо на конак. Младић је ове речи могао да сматра као  отпуст, па ипак оклеваше да оде. РБегова је  радозналост била пробуђена, п он је хтео  нешто више да сазна. Непријатно би га дир-  нуло поносито држање странаца, које је он  у први мах приписивао више уображности  или охолости, но ли високом положају њи-  хову — да то у његовим младићским очима  није ублажила љупка појава оне лепе младе  девојке. Он је мислио да пред собом има чла-  нове какве богате гра^анске породице или ни-  жега племства, која га је, његовим заузима-  њем ослобо^ена од претерана страха у туђој  земљи, претерано и наградила. Онај преЈјашњи  мали али лепи поклон је у Србнји могао зна-  чити сувишну интимност, са западњачког гле-  дишта пак он је био довољно објашњен поло-  жајем њиховим у ту^ем свету, овде, на прагу  Истока. како вељаше стара госпођа, о коме  се Истоку у оно време у Јевропи причало  много штошта, страшно и претерано, а ве-  ћином богме не без основа, — бар што се  тиче удаљенијих крајева, — те су према томе  прецениле његове услуге. А могло је бити и  то, да су га сматрале за равног са слугом,  илп бар само нешто мало бољим, њега, мало  начитанијег сељака, те су налазиле за ио- 20 требно да к у  се одуже. Но то бп значпло да  су странкиње високог положаја. Свакако на-  града казивала је, да су прп томе инале у  виду п његову образованост. Тиме охрабрен  он запита: — Хоћете лп још дал.е-од Ниша, го-  cnoljo ? — Да, господпне. Идено да посетпно нога  сина, који је тано негде у некон егзотпчнон  заступништву постављен. Моја настрана се-  стра наведе ме, да учпнино овај вратолоиан  пут преко средпне Балканског Тропоља. Нзојзп  се допадају оваке авантуре. .  . Ннје чудо. -  дода полугласно, —■  она је још неудата. те  од дутог времена. .  . — Дивота је ово, — потвр^иваше „на-  страна сестра“. —  Прекрасно! —  придружијој сегоспоЗушд. Најнла^а је кутала, алп се по њену ве- селон лицу видело, да нп она нпје на странп  своје забрннуте натере. — УсуЗ^ујем се п ја да се прпдружшг  госпо^ицн сестрп, нилостпва госпо^о, јер Тете  имати врло занинл>пв пут, којп Те ван по  гдегде опсеннтп око и занетп душу. — Верујем, господине, верујем, — одго-  вори стара rocnoija са комнчном забрпнуто-  сти, — ако н а.лг до Солуна. не измакне душа. — Heke, rocnoijo. Вп ћете ићи врло жи-  вим друмом, кроз иитому МоЈзавску Долпну,  преко Грделичког Кланца поред Враља кроз  Мораву у долпну Вардара; ту жпвн народ  пнтом п услужан. 21 — Да, да, то почињемо да опажамо, —  умеша се госпо|цца Јулија. Младик јој се лако поклони, јер је осе-  тио да је комплименат важио њему. — Једино, — настави он, — моглп бисте  имати испод Врања до Скопља непријатности;  зато ke боље бити да се обратите Врањан-  ском паши за јаку ескорту. —  Ми смо се унапред прилично обаве-  стили о предузетом путу. За турске власти  иначе носимо собом упуства за нашу сигур-  ност, у Београду пак, као што видите, да-  доше нам добре браниоце. Павле погледа коњанике, а по њихову  броју и оделу виде, да су више из почасти  но по потреби додати путницима. То мујош  већма пробуди радозналост. — Чудо, те сте изабрали овај пут. — Ја сам предлагала пут ла^ом преко  Трста, али сам пропала, јер је против мене  била огромна већина у породици — Вараш се, мамице, опрости, — рече  јој кћерка. —  Није то била само већина: сви  су били против тебе; ти си остала усамљена  са својим предлогом. — Да, управо је тако. Лепо; сада та  твоја већина нека се намести како зна по  тврдим одрима, каквих ће бити по свој при-  лици мање по броју него што нас има; ја за  себе задржавам право на један цео целцат у  коме желим бити сасвим „усамљена“. — 0, за мене и за госпо^ицу доста је  један, — одговори јој сестра. 22 — Имаће за сваког. — учпни ндадпћ. ГоспоЗјјица сестра замоли га да јој да не-  кодико упустава о народу п о крају п забе-  дежп пме варошице (BattotehinDa) као п окол-  них села п назива. Посде су се и остале  умешале у разговор; водеде су да сазнаду  што о жнвовашу становништва; о оделу жен-  скпља; о украспма и накптпма народнпм: о  намештају кућевном и о домазлуку. Млада  девојка, што су је звалн Агнешом, оде доле  пред механу у пратњп једног од господе. где  је наставила цртање. Стара rocnoija разгова-  рала. се са господпном бароном. Младић, ма  колпко даје пазпо да ухватп какву реч тога  господина, по којој бп могао сазнатп што о  реду госпо^а, нпје успео, јер је морао одго-  варатп на питања мале женске п госпо^пце.  Када су разговаралп о накптпма. стара пм се  rocnoija такоГје прпдружп п прпметп, да п оне  пмају код куће неколпко лепих старо-српскпк  накита, алн се тп овде можда впше не носе.  Ипак бп она хтела, рече, да има неколпко  леппх везова п тканина. па, ако бп младом  господпну било могуће, могао бп им набавптп  које; оне, до душе, то сад не бп могле понетп  собом. алп по свом повратку у отаџбпну обра-  тпће му се ппсмено, ако се он )ош буде ба-  вио овде. — Лако је могуће, да ћу остати ту, —  одговорп младнћ. — Зашто; зар не мпс.пгге впше у пно-  странство'?  —  упита сестра. — Мпслпо сам, госпоЈјице, алп пзгледа 28 да зга се неке нспунпти намера. Ми Срби жи-  вимо по нашпм имашима у задружним поро-  дицама. (Ту је укратко објаснио шта је то  задруга.) Ја сам досада имао од вдаде помоћ,  ади она не би стигла. да ме моја задруга није  тако^е потпомагала; но ја сам још пре неко-  лико година престао да будем на терету за-  друзи и због тога сам се прилично задужио.  Волео сам да останем бар још једну годину  тамо. Имам још једну могућност. У Крагу-  јевцу имам ујака доброга стања, па мислим  да се њему обратим; мада то нерадо чиним.  Али се надам, да ће ми испунити жељу. Госпо^е су придружиле и својежеље њего-  вој и изјавише да се радују његову познанству. Младић одговори: —  Радост је на мојој страни. Ово ваше  путовање, и ако ће можда имати некојих не-  пријатности по вас, милостиве госпоЗје, бар  даде прилике мени, да вам се поклоним, а моме  народу, да га оваке одличне особе виде очи у очи. — И ми ћемо одавде однети лепу успо-  мену, icojy ћемо чувати, а ви се сећајте нас  по овом малом дару, — рече госпо^а пока-  завши на крстић. — Учинићу, —  одговори младић једва  чујно. — Поклоните га једном својој изабраници,  — рече стара госпо^а са врло отменим осмеј-  ком пуним поноситог благовољења и пружи  му руку, да је пољуби. Овим је младић био отпуигген, п он се  удали. 24 Међутим било је касно, да се врати кући,  те намисли да преноћи код тазбине очеве у  граду; но није отишао одмах, већ. желећи да  надгледа спрему за дочек господе, остаде у  згехани дајући упуства газди и одре^ујућп  стражу, да бп се дошљаци осећали поузданији  преконоћ. Затим је хтео да оде, па остаде. Впдео  је богату опрему' кола и коња, и, знајући да  путници носе собом новаца, решп се, да радп  још веће поузданости остане преконоћ ту. Странци су вечерали на доксату. Отуд  су га још често виђали како улази п излазп  кроз механска врата, и разумели су да се та  његова ужурбаност тиче њих. Једном га нај-  млађа спази, кад се са другог краја улпце  враћао са котарпцом пуном дивног свежег  воћа: жутих крушака и круиних шљива, каквих  на земљину шару има само у Србијп. ЕВегово  шапутање са газдом, његово скрпвено стра-  жарење на вратницама, кроз која је чељад  носила јело и пиће за господску трпезу, ред  ћаконија и јестива, одавало је надзор бадрог  му погледа, који је. као п он сам, за ово вече  био сасвим одан њиховој службп. Бар онп су тако мислили, ме^утнм он је  то био куд и камо у већој мерп него што су  онн то замишљали. II Б Д Е Њ Е ЈБубав. колико да је прцјатна,  ипак се више допада по начину,  како се показује, но по себи самој. Larochefoucaulđ D o fe  је била дивна, ведра, мирна. Полагано ућута врева на ули-  ци и шум у авлији. У аровима  неста лупе, а у куки хода и гла-  ска. Једнолики кораци чувара, тихи  но прашљаву тлу, нујаху се неко време у  околини, али наскоро нестаде и тога. Пси се  повукоше у удаљеније кутове дворишта; пет-  ли огласише своје прве песме, па умукоше;  блејање уморене јагњади ишнезе. Једва се  каткад из даљине зачује крик совуљаге, али  све тише и тише и све даље. Одовуд одонуд,  где спаваху људи, уздиже се још по један  уздисај; кроз ваздух још по који пут прелете  са зујањем задоцнела буба у очајној хитњи  својој, а у мотрењу за заклоном, ударајући  о стреху и у паду наново отпочињући свој ужурбани лет; преко осветљене авлије прејје  још једном обазриво мачак; још једном скок- 26 hv нешто ca месечнне у  засенак, где се сакрп  под гомплпцом камења: затпм наста мпр. Иза куће у двору а у сјајној месечинп  стојао је непомпчно Павле. Ј онпм собама на-  углу, блнзу њега, почпнули су странцп, упра-  во странкиње, за које се он био заузео, да бп  провеле једну мпрну ноћ у  овом незнатном  н забаченом кутку света, одакле је хтео да  не понесу р{уавпх утисака, ако већ неће пма-  ти пријатних успомена — као он. Јер он fee се за задовољством сећати ове  вечерп, мишљаше. Можда је ову мпсао нза-  звала с једне стране велпка протпвност из-  ме|ју овог скученог југословенског жпвота, а  с друге стране поглед на ове представннке  далеке и напредне културе, овде, на лпцу  места; можда је то учпнпло п пзнена^ење  којпм га обузе ова велпка сгпротност, пли  можда велика умпљатост п велпка отменост  овпх благословенпх лпца, благословенпх бо-  гаством, угледом. лепотом, младогаћу п пле-  менптошћу. ЈГепоте беше у свакој ових особа; п у  оној крупној, која је бпла, нема сумње, нај-  угледнпја меЗуу њпма. п у оној најмлаЈјој . . .  најлепшој, најсјајнпјој. најмплпјој, најдражој. Ту поплашено застаде. Ове су га мпслп тако брзо спопале, да  се тога сетно тек кад су га већ освојпле. Али je опло доцкан, Са сјајним успламтелим погледом бојаж-  љнво се осврте према оном прозору, пза ко-  јег лежаше она лепа. мила млада. И њезху се учини. као да се завеса ми-  цала, али не примети ништа особито. Лако уздахну и укдони се под стреху у  засенак, где се наслони о зид. — Не, није добро замислио мало пре. Мла-  дости беше само код једне, али је она оба- сјавала сву околину ------- Но шта он о так- вим стварима ту размишља? Било је, и про-  ки ће. Али, на послетку, шта бп друго и радио  сад овде сем да размншља, кад се већ решио  да пребди на месту. А мисли, оне имају свој ток, чији је пз-  вор изван наше воље. ------ Скупа сви су били много отмени; то је добро, замислио мало пре. Како су се  лепо, па ипак поносито држале према њему.  Нису га понудиле да седне, стајао је пред  њима као слуга; па његова Шумадијска од-  важност ипак се не побунп и не показа ни  мало негодовања. Једном га онај стари госпо-  дин позва да метне фес на главу, али он му  се и не осврте, већ гледаше право у лнце  старије госпофе и остаде гологлав. Затим овај дар! Усправи се и извади пз појаса ланчић  са крстићем. Права заиадњачка учтивост:  женска младост и лепота дарива скупоценом  успоменом мушку младост и каваљерство.  Груди му се раширише. Пламени му поглед  прелете преко звезданог неба, и њему се чи-  њаше да се тим погледом и његова душа  узвину, да се д&  у неку неодрефену- лутњу 28 по васиони, v лутњу слатку, пресрећну. Плн  као да му се запалп дух п да једнпм једпнпм  пламеном достпгне до неба где је блаженство  непсказано п вечно. Али он је на земљи На то га опомену  првп зрачак баш с неба, који зарудп од преко  брда. Зачу^ено погледа онамо Мислио је да  је то светлуцаше предвечерја, а оно је бпло  руменпло прозорја. Д}7 боко уздахну. Ово је досад бпла нај-  срећнпја ноћ његова жпвота, а она је бпла  тако кратка 5 нутра пак, у одаји, спавале су женске  мпрно. бар прпвпдно, ма да нп једна не мо-  гаде да заспи. Мајка прпметп да је то због  промене лежишта, плп можда због добре ве-  чере, каквој се нпс}т  надале А нису се надале нп овако доброј по-  слузи, — приметила је сестра. Госпо^пца је  ме^утим набрајала еве поједпне слтне учтп-  вости, које су по свој прилпцп пмалп свога  пзвора у предусретљпвостп оног лепушкастог  српског дечка са враголастпм брчпћпма п ве-  селим погледом Она је све прегледала пре  него што ће лећи, и вндела је да су собу  опајалп, опралп п украсилп цвећем и леппм  источњачким ћплпмовпма, њпма досад непо-  знатпм. На умпваонику бпло је доброг сапу-  на, чешљева п четкпца; на прозорпма кптња-  стих завеса, на одрнма мирпеаве пресвлаке.  То ј е све удеспо он. У таквс«! н слпчном разговору м п н у л п 29 су часови, и путнице малаксаше. Обузе их  умор, те ућуташе. Млада није легла одмах. Седећи на одру  крај светлила на сточету, довршавала је свој  цртеж, од којег је имала два нацрта. Рече  мајци да се боји да ће доцније поборавити  појединости, те хоће да их утврди. Цело вече  није узимала учешћа у разговору, па је ћу-  тала, и кад је свршила рад и легла, али ннје  спавала. Сваком, ко путује, познато је оно  пријатно осећање када се налази у непозна-  тим али занимљивим крајевима и приликама,  а нема да се боји опасности. Сваки, са мало  изузетка, воли да путује, а у оваким трену-  цима лако облада човеком нека врста тихог  заноса и осећања среће, — још и више кад  је човек млад, здрав и задовољан Али овој  младој девојци је још и уроЦна сујета кази-  вала да је садањем угодном осећању целе  дружине узрок поглавито она сама. И њој не  беше жао што је, по наредби уви^авне јој  матере, тако лепо наградила младића, од кога  јој, по спољашњости привлачнији, није упао  у очи ни у сјајном двору, где је проводила  век. И она је знала, као и остало друштво,  да он и за даље бди над њиховим ноћним  миром. Он је поуздано и сад ту негде око  куће на ногама, те не спава и не иде кући  својој забринутој мајци, којој је зеница у оку.  Онаје биланајближа прозору. Женска радозна-  лост или несаница или брига да види да ли су  на поуздану месту, нагони је, да се подигне  у одру, уклони завесу и погледа напоље. 30 То је била дивна сјајна ноћ. а усред  авлије стојао је онај младић, коме су морале  бити обвезне п којп се у овом тренуткл'  окрете прозорли Она поплашена спустп за-  весу п леже на подглавље. Слунајно бпла је  погледала право у очи младићеве, у којима  у том тренутку, а при сјајној месенинп за-  светлп пламен младости са толико силе, да  је морала заклоппти очн. . . . Тако је ту лежало ово младо ство-  рење у ту|>ини. у скромној механп, ноћу, а  напољу је стојала и бдила над н.ом љубав  мушка п одважна, која се родила у тренутку,  да живп занавек. Били су сасвпм блпзу је-  дно другом, само она лежи унутра у топлој  постељп, он стоји у свежој летњој ноћи, а  нзмеЗју њнх је знд Сутра дан све је било заборављено. Стран-  рн устадоше рано, доручковаше опет на док-  сату; а Павле је опет све удешавао, да буде  како ваља. Затшг се брзо спремише и попеше  у  кола. Павле се после спноћњег опроштаја  ннје хтео више показпватп. Уклонпо се на  скривено место, те је отуда слушао весео им  разговор; чуо је кад су се распоре^ивалн п  кад су кола одзврјала. Тада он пзи^е пред механу п дуго гле-  даше за путницпма, о којпма не знађаше ни  ко су нп како се зову. Само је једно пме за-  памтпо, пме: Агнеша. Затим се врати у гостпонпцу. Полагано  оде у одаје где су странцн преноћпли. Те- 31 рало га је да пре стигне тамо, но што fee  мдађи уки да распремају. Прозори су биди  отворени, али у соби се још ocefeaoie онај  сладак и тежак мирис. Као да га је тај ми-  рис опијао. иди можда од неспавања, ocekame  да му је гдава тешка. Пола вољно а пола не-  вољно приближи се постељи где је девојче  спавало. Упутио се право тамо, јер као по  нагону погодио је icoja је била то постеља.  Кад стаде до н > е, угледа на сточету цртеж.  Био је довршен и скоро до ситница израђен,  а престављао је механу и окодину. Згздрхта-  лом руком узе хартију и прегледа је. Доле  у  углу било је крупним лепим потезима шено  име и јучерашњи дан забележен, Ништа ви-  ше. Презимена не беше, а он га је тако  јако водео сазнати. Без размишљања узе цртеж, да га при-  своји и сачува. Та можда је и ово била пажња  из захвалности њему намењена. Али откуд би она могла претпоставити,  да ke он први уки у собу и први наићи на  ову лепу стварчицу ? Нб. Одбаци ову мисао  као сувише претерану, сувише неозбиљну, и  изи^е из собе носећи собом хартију. Пред механом опет застаде.и погледа на  ону страну, камо су кола одјурила. Т о су били, нема сумње, неки врло бо-  га т и  странци, свакако из А встрије; ваљ ада  к ак в а угд ед н а трго вач ка породица, чијп је  Син у  далекој страној служ би, и који су могли  дозволити себи овако необично и скупо задо-  вољ ство. 32 Подпже руку и, гладећи брчиће, намисли  да и он нпје сасвпм сиромах, да је образован.  да има будућности, да је можда њима сасвнм  раван. Узе округло огледаоце, које носп сваки  млади сељанпн, п погледа у њ. Ватрен му  поглед паде на бледо лице. Уозбиљп се, кад  опази да му црте показују трагове душевне  и телесне малаксалостп. Он се зачудп томе, јер ннје знао, да му  је нејака душа загазила била у једну од нај-  већих борби у животу. Погледа замишљено преда се. Тада спази белу хартију што је лежала-  неколико корачаја пред њпм на земљи. По-  диже је. Било је пасмо отпенаћено. — П1та си ту нашао, Павле ? — уппта  га неки његов друг. - — Не знам. —  Ја знадем, — рече нека старпца, која  је ту стојала близу, наслањајућп се о један  повећи штап. — Ту је књпгу изгубило оно  девојче, кад се попе у кола. — А што јој тп не рече? — Стара сам, синко. Док се сетих. одоше  кола. Ја шта ћу. Остарела ти је мајка, синко.  Вапска посла, велпш. Хај, хај! — и отклеца, Павле је међутпм већ прочптао натпис на  ппсму п усплахпренпм болнпм лицем гледао у  завој на коме крупним словима псппсано стојаше: „Мплостпвој и впсокородној госпофпцн  Грофпцп Агнеши Јанковићевој у Пештн1 : III Где год ее љубав п ма како по-  јавп. свуда влада; па п у дивљој  звери, кад је инстпнкат за часак  уздигне, да наслути вишу љубав,  а материнска приврженост и веза  два створења оллемењује је и скоро  приближује човеку. К раш евски ад је на Јутрење звонило, Павле је  већ био на путу к своме сеоцету. Био је у расположењу у коме  би се налазио сваки, кога после  неколико година једнолика жи-  вота снађе што необично. Погледа на сунце:  како је ово сасвнм друга зора него она јуче-  рашња! Јуче је овом стазом ишао неки мла-  дић, али се истом данас неки сасвим други  момак враћа. Први пут у животу заболе га глава.  Мутним оком гледаше расејано на цветне ли-  ваде и мурузне њиве с обе стране. Потруди  се да мислима да друга правца, али му гла-  вобоља подри душевну снагу. Последице јутрошњег изнена^ења, уве-  ћане јучерашњим утисцима и ноћашњом се- ГроФица А гнеш а Ј а и к о в л ћ е в а 3 34 том, почеше се све већма појављивати. Првп  афекат што га потресе, кад је прочитао цело  mie на завоју писзха, било је узбуфеље страха,  затим бол. После му се мисли све впше за-  мршивале; наста борба, да ns се отресе, п  насртај, да оборе. Са такпм унутрашњим не-  мпром достиже до половине пута. То је бпло  код подуже јаруге, која се унакрсно проду-  жавала до у дољу, где је пресецала друм.  Преко ље, тамо на џади, вофаше мостлћ, ка-  квпх има тма Божја по српскпм путевпма, са-  графених од две дебље попречне греде са че-  тири тањих уздужннх над њима. Овај је мо-  стић бпо рабатан и јамачно се под тешким  путничким колима јучерашњих странаца сру-  шно у јаругу, те се ту, можда, и сломпо  точак. 0  тим странцима мислио је јуче да су  неки обични, само нешто богатпјп, трговци  које је у неколико уздпгла необпчност њпхова  предузећа и i-бихово  добро васпптање; слутио  је управо да су и нешто впше, алп је волео  онако да мисли; једном се чак п мпоредио био  са њима, колико се сећа. И од тог тренутка., како се овога сети,  облада њиме стпд. Главу ннје внше носио  тако право, а ноге почеше да му се повлаче  по земљи. као у болесна пли уморна човека. Најзад стиже кући. Ту о дивном летњем јутру било је жп-  востп, какве у ово доба обпчно бпва по се-  оским кућама. Задругари се, до душе, беху  разишлн којекуд послом, старијп по њпвама, 35 мла^и код стоке на паши; неки су одвели  кола у воденицу. на гумно пли у варош; али  су остали били на броју сакупљени и око  куће вршећи лакше послове: један је доправ-  љао плот, други дељао храстовицу или се на-  лазпо око коња у штади, док су најмла^и  проводили у веселом игрању. Отуд из кошева  чуо се смех цурица. У ово време, кад се ам-  бари и житнице почињу да празне, —  што  прво бива са кошевима, — скупе се у ове  женска деца, те праЗан или полупразан про-  стор употребљавају за љуљање на љуљашци  што виси са греде. Унутра, у кући, чуло се  тапшање при сејању брашна п женскога грла  једнолика песма. Павле стаде пред вратима, погледа у  кућу и назва добро јутро. Унутра беше мајка  која га сад љубопитљиво али и радосно по-  гледа: — Бог ти дао, сине. А где си био сву ноћ? Павле јој укратко исприча догађај. — Ниси тренуо ? А и види ти се. Хајд  унутра да се прихватиш. —  Нисам гладан, — рече, уђе и стаде  до огњишта. — А коме то спремаш, нано ? — Кума-Милићу; иде на пут. Мајка је пекла погачу у црепуљи. Павле узе троножац и седе крај ватре. — А камо ће кум ? — Води стоку на пазар у  Смедерево. — Зар сам собом ? — Собом. Овај пут има повише, хоће  сам да види. 36 —-  А може лп у Смедереву све ? — Пе знам, спне Кума велп soCe одатле  још даље. — Камо ? — Не знам како рече. Покрај прозора стојаше |>аче п полугла-  сно чпташе књигу. Сад проговори: — Xofee у Пешту на пазар. У другим прилпкама мајкпне речи, а прп-  медба мла|јег му брата, прошле бп без дубљег  упечатка на Павла, али данас му- глас чнсто  задрхта када брзо упита: —  У Пешту? —  Тако рече, — одговорп му братац. Мајка га погледа; седећп поред ватре од топлоте му зажарено лице пребледе; она то  спазп п погледа га испптујућп. — Тебп је позлило, дете;  јесн лп болан? -  Не знам, нано;  канда сам назебао ноћас. —  Па, ја. Мп се овде забринусмо за тебе,  а тп још н назеб’о. Тресе лп те грозница? — Не, нано; глава ме мало болн, мало. — Хоћеш једну врућу? — Могу. —•  После иди па прилегни, кад нпсп спа-  вао ноћас. Нећу; нћнћу у поље да мп мало npoije. Gnajrca редуша, која је до сад у углу  еејала брашно, довршп. пстресе сито, још по  који пут га изудара, па га обеси о великп  дрвени клпн у брвн}к Скпде цезвицу за ра-  кнју, нлпуни је жутрм шљнвовпцом, засладп.  па је тури у ватру. 37 Мајка је меЈјутим пспекла погачу. Ба-  тином је одгурнула пепео са црепуље те му  је завуче; тако подиже цео поклопац и по-  стави на земљу; хптро нзвади врућу погачу  голим рукама, потапша је п наслони о зид.  Затпм скпде пепео са поклопца п пзвуче жар  пспод црепуље те га одг}цзну у ватру, а суд  остави на овом крају огњишта, да се исхладп. — Ви’ш, испекла сам и тебе погачицу. Она извади из пепела хлепче, обриса га брпжљиво и излупа, те га опет обрнса. — Хвала ти, нано, ал’  не могу сад да јем. То је било првн пут да је одбио. Он је јако волео погачу из пепела, па кад год би  се умесила у црепуљи, пскао би да му се  начини и онако. Мајка га погледа забринуто п наново му  пруж и: —  Дед, одломи парче. — Подај деци — •  Има за децу још две. Павле одломи без воље и поче грицкати  пијућп врућу уз то, па како је приметно оз-  биљно лице материно, хтео је да је разговори. — А кад иде кума Милић? Мајка седе према њему. — Сутра сабајле (зором). ■  Довече не бнх  могла да му је умесим. јер ће чељад доћи  гладна с поља; то, велим, сад. —  А где оде бабо ? — Тамо је у врбаку код коже; и он  шћаше отићи с децом; а, велим, отиде ваљда. — Идем. да га видим. 38 — А где ћеш ? — У врбак, ако је тамо. — А шта ћеш ii}r ? — Па знаш. нано, ваља шислнти на иут. — На пут ? — у читти она преплашено.  — Па ти још не хтеде пћн. — Па не знан; видећу. Устаде и оде брзо, да не вндп лице ма-  терпно која зачуЈјено погледа за њјш . Она је  мислила тек да развезе с a m i разговор. а он  већ оде. Оде према речпцп; прекорачп плот, па  преко поља у врбак. — Хој, бабо! — Хој-хој !  Јесп ј ш тп, Пајо? — Ја-а. Где си? Старац се усправи. Разашивао је кожу  поред реке. Павле стиже до њега. наслонп  се једном руком на врбу п, гледајући у оца,  чекаше неколнко тренгтака, док довршп. — А где остаде синоћ? Павле му укратко нзговорп све, па п  случај са ппсмом — А 1’ де ти ј е то ? — Ево код мене. — Па шта ћеш с њиме? — Не знам; дођох, да те пнтам. — А шта знам ја! Дај да впдим. Старац разгледа завој, па му велп : —  Да си га дао капетану. — ПГта ће капетан с њпме ? — 11лп да га однесемо у Крагујевац. тамо  ће знатп где ће с њпм. 39 П авл е иосде кратке почивке о д го во р н :  — Може. Кад отац свршн посао, остави кожу, да  суши, те се заједно упутнше у поље код ж ге-  телаца. Ту је нешто помагао и Павле, јер ее  надао да Ке га телесни рад мало разгалитпц  али се брзо умори, те се уклони са сунчане  жеге и легне у хлад под снопље, где болну  главу положи да отпочине. Легкеки дуго гледао је у светло небо, а  памет му је лутала далеко од завичаја. По-  шисли, да му се мало час, кад је с мајком  разговарао, извесна луда мисао усели у главуг   и тек га поплашено лице родитељско опомену  на дрскост намере. Махну руком. И тога се  треба одрећи: нема смисла. Окрену главу на другу страну и заспа,  Међутим женскадија донесе ручак, а са  њима дође и нана. Код куће остаде само ре-  душа с мајком, да припреми још остатак за ве-  черу моби. Док су радници ручали, мајка оде,  да потражи сина. Нађе га у дну снопља  мирно спавајући. Седе крај њега, те га посма-  траше замишљено и дуго ГБена проста, у  свакодневном и све истом раду укрућена, дугаа  није могла разумети сложене мисли синов-  љеве. нити је могла пратити лет његове гн-  пке свеже маште. Па ипак образованост ње-  гова није могла да превари око материнско,  јер се осећаји не преиначавају, гтсти су у  свакоме, само им се облик' мења у изразу,  а то је н једиио што ствара ону велику  чаробну разноврсност у осећајном свету, који 40 нам живот чпнп за мало леппм, алп често  за дуго грким. Ова је сељанка седела ту  на земљи поред својег образованог снна, чпје  узблфење ако нпје л т  првп мах разумела, она  га је слутпла. Нпје хтела да га испптује.  Нежност љубавп њене хтела је да пзбегне  сваки поступак који је пздалека личпо на на-  сиље. Ово створење овде пначе се већ одавна  уздигло над њом, једпно пх везују још прп-  роднп ocefeajn, у које баш зато н нпје смела  да днра. Али га је посматрала брпжнпм оком. Бо-  лело је што мисли на одлазак. а преко сваке  мере је узнемирило гато се одједном на то  решпо. Он је тако ретко долазпо кући, у трп  четпрн годпне једанпут; кад је то последњн  пут дошао, рекао је, да ће остатп, а сад већ  мисли да пде са кума-Мплпћем. Он то мп  слп; зна она: баш с кума-Мплпћем. — Боље  да није нп пошао на школе. Док је мајка овако размишљала, син је  слатко спавао п снпвао о некој велпкој бога-  тој кућн, како у дворанп седп у сјајном мп-  рисавом куту, а гледају га два лепа нежна  плава ока. Он се осмехнл*, окрете главу према мајци.  и пробЈудп се. Првп му поглед паде у нежне  плаве очп матерпнске. Оањпво алн се бдаго насмехну п рече: — Тн си, мила нано! I I  метнл' јој теш к у  главл' У крпдо н са-  кри лице у њенм кецељ у. И на главу му паде сл’за; п чу шапат: 41 — Је лп. еине. нећеш  јо ш  да ндеш  ? Главобоља iiy одумннула; сунце век пмје ж егло тако јак о ; са С евера се днж е лак по-  ветарац  н пирка му у  врело чело. Б нло му  је  лако л мпло, н тпхо одговори у  силпом  у зб т ^ е љ у  спноЕљеве наклоности: — НеЗту, нано, нећу. Мајка га пресрећна помилова и пољуби  му сјајне црнпурасте власп. Од тога дана наста борба, скривена п  тиха, али тиме жешћа н одлучнија, између  мајке ii сина. Боега, и против воље, вуче  нешто одавде, а она хоће свакако да га за-  држи, али да он то не види. Син, опкољен  вештпм сплеткама материнске бриге, јако се  чува да пшта извесно ода о својим намерама,  п уопште избегава да са мајком говори о  самом себи, па је због тога и рефе код куће.  Она је ме|утим добро видела шегову уну-  трашњу борбу; често и радо је прихваћала  мисао да је он „замиловао коју“, али није  хтела да види везу изме^у тога и његове  жудње за одласком. Павле јој ништа није  рекао о оној младој девојци, коју је угледао  у друштву странаца, а она је међутим знала,  да са овим расположењем он пре није дола-  зио са својега пута из иностраиства. Да је  болестан — није; да је нешто скривио те се  боји • —  нпје; да је бегенисао цуру те ваљада  од тога хоће да бега —  и то није, јер ње-  гово држање није правдало оваку претпо-  ставку, v томе се њено око ннје варало. Тек 42 она видн да „не ваља--; одлучнла се да пи-  како не пушта сина, докле се нлп не умири,  илн док она. не дозна за узроке његову ра-  сположењу. па да му тражи лека. Због тога  бн често наводила разговор о њему с оцем  плн са њиме самим, п то онда кад он ннје  могао врдатп а да не нзазове сумњу противу  себе: обично увече, кад су свп после вечере  сакупљенп око огњншта, договаралп се о по-  требама, одмарали се и правили распоред за  у напредак. Павле је назирао материн смер,  и одговарао је према томе, а она, знајућн да  није искрен, ппак је жудно пшчекпвала сваку  реч његову, да би п по њнма могла саста-  внтн себп какво одре^еније мишљење. Ипак није смела да наваљује на њ. Од  тога је уздржавала колико матерннска неж-  ност, толнко п бојазан. да ће он планути,  изгубитп стрпљење н нагло отићи. А она се  одласка његова бојала колико његове смртн.  Нема сумње, овако се иде у пропаст; тамо  њега очекује смрт; њега еу опсеннле внле.  Ударила је п у враџбпне, алп узаман. Паж-  љпво пустила је коју реч п пред мајком, алп  од ње бегае мало користп. Напослетку смп-  сли да наговори мужа, да запнта Павла гпта  мисли за унапред да ради? Даље нпкако није  смела да иде. Од испптпвања о узроцнма чу-  вала се добро, јер јој је то много отргнутп  чедо заиавек. Муж јој учинп по жељп. Алн је Павлу  било лако да задовољи овог уморног старца.  одраслог п оседелог у непрестаном послу н 43 вечиткм бригама. Чнча се нпје о н.ему много  бринуо, видео га је „ваљаног и учевног“ и  знао је да ће скоро у државну службу; јед-  на година илн неколико месеци овамо нли  онамо њему је било све једно. Павле му рече још пре да ke да иде у  Крагујевац илп Београд, да тражи службу,  ма да је волео да проведе још коју годину  на страни. Државна. је помоћ ме^утим била  мала, а задругу је већ пре неколнко годпна  престао био оптерећивати. 0  томе је пре већ  имао чешће разлагања са задругом и с оцем.  Овај му преноручи да се обрати оном бога-  том ујаку Павлову, што је живео у Крагу-  јевцу и волео Павла. Ујак није имао деце и  често је своме сестрићу слао коју пару за  школске потребе, док је овај још у оближњој  варошици био ^ачић. Ако му је доста још  једну годину да проведе на страни, ту му  ујак неће одрећи помоћ. Павле је ову мисао  неколико пута одбацивао, али је сад наново  прихвати. да и на овај начин објави мајци  свој одлазак. И тако је овај разговор Павлов  са оцем — изазван жељом мајкином - — и.мао  сасвим противно дејство ономе што је она  желела. П авле се, дакле, решп да оде ујаку у  Крагујевац. И мбјка, вндећи хсако се он ве-  што припрема, малакше у своме очајању. По-  стала је ћутљива, често зловољна, катхсад  болесна. У сразмери, у којој је син јој венуо  у некој њојзи тајанственој чежњи, у тој мери  је клонула н она. 44 Сад је већ и мајка почела да ирпмећује  ово нерасположење кћерп п унука јој, и че-  сто би. сунчајтћи се пред кућом, пажљпво  пратпла погледом cboj 'v кћер, која о к о  к у ћ е   пословаше. Старпца бп тада уздисала н пре-  поручпвала јој је да чува своје здравље. ..јер  је п оио детс нешто слабачко", треба да га  пази, њено је. Павле је мејјутпм отпутовао у Kparvje-  вац ујаку. Алп на његово велпко пзпенафење,  ујак му овај пгт одрече помоћ. То је бпо тпп паланачког трговца ста-  рога кова :  у плавом турском оделу са шп-  рокнм фесом. дебелпм спл'штеппм брковпма п  густпм седпм обрвама, нспод којпх јасно све-  тдпше жпве плаве очп одајући биетрину ума  п енергпју. Бпо је варошанин којп се обога-  тио својпм занатом, сапунцијским, а неллшр)-  ним трудом и многогодишњом штедњом, те  је сад, седећн на миндерлуку п пушећи из  чпбука, одмарао старе кости. Он је темел.  своме благостању положпо оиом пол 1оћп, што  му је у младости доста замашно пружао Пав-  лов отац а његов зет. као старешнна богате  задругај То нпкад нпје порицао. п често је  п стварнпм доброчинствима одужпвао, али то  кикад нпје достпгло висину оне потпоре, што  су му Павлови родптењи некада давалп. За-  то је младнћа јако изненадпло чпсто сл~рово  држање ујкпно. —  Кад умрем, —  рекао је овај, — све  ће бнтп ваше; сад више не дам нпшта. — Ама зашто, л'јко ? 45 Па то чича погледа у своју женл*, која  је оборила очп седећп на кревету поред лшп-  дерлука. — Зашто, синко, питаш. — ту је ппча-  био у очевпдној забуни, а н домаћпца му из-  гледаше да му не уме помоћи. — Заш то?  Зашто ? Зато што сам доста давао. Павле га погледа тако чудно, да се ста-  ' рац застиде. —  Па добро, да ти кажем зашто. Зато  што је твоја нана моја сестра. —  Како то ? — Тако. И старац погледа задовољно у евоју до-  макицу, као да је погодио згодан одговор. Више није могао од њега да нзвуче Пав-  ле. На свако доцније питање понављао би,  да је Павлова мајка његова сестра. Уосталом био је врло пријатан и богато  је угостио Павла. 1Нта више хтео је да га  задржи у Крагујевцу, док не нађе згодну  службу, што би трајало неколико месеци;  али кад год би Павле споменуо да бн хтео  да продужп науке, постао је плах и одлучно  одбпјао све разлоге сестрићеве, у чему гаје, за  дпвно чудо, живо потпомагала и његова же-  на иначе по нарави мпрпа и равнодушна. чНапослетку и Павле увиде, да нити има  умна разлога да даље наваљује на одлазак,  нптн смисла његовим неодре^еним сањаријама,  -  које иначе још нн пред самим собом не хтеде  признати, већ се решн да остане ту, у чему  му ујак свакојако тгЈуаше на ругсу. 46 Ераггјевац тада не беше више престоно  место пладаочево. Књаз се у последње доба  впше бавпо у Пожаревцт плп Београду. Дли  како има|аше навпку да често путује по Зелгњп,  свраКао се впше пута и у ово место п после сво-  јега одласка одавде. Нали дворац. под шхеном  „Шарени конак", — у стварп п по распореду п  по облпку летњпковац, на обалп Лепенпце. —  бно је увек прпуготовљен за дочек господа-  рев плп његовпх спнова, којп су се ту родпли. Но н ако Крагујевац не беше впше пре-  стонпца владаочева, он је то бпо стварно v  друштвеном п полптпчком погледт. Пностран-  ство га је још једнако ематрало средпштем  кнежевине, а о Београду п Пожаревцу пма-  ло је само нпшто згало магловитога сећања  из нсторије. Страна дипломатска заступства  још дуго осташе у овоме граду, пошто се  двор одавде и одселпо. (У Београд се преме-  стпо најпре рускп консулат.) Тако псто још  остадоше овде главнн заводп земаљскп И  ако је, дакле, град полагано почео губнтн  впд полптпчког средишта. ипак је у стварп  још бпо то; пнтелигенцпја, трговпна п занат,  обрт п кретање народно још су се тмда стп-  цалп, још су туда пролазилп; друштвене п.  већпном. патрпјотске идеје одавде су се кре-  тале у борбу, п само се она могла надатп  успеху, која је овде била пстакнута. Нпје, дакле, чудо што се и ујак Павлов  највише надао да Ее овде најпре н најзгод-  ннје моћи „сместптпи  свога сестрпћа. Наро-  чпто откако се очекпвао долазак млађега спна 47 Књажева. који је такофе носио титулу Књаз,  јер је једном већ владао. Конак су веК спре-  мали за његов долазак. Овај конак био је, а и сада још стоји  обновљен у сличном облику, на крају малога  луга, првог „парка“ тада у Србији, на обали  Лепенице усред града. Преко реке водио је  ту узан мостиК за пешаке. С десна била је  мала црргва са високом засебном звонаром од  греда, а наоколо пространо гробље заграфено  фпларетама; овамо напред била је реалка пре-  мештена из Начка; даље болница, п неколико  господских кућа крај пута што вођаше у  пивару, једином недељном забавишту отме-  нијих графана. Десно од мостића ишло се у  чаршију, а лево поред дворца у Палилулско  предграђе. Туда се често шетао Павле. Дознао је  некако да су оне странкиње, по препоруци  пз Пожаревца, одселе биле у дворцу. Пије  нужно напоменути, да га је ово сазнање на-  ново узбудило. Сутра дан је већ двапут про-  лазио туда, а доцније још чешће. Једном се  чак упусти у разговор пред дворцем са не-  ким старпм човеком, пола војником пола гра-  ^анпном, који је ту вршио неку надзорничку  службу. Код овога се распитао о поједино-  стима, те га једном замоли да га одведе горе  у конак. Овај му учини љубав. — ■  Унутра-  шњост малог дворца била је по обичном  распореду турских господских кућа. Доле по-  већп трем, v сваком углу по једна соба; горе  то псто с изласком на чардак. Ту је Павле 48 подуже оетао. Од тога човека сазнаде ГГавле  да су странкчње ту вечерале по наваљпвању  оне најмла^е, која рече да јој се овај начпн  распореда куће јако допада, нарочпто што  има чардак. Павле се сећао да су п у Бато-  чинп вечералн на слпчном доксату. . .  Овај је  чардак био налик у Швајцарскоч стилу са  изрецканим шареним даскама, а тако исто  беху уоквпренп п прозорп —  Кућа је бпла,  као и околнна. мирна. Из облшкње основне  школе пуштала се деца кућп; кад се разп-  ijoine и умукну њпхов жагор, наново наста  тпшпна. И дворпште је бпло празно. С лева  штале беху празне; спроКу велпкп зпд неке  подугачке куће, пред којом је бпла празна  клупа; даље дрвеће п река. Овде је било  свуда мртвило. II овде, п у граду и у Србији.  мртвпло — без ње. Павле се о уздахом опростп с човеком.  Кад је био на улици, помисли, е је ово распо-  ложење опасно по њега. Решн се да раскпне  с тим успоменама, које су претнле да коче  његов напредак. Још је rniao писмо код себе,  то вал>а предатп Аустријском заступнпку. којп  је још ту седео. Упути се онамо; алп докје  до куће стигао, сетп се да му то нпшта не  бп помогло. Усноменг! се не бн могао оело-  бодптп, док је код њега онај малп златан  крст, што га под кошуљом ношаше о врату.  Како је било, и он сам не зна, тек ее вратпо-  ујкиној кућп несвршена посла. Како су данп пролазпли. он све већма  увп^аше, да му у Крагујевцу нема останка. 49 Саопшти, дакле, ујку и ујни да fee да се  врати куки. Ови се живо противљаху, али  он оста непоколебљив. Крену се, дакле, натраг, кући. Удешавао је да стигне после подне, кад  су мужеви одсутни, а женске се разилазиле  по сусеству, јер се надао да ће мајку за-  тећи саму. Тако и би. Мајка је квасила убрус пред  куком, а у соби лежала је мајка сама болна  у постељи. Павле се заустави на прагу собе и по-  гледа унутра немило изненаЈјено. — П1та ти је, нано? — Нешто сам болна. Приђи-дер. Павле приЖ и пољуби је у руку. — НЈта ти рече ујка? — Ништа. — Даде л’  ти што ? — Јок. Мајка се очигледно обрадова и налакти се. — Ваљда ти рече што ? — Рече ми да не да, што си му ти сестра. Мајка хтеде да прикрије своју радост, али је син примети и тужно се осмехну. — Ти си гладан; чекај да ти спремим  штогод. — Немој, остани ту; мЈјка fee. — Не, не; минуло ми. Xofey сама. Он изиђе, а она устаде и хитро, као да  није била мало час у болесничкој постељи,  обуче се и сиреми вечерицу. Павле је озбиљним лицем али слатко јео, ГроФ ида А гн еш а Ја и к о в и ћ е в а 4 50 а она га је гледада, подбочена, ведришј алп н  посматрадачким оком Кад сврши, она га заппта: —  Па шта feein еад? — Не знам. Даље нпје питала, алп га је од тога'дана  посматрала још опрезнпје. По њему се видело да још дубље размп-  шља но пре. Нпје впше толпко много одлазпо  од куће, ади је тпм впше тражпо осаму.  Несто би, лежећп у џбуњу на травп. нспу-  стпо своју књижиру II погдедао горе, размп-  шљајући о својој судбинп и о своме незгодном  положају у овом стицању осећаја. са стварним  приликама. Од своје досадашње лектире, Бер-  нарден де Сен Пјера, префе на Ле Сажа п  доцнпје на Ларошфукола, али наскоро наптстп  читање, па оде у немпрном размпшљању про-  водити часове. Како се јесен прпближавала. он постаде  све немирнији и све узрујанпјп. То је бпдо  у времену, када треба да полазп на проду-  дужење наука, које је у главноме довршпо,  алн је сада налазпо за јако потребно да своје  знање допуни. . . Па се дуго решавао. До душе, увифао је, да му онај догафај  пред механом — а за њега беше одпста правп  догафај, и то судбоносан — -  ваља да забо-  рнг.п. .агад сам себи неће да пзда неку врсту  ■  ■  сiЈ& ф * 1  иљеКОг уверења. Алп што се впше хва-  . '. ‘ сшаку трезвену одлуку, тим внше  -одмпцала. Па ипак је морао да нафе ’S • Ј  - 51 лека својој бољи. јер нпје могао овако без  пута тумаратп по чезгерној долинп мисаоној,  у којој се већ почео заглибљивати; требао је  да на^е једноз! ослонца својој слабости ма у  чему, и мдада му га душа на^е тамо где му  је бпо најближи: у одлуци смелој алп бујној  му зхашти најприкдаднијој, у борби за идеја-  лом. То је било, дакле, нека врста оног ле-  чења, по коме се бољка не уклања одмах, већ  се доводи до кризе. На то га је упућивала  крв што му је у дамарима врила; мисао што  му је у гдави горела; здравље што је одсја-  нвало са белог му чела и румених образа и  што је век неприметно било зачето; на то га  је упућивала и младићска снага што му за-  пињаше миншће; па онда положај што га  је мислио извојевати у друштву; н прилично  познавање оних ту^их сјајних прилика, одакле  је ономадне један леп зрачак пао и у ову  дољу скривену међу питомим бреговима и на  његово примчиво срце што је досада било  мирно и безазлено: све то утврђиваше га у  зачетој намери. У овом расположењу ступи пред матер.  молећи је да га саслуша. Она је баш била у млекару изнутра, али  пред отвореним вратима. Ова је зграда била  мало удаљенија од куће, те их нпје могао  нико чути. Кад је он споља ослови,  имао нешто да јој каже, она подшк  воњаво лице њему и са страхом  његове речи. — Ш та ћеш ми рећи ? 52 Он прн OBmi брзо алн слабпм гласон  цзговоЈзенпн ренима погледа мало боље у  ма-  тер, н тек сад впде велпку разлпку, коју је  брпга понпнпла по овпн пначе поносптпн  цртама. Јако порунене на простодушно пн-  тање пуно тешке слутње. Овој сељанционје  бпо дпка. спн њен најдаровптијп п најмплпјп  ме5ју својом браком; она је у њ полагала сву  наду н највећи понос свој, п он сада. у одсу-  дном тренутку увпде да је бпо на путу, да  пзневери ову непзмерну њубав, којој равне  он још ннје досад могао да узбудп нп у ко-  јој другој жени. Тронут у^е у млекар п ухватн мајку  за руку. — Нано, зашто се брпнеш толпко за мене"?  Та вратићу се ја. — Тп ћеш да пдеш ? — Па ја; ваља. — Па како ћеш, кад немаш с чнм ? — Ижгаћу, нано; мало што ми дају бла-  годејања доста ће мп бптп. — Јесн ли здрав? — Јесам, ништ мп, хвала Богу. не валп. — Знадеш лп тп то тврдо ? —  Знам, . .  . мпслим; загато ппташ ? — Јесп лп рекао оцу? — -  Рећи ћу. — Ме^ер ћеш да пдеш ? — Морам. — Мораш ? — Ту застаде, уздахну, па  чврстпм гласом наставп:  — Добро. Кад мп-  слиш ? 53 —  Па за који дан; време је. ИзиЗјоше у авлију и упутише се пута- E b o M  према пољу. Т у пред прошћем мајка се  заплака. — А знаш ли ти да сам ја болна, да те  више нећу видети? — Хоћеш, нано; хоћеш. Она се чнсто трже на овај одлучан глас,  у коме назираше ман>е од оне детиивске не-  жности, које беше раније тако обилно у њему. —  Колико ћеш да седиш тамо ? — Тако једну годину. — Неку ја то доживети. И одиста, кад је то одговорила, изгледала  је тако трошна као њена м&јка тамо у кући. Павлу би много жао, те ућута. Ocefeao  је, да је и овај пут побе^ен. Морао је ствар  оставити за другу згоднију прилику. Тако се ова борба, коју бисмо могли на-  звати и нежном и одсудном, водила и даље  изме^у мајке и сина. Павле је гледао да се  ма како приближи својој сврси, а мајка га  нпкако није пуштала због своје болешљивости. И одиста је од дана у дан венула. Можда јој је понекад бивало и лакше,  али је она то увек крила пред сином, н кад  јој се једном здравље поправи за дуже време,  она силом леже у постељу, само да се Павле  не би наново прибрао, и да је не би смео  оставити. Но и ово невино лукавство почело је да  губи своју моћ. Павле се ипак приближнвао  остварењу своје намере, јер је инстииктом 54 срца које љ уби nposjDeo З1ајкпне рачуне, те се  опет латп да јој објавп одлазак. Али тада се догодп нешто неочекпвано.  што је пзгледало као последша алн неоткло-  њива снетња ГГавловој намери. У рану јесен напрасно умре отац. Овај удар попретп да га занавек задржп  у завпчају, јер је, као по старешпнству првп  п најпаметнпји чдан задруге, могао најбоље  наставити п успоставитп прекинутп ред по-  родичнп. ■ —  Мајка је п овај случај употре-  била за свој смер. Где год је могла. то да.  учини непрпметно, гледала је да замрси прп-  лике и да ГГавлу тиме да впше посла. Ако је  она, као удовпца породпчне главе, имала ту  каква удела, то је увек одуговлачпла; тако  кад је требало пГи властп, илп решптп о  старешппп задруге илп друго: што. Но и ово  није смела подуже да удешава, јер су п  остали могли да пзгубе стрпљење. Напослетку  Павле удесп све домаће послове како ваља. Кад то бп, реши се да оде у Крагујевац  п да код ујака још једном покуша своју срећу. Али се појави још једна, п то сад веК  стална сметња. Мајка је својнм ранпјим претварањем на-  слутила. зло: почела је озбпљно да поболева  и боловала је дуго. Ве.Г паде и први снег, и Павде не смеде  да је оставп. Она га п нпје пуштала. Хватала се за  њега грчевпто, прорпчући њему пропаст а  себи смрт, ако је оставп. 55 ГГавле је већ постајао нестрпељив, алп  је увпдео, да би био прави злочнн напустити  ову жену, која га је родила а која је свој  живот везала за његову присутност. — Борба  је сада већ постала отвореном, и сељанка је  водила очајнички и победоносно. И  до по-  следтвег тренутка свог одржала је победу. Али и тај последњи тренутак до^е. Иеког хладног новембарског дана о За-  душницама, када је отишла на гробље своме  човеку, назебе озбиљно, и врати се кући са  неком потајном грозницом. Болест је.није дуго мучила; као што је  заслужила, издахнула је усред јуначке борбе  и блажено, на мишицама својега љубимца,  пошто га је заветовала, да се више неће вра-  ћати у ту])ипу. Он се заветова, и она умре  спокојно. IV П О Л А З А Н Хајде, о хајде еа мноаг, мој љупкп. про.тетњп цвете,  На даљне, чаробне путе, у крпло чуднога света! Војислав r- авда је, дакле, само смрт могла спа-  Џ стп својпх смерова главне препреке:  |  љубави материне. Само је овпм гро-  знпм и највећпм губитком могао по-  ^М ^стпћн слободу одлучивања и незави-  сност осећаја. Као да је судбпна баш  ' с обзиром на ове осећаје хтела да га  лишп оних двају створења. оца и мајке,  којима тп осећајп припадаху у највећој мери, како би пх одсада могао усредсредитп  само на једну једпну тачку. Алн сада, када му је црна земља отела  ту драгу препреку, — сада га је можда још  чвршће везивало небо, чпјим се пменом бпо  заветовао крај самртничке постеље мајкине. Сада је у потпуној aiepri разумео ову  пстпну: да материнска љубав живп п после гроба п да она и после смртп бдп над дете-  том својпм. 57 Он је завет учинио пола несвесно од бола,  а у оном тешком и свечаном тренутку, под  утицајем неогранпченог поштовања према  овој паћеницн, коју је хтео да умири у по-  следњем часу вечитога растанка, да јој из за-  хвалности поднесе жртву, која је за њега била  највећа али баш зато матере достојна; он је завет учинио још и од заоуне што raje  њено  забринуто око прозрело до дна, па још и од  стида и туге ш то је њ ену смрт највећма  проузроковао главом он. Али колико мора да је силна та материн-  ска љубав. кад је кадра да наметие оволикп  терет на душу! Оволики терет — од кога  се он никад неће моћи отрести! Отрестн . . . то је покушавао и несвесно.  Јер кад се осећао свесним ове грешне зами-  сли, тада је већ био у Крагујевцу, где- је  увелике спремао одлазак у иностранство. Павле се ужаснуо, кад се одједном на-  шао у Крагујевцу. Грозио се овог поступка  противног своме здравом разуму, својега пра-  вога пнтереса н своје заклетве положене у  онако свечаноме часу, а лицу које је за њ  морало бнти свето. Доцкан ј е :  он је већ учинио кривоклет-  ство; а оно није бпло учињено тек сада где  j’e погазио своју реч, већ још онда када ју  је дао. Сада се само наставља започети грех. Он је у осталом све то предииђао. Знао  је да, ако остане у овој вароши, како је ујак 58 желео, Евегов жпвот не бп бпо нпшта друго  до непрестано п све дубље пропадање у без-  дан одакле нема повратка, п у душевно ра-  стројство за којпм скоро долазп п телесно.  Његово пребпвање овде стварало бп му сто-  тпнама прилика, да се ceiia онога, што нема,  а што нпје ни покушао да задобнје. Зар да  вечито кука као жене; да сања као деца;  илп  да лута као слабоумнп, а без наде да може  кога наћп, ко fee га разуметп у овим ситни-  чарским приликама што га чекају, п то све  да чини поред своје снаге које је свестан! А он је још бацио поглед п у будућност-  Т у је видео себе, како немирна и незадовољ-  на ду£а оставља живот; видео је себе утону-  ла у множину свакодневнпх посптних и по-  крупних дужностн; — п то се видео свуда  п увек без одре^еног правца а лншеног сво-  јега највећега задовољства п своје највпше  замисли. После кривоклетства му је престојала  једино морална смрт, па још са свима онпм  набројаним тешкоћама: али кад га је мајка  својом безобзирном љубављу већ отерала у  ову моралну смрт, он је хтео бар покушатн  да себи набави оно највеће задовољство, што  му је поред тога још преостајало. И тако су његово лутање по лпвадама  и бреговпма завпчаја; његова велика пову-  ченост после жалосног породпчног случаја,  били управо једно непрекпдно размпшљање  о томе, како ће да се докопа стазе, коју.му  је његова превелика жудња одре^пвала. 59 И он је сад век био пзишао на ту ста-  зу, и, идуки н > о м : нврстим корацима, срце му  је ипак дрхтало. Изнгаао је на њу, али ка.мо  ће га одвести? Запонео је, али како ke се  свршити? Био је у годинама бујне младићске снаге,  где се пред каквим предузећем не процељује  дубоко и не резонује много, али су на њ ипак  сувише напрасно навалили губитак родитеља,  неизвесност будукности и онај неодољиви  свирепи ocefeaj, коме још не смеде дати права  имена, — а да би се могао отиснути на море  нових непознатих прилика без — бар и крат-  ке али ипак велике душевне борбе Пред великим предузеБем својим он се  ипак не смеде одати својој тузи за изгубље-  ним родитељима; уздржао је сузе које се по  каткад искрале под трепавицама; није хтео  да легне кад га је главобоља мучила, веБ  често, стиснув руке над узрујаним срцем,  и^аше право напред. Ујак га је дочекао јако тронут због смрти  сестре му, која му, до душе. није била ро-  Зјена, али му је била најближа, управо једи-  на својта. Кад се сит најадиковао стаде же-  стоко пребацивати што га нису позвали, кад  је на самрти била. Он се увек иадао да fee  пре умрети — та био је скоро дваес годнна  од ње старији, — па се већ унапред радо-  вао колико fee благостања донети њиховој  кући његова и његове жене смрт. Тпме би 60 Павловим родител.има Бог вратио она добра  која су му чиниди, кад је био мдад и зелен  а у невољи. Али, ето, поквари се све; нпсу  му ни о зетовљевој емрти, ни о љеној бољи  ништа јавили, да би својом утехом бар олак-  шао смрт спротпцп илп да би се побринуо о  н>ену здрављу, да доведе лекара, те да је  можда спасе Алп одмах за тим увпде да је у својпм  пребацивањпма отпшао далеко, те пређе на  другу ствар. — Божја воља! — рече. —  Пека сте ви  живиздрави, а за мене и за Јулку како Бог  да. Сад си ми тп најблнжн. Тп си ирвенаи,.  РБпма Бог да прости. Чпм је овако свршпо, ујна Јулка се по-  дпже и изађе, да спремп вечеЈ)у, а старац  позове младића да седне крај њега. — А сад, да знаш: ја сам ти отац, п  тебп п оној децн. Тн си, до душе, већ нзра-  стао, али господска чељад подуље треба неге,  него ми сиротиња. А ти си одвојпо. Тп рече  да кеш да идеш преко. Тп знаш да се је  твоја мајка увек противила, кад сп хтео да  идеш. . . Ту ујак укута п очекиваше о д го в о ј )  Павлов. Он одговорп без забуне: — Покојна нана била је противна за-  то што сам бпо дуго ван отаубнне. а п бо-  јала се што сам овог лета нешто мало бо-  ловао. Ујак сумњајукн махну главом: — Па неке битп баш мало. Јесп лп 61 кашљао? Овде сам те чуо да кашљуцаш, а  чуо сам да си се код куће често заценио. — Ја? Код куће? Н  ви сте чуди? То  није истина. — Да нисам чуо ? - — Не, већ да је то било. Откуд знате? Старац устаде и извади пз ормана три  савијена писма. — Ево ти, па читај. Павле са све већим чуђелвем отвараше  писма једно по једно. У сваком стојаше пот-  пис: „Твоја сестра ЈБубица“. То су била  писма ввегове мајке. Рукопис био је кума-  Милићев. — Из ових писама мо’ш видети да ме  је сирота ваздан преклињала да ти не дам  новаца, да тамо идеш ; да те не пустим  одавде, већ да ти овде на^ем службу, па и  да ти говорим и срцу. Ту стоји још да си  био много бодестан, и да ћеш пропасти и  са здрављем ако те пустим преко. Ја сам је  морао послушати, била ми је сестра. Чииио  сам што сам могао, а шу нисам разумео. Ви-  дех да си ослабео јако, а и сад си блед, ади  шта ја знам твоје послове. Павде држаше писма дрхтећи и читаше  узбу^ено ове хладне преостатке онолике љу-  бави. Затим их врати ујаку. — Не, нека остану код тебе, добро је  да их понекад прочиташ; још кад идеш у  Ш вапску! — Хвала вам, ујка, на вашој доброти;  ја ћу вам се отуд по који пут јавити. 62 — Да се јавиш. него. . .  А кад шелпш? — Прекосутра. — Лепо. Мало си се пожурио. Колико  Кеш да седиш? — Једну годину. Само једну, ујаче. — Лепо, сине. И сад чуј ме. Слушао  сам од твојих даскала (старннско турско-грчко  име учитеља) да си био ваљан ђак, а ја знам  да си добар дечко увек бпо. Имам вере да  Кеш и одсад бити поштен. Али не може би-  ти да је твоја мајка узалуд бринула. Ти ми  се сад чинпш слабачак. Добро, из очију ти  впрн, да тп ја то узалуд приповедам. Па,  нека буде, али дуже не смеш да останеш од  једне године. ОбеКај ми. Павле уздрхта при овом новом искуше-  н>у, при овом захтеву толико слпчном ономе  што му је мајка била поставила. Он се решп  да буде обазрив и одговори: — Не верујем да ke ми впше требати  од једне годпне. — Ти врда.ш; реци да ћеш се после јед-  не године вратитп. — Добро; свакако мпслим да се вратим  за то време. Старац га тек после неколико тренутака  размпшљагва разумеде, затпм му рече: — Нека буде тако; где мпслпш да идеш? Павле полагано п пажљпво одговори: — 3 Пешту. — Имаш лн благодјејагва ? — Мислим да ми је ове године још не-  ће одрећп Господар. 63 — Лепо, Знај, и од мене шхакеш коли-  ко ти треба. Павле A iy пзненафено, али нпак нешто  жалосним осмејком хтеде да пољуби руку,  али старац му не даде да се захвали: — Сад знаш да сам ти због ових писа-  ма одрекао летос помоћ. Но па реци колико  ти треба? Павле је оклевао. Ујак му поможе: — Знаш шта; даћу ти одједном оноли-  ко колико тп треба за целу годнну. Биће ти  доста ваљда, ако ти дам онолико колико ти  је благодјејаље. — И много, — одговори Павле. — Много неће бити. Ти сад више не  учиш школе; хоћеш мало и да видиш света,  знам. Па ако ти устреба још, шнни ми. Да  знаш: да ми пишеш! А не смеш се задужи-  вати. Е, сад ако хоћеш, мо!ш да пољубиш  у руку, јер видим да ме једнако хваташ. Старац се слатко насмејао као човек који  је у власти да чини добра дела, а уз то да  се нашали, кад му се учини згодно. Тиме је  и разговор био свршен. За ово време док је Павле чинио своје  завршне припреме, ујак га је обасипао сво-  јим практичним саветима, који су могли да  представљају праву драгоценост за каквог  ваљаног сапунцијског калфу што се у свет  спрема; али Павле је и овако био захвалан  на њима. Поред тога морао је још једном  обећати ујаку, да ће редовно ппсати и да  ће неизоставно јављати ако би му здравл>е 64 посрнуло, јер 7 > w је старање о његову здрав-  љу нарочито препоручила његова ' покојна  сестра. Сутра дан је Павле удесио све, а пре-  косутра по|;е на пут. . "V ~ S r „1СО Д ЗД Е ^Т Л Е ЗО Л Г  3 = О Л Г -^ .“ - Радости, о рајска mfeepn,  Красна искро Божија, Ево нас код златни двери,  Где светиња твоја сја. Твоји чини вежу е нова, Ш то но мода раздвоји; ГГод окриљем твога крова, 31и емо људи браћа сви. Шилвр  —  Јов. ЛлиИ 1гд|ЈЈ, m đг,а углу узане, високим зградама уре-  шене, улице у Пешти била је у то  доба мала каваница, удешена по свој  прилици за госте средњега реда или  средњих новчаних срестава. Улазак је на две три степени кроз стаклена врата по- кривена иза медене решетке зеленкастим заве-  сама са ситним цветикима; прозори на локалу  средње ведичине са истим завесама и нстим цве-  тићима; над вратима с обе стране обичног нат-  писа на до.чакем језику стоји још натпис срп-  ски, немачки, румунски и словачки, а пред  натписом утврфен је ргроман позлакен рог;  са средине овог рога висп фењер са- окнима  млечне боје, на којима пише одовуд rKaffe“ ГроФИца А гн еш а Ј а к к о в и ћ е в а 66 што ж>ра да је немачки, а одонуд ,.C afeeu, што  ће бнтн по свој прилицн францускп. Унутрашњост одаје толико је нсто при-  влачна као и ови натиисп. Кад бп прошли  поред каване и кад бп се у пстом тренутку  отворила врата, први би нам поглед пао на  неку врсту престола што стојп под некпм  високим ступом, и пао би обично на један  други поглед управљен кроз тренутно отво-  рена врата право у нас; управљач тога по-  гледа женског пола седео бп у том престолу  са врло прпјатно слатко-нежно насмејанпм  лпцем а плетућп вечито своју чарапу. Човек поле добра укуса п топла срца, у  том слатко-нежном погледу, управљеном кроз  тренутно отшкрпнута врата право, могао бп  назрети један цео свет слаткпх снова и вешто  сплетених тајана, па кад бн осетио чежљу, да  све те тајанственостп размрси, пе бп требао  да учинп друго до да уфе у ово прпмамљпво  место, у које би га у осталом —  ако, на прп-  мер, не би бпо онако идејалног укуса —  ма-  мплн и чаробни мирпсп пржене каве п не  сасвпм рфавог дувана, као п весео разговор  безбрижне момчадије. Улазећи впдећемо пуно једноножнпх сто-  лова од лажног белог мрамора порефаних по-  ред зидова, на којима — на зидовима и на  столовима — видели бисмо трагове некпх ара-  беска, да пх нпсу препокриле разне несташне  шаре цртане оловком плп четкпцом у аква-  релу што представљају еппзоде из жпвота по-  знатпјих чланова каванског друштва. Поред 67 тих слитица има ту исппсаних објашњавања  што се тичу слпка, или стихова, па и изрека  појединих специја (другова). које је ваљало  овековечити, како би их млајул нараштаји  пмали пред очиз^а, гледајући у њих са пуно  признања према овим старијим преходннцима  својим, а прегаоцима за одржавање добре воље  п за прогнање туробности у човечанству. На овим зидовима висиле су и по које  шарене слике у отрцаним оквирима, представ-  љајуки какву уображену врло нежну Емилију  са белим голубовима, или побожну Геновеву  са изврнутим очима и расплетеном косом, нли  ватрену Марпту са жутим цвекем у црним  увојцима, или чаробну Зулејку са невероватно  јако развијеним недрима; u све су те слике  некада морале изгледати дражесне, да им нису  доцније некн варвари свема нацртале бркове  и Шпањолску браду. Еад би се којим чудом  утишала граја, чуло би се болешљиво кркљање  сатаназиду. којипохвале достојном сталношћу  увек унапред показује за један или два сата,  како би ваљада опомињао младеж да што пре  оде на рад или одмор. Као свуда по већим градовима, где има  иоле мало заједнице Meijy омладином поједи-  них народности, тако су и у овом граду од-  раслији ученици по разним групама имали  свој оделити живот, у који се, онда као и  данас, тешко могло завнрити са стране, не  зато што би био скривен, већ због својпх на-  рочитих особина, који је туђину увек нејасан  н зато неприступачан. 5* 6 8 У оно време у поменуту каваннцу скуп-  љала се омладпна српска. Нарочито је за врене  доручка нлп одмах по ручку оживело ово,  преко дан мпрно, место. Али најзгоднпје време  састанку беше пред вече, кад друговн посвр-  шују своје школске часове или кондпцнје  Тада. ту ври од жпвог разговора, шале, за-  дпркпвања, споразумевања плп неспоразуме-  вања. У то бн доба она женска прплпка на  престолу била у свом елементу; тада се она  налазп у кајбољем расположењу п у најгушћем  дпму; лнце би јој тад дошло свежнје, коса  сјајнија. а усне руменпје, по свој прплпцп од  радостп што је радња у цвету; па бп се н  она расцветала у пуном сјају своме п остав-  љала би чак и своју неодвојну чарапу, да бп  се одала ппкантном пзмењпвању мпслп са оном  младом господом, што се око ње пскупп п на  које је она потрошнла небројено нежнпх осме-  јака п милостпвих погледа, уверена да овп не  могах)? одолети дражпма што из ње овако  пред вече бујају, те јој се прпблнжују, без  обзнра, да ли fee на оволпком сјају опрљптп  криоца своје небрежљпве маште. Ако овоме додамо још непрестано отва-  рање и затварање врата, гуркање столпца,  звекетање судова, трчкарање момака, узвпке  порука п отпорука; онда ћемо имати од прп-  лпке свакодневну слику ове Зјачке каване. По себп се разуме, да се овај свакодневнп  ток често прекгтдао случајевима оделпте прп-  роде, пли епизодама занимљпвим за гледаоце  а трагикомпчннм за суделоваче — жртве каквог 69 лукаво нзмишљеног плана или брижљиво у  тајности припреиљене шале. Ж ртву такове  шале дочекивали бн весели усклпци или по-  другљнвп поздравп, чим би с : ■  појавио на  вратима. Ту су вам прн столовима п специјали-  тети фачки. Т у вам је Шљица са вечито за-  дигнутим панталонама, вечито каљав. Ту је  Чика, што четрнаест година учи медицину  п за кога пронеше гдас да је сахранио неко-  лико тетака, које су га издржавале. а једна  га у завештању остављала другој. Ту је на-  рочито при почетку године ,.балек“ (дошљак,  почетнпк), кога треба поучавати и кога обнчно  скупо стаје та поука, док се не извешти. Ту  је Никола Ннколајевић Никшић, alias Ник-Ник,  пун достојанства са великим брковима, који  је зарефао, те све факултете (изузев теолошки)  свршава, — на шта, само он зна. Ту вам је  од уметника „Шлекермаул“, који је своју лепу  главу унаказио дугачком косом и разбаруше-  ном брадом, јер је присталица начела, да не  треба дирати у оно чиме нас је природа обда-  рила. Ту је и онај, иначе озбиљан дечко, који  се решио да сврши науке грошевима својих  другова (од сваког добија грош, сексер, дневно),  али кога напосдетку нестаје, где и зашто, то  остаје вечита тајна. Поред оваких појава мефутим општи жи-  вот тадањих ученика одликовао се извесним  полетом проузрокованим оном грозничавошћу,  којом су се подитичке прнлпке у земљн по-  челе развијати. Нема сумн.е да је у крплу 70 ове омладпне никло мпогатио замнелп. п да  су се у н>ему усавршавалн онп људи, којпма  доцније Српство толпко ниа^аше да захвалп.  После десетогодпшње чазхотпње почеле cv  нове стртје да стргје. п нацпјоналнп рад Опо  је пун ватре, пун озбињннх тежња. У такнп се јавнпп прплпкама тада обре  Павле у Пештп. Прпспев учпнпо је онако како су радплп  и осталп пу друговп: прпдружпо се заједнпцп  своје народностп; од ње је тражно п добпвао  упуства, која су почетнпку у овакплг прплп-  кама пот]зебнп. Слатке засновпце младостп, снаго ненад-  машна! Са колпко се хнтрпне овај младпћ  бацпо у овај њему новп свет, могло бп се  помнслптп, е fee се одатп једпно својој главној  наклоности н да ће му она псцрпстн сву ду-  шевну снагу. МеЈјутши баш га је она упућп-  вала на напрегнут рад, ако пх је мпслпо  остварптп једном. Не напгштајућп свој смер,  он се са највећом озбпљношћх дао на своје  студпје, па је поред тога п на олтар дру-  штвенога жпвота донашао своју жртву; п по-  сматрао је п пзучавао прплпке око себе. А још је имао времене п да веже прпја-  тељских веза. Упознао се са човеком, чпје је познан-  ство бпло доцнпје од велпка утпцаја на његов  начин мншљења. То беше један од онпх тп-  пова, каквпх налазпмо у кругг плп у близпнп  омладпне, т Жачким каванама п ^ачкпм ста-  новпма; поуниверситетскимходницима, ачесто 71 п на предавањшт. То су већпном матори  ^аци, и./ 1и пропале егзистенцпје, пли особе са  сентиЖенталном подлогом, који се нп у зре-  лијим годинама не могу да одвоје од обичаја  своје прошлостн, те у дружби са младим љу-  дима понављају иди продужују своју младост.  Они често могу да буду опасни али понекад  и корисни по младиће, који би се са њима  дружили, јер својим упропашкеним животом  представљају опомену онима, који су склони  да раде онако као што су они радили. Они  су због сиромаштва својег напустили нека-  дашњи задудан живот и сада служе као по-  стрек мда^има за рад и за озбиљнпје схватање  живота. Ако су из оног на последњем месту  споменутог реда, онда дружење са њима може  донети добрих плодова, где је памет и срце  на свом месту. Павле је то знао, па се ипак увек чувао  тих познанстава, која се врло вешто намеку,  а увек тако да изгледа као да смо их ми тра-  жили. Међу њима има свакојаких. и таквих,  који нисм никакве школе учили, али се врзмају  око омдадине, да ту што kape. Павле је у овом случају учинно изузе-  так, а доцније се доказало, да је његово ново  познанство одиста изузетак. То је био човек средњих година још до-  ста младолик али скоро ћелав. Имао је очи  са сетним и нежним погледом; врло лепо, раз-  вијено, високо чело и црномањасто дпце; из-  гледао је сувоњав п  болешљив, био је скромно  али увек чисто одевен. .Уредно је долазио у 72 шест сатп кад је кавана бнла најпунпја, за-  узимао би своје место, које бп му се одмах  радо уступпло, јер је био свима симпатпнан;  а одлазио бп пз каване таино у осам сатп.  Поручивао је малу белу каву с једнпм леп-  чпћем, плаћао је увек уредно свој сексер, п  давао је и реднпку '(келнеру) уредно напп-  так од два новчпћа. Нпкад никога није осло-  вио, није тражпо дружбу, али је радо слу-  mao шаљиве разговоре младпка п, ако би га  ко замолио за његово познанство, бпо је врло  учтпв}  разговоран. алп и повучен. Озбпљно сетно му лице нпје бпло наме-  штено, већ пзгледаше да му је бпло прпро-  ^ено, п то му је као и његова уредност осп-  гурало поштовање редовнпх гостпју и каван-  ског особља, ма да чак и овп другп нису  нпшта о њему зналп изблп.же до да је Србин. Ми знамо у каквом је расположењу Павле  долазпо у овај град. Склоњен самоћн а мало  разговоран бацпо је око на осамљеног госта,  који бп седео у десном кутку осмејкујућп се  на ^ачке досетке. Пошто га је Павле неко-  лнко вечерп вп^ао, приближи се једанпут  његову столу, поклонп се пред њпм п про-  стодушно га замолп за дозволу да седне до  њега, ако му не бп био на досадп. Тујрш  устаде п учтнво се захвалп на његовој пажњи  казујућп му«нме своје —  Ја сам Стеван Нпнчпк, коректор . .  .   Нзволпте. Седоше. — По њпхову разговору Павле  је впдео, да је потпуно образован човек ле- 73 теог  држања п отменог мишљеаа. Био је  некада унпверситетлија, а сада је коректор  код једних новпна са мадом пдатом, која му  је ме^утпм довољна. Једнна је незгода што  је мора зара^ивати ноћним радом на који од-  лазп у осам сати и то право одавде, пошто  не вечерава. Павде се већ унапред известио да ово  није нп мадо опасна егзистенција и да се,  шта впше, за оних више од десетину година,  откако у ову кавану долазп и држи са ^а-  цима, неколико пута показао као прави Мен-  тор неискусним новајлијама. — Ви сте, господине Ћурићу, много, и  сувише озбиљни према вашим годинама Ја  сам то опазио и мисдио сам да ћемо се кад  тад упознати. Није ми првина да ми се при-  ближују мдади људи, што их судбина иску-  шава Молим, немојте ово сматрати за увреду.  Мислим, ви ћете дако увидети, да ја са мојом  мадом дијурном, прошлошћу и садашњошћу,  не могу да будем друг будућим великашима,  министрима. а можда још и неШто више. Јер,  ко зна, шта се на вашем Бадкану све може  да деси. Ту се осмехну и, гдадећи бркове, при-  чека, док се Павде исмеје Овај га запита: -—  Нудо, те сте заволели ову кавану. — То је природно, јер сам Србии. И ако  се не дружим нп с кнм, ја ћу ићи увек где  и ови ђаци пду, да ту седим и ћутим. То  ми је обичај, чије нзворе нп сам не истражу- 74 језг, јер ме се то не тпче. Ја тако волпм и  тако и чпнпм пошто могу, а то је п једпна  раскош. на коју сам навпкао. Вп сте, по свој  прилици. већ уочили нашу врсту |ачкпх прп-  шипетља, којп смо као некп додатак свакој  већој тнпверсптетској омладпнп. То су. мање  више, ироиалпце са свакојаком прошлошћу,  којп су омрзлп онај жпвот тамо напољу са  својом вечптом гнусном и отровном борбом,  у којој су се покварилн п пропалп, а омплео  пм овај ту са својпм младнћски несташнпм  безбрпжнпм комешањем, у коме онп пролазе  п пребивају кар нека врста нспоснпка пову-  ченпх у се п у овај засебан свет. Ме^у намп  пма и опаснпх: ено. на прпмер, онај старац  са ћелавом главом н дугачком брадом, од њега се ваља чуватп. Т1авле погледа онамо п впде старца, кога  је, како му се чињагпе, једном већ впдео овде,  п којн, стојећп у другој половпни каване у  разговору са некпм младпм људпма, чешће  погледаше на ову страну. — Али о њему другп пут. Господнн коректор сркну од своје каве, затпм настави: — Родом сам нз Баната са псточног дела,  тамо где се говорп внше румунскп. Бно сам  неђутим п у Горњој ЗТарској у своме детињ-  ству, где сам научио словачкп п мало руски.  Често се дешава, као што знате већ и са Па-  риског свеучилпшта, . . . чуо сам да сте п  тамо били, .  ,  . да младеж једног од наше ба-  гре неће да трпи међу собом, те га одагна 75 од себе. То би за мене бпло врло тешко, на-  рочито кад бпх се морао одвојити од мојпх  Срба, али у том случају ја бих се без 'око-  лишења ггридружио другој омладини, рецимо  румунској, или другој којој, пошто им знам  језике; тамо би ме радо примили, нарочито  кад бих хтео чинити услугу уходе или кад  бих се представљао као жртва својега опози-  цијонога држања. Ја то, до душе, не бих чи-  нио и био бих врдо несрећан, кад бих у такав  положај долазио, јер сам прнрастао овима — То никад неће бити. — Хвала вам на утеси. Али да се вра-  тнм на ствар. Ви ћете ме запитати за моју  прошлост, кад се будемо боље упознали, но  ја надазим за пробитачније да вас о томе  обавестим одмах. Она јауврло проста. Ја сам  из богате спахијске куће, уз то јединац. До-  шао сам амо на школовање и упус.тим се у  интимност са извесном врло високом дамом,  коју ми наравио не дадоше за жену. Ја се  доцније, као што се каже, покварим, оћелавим;  једна ми глумица поможе да прокердам сву  огромну очевину. Сад сам коректор са три-  десет и пет форината плате и пет до десет  форината споредне зараде месечно. Од петнаест  година амо живим у овоме граду, као што  сте ваљда чули, доста уредно, а више од  десет годнна сам „штамгаст“  (редовни посе-  тилац) ове каванице. Таман он то изговори, а оно им се онај  старац, о коме мало час говораху, приблнжи  са једним увијеним табаком хартпје. Еад им 76 прпшј скпде шешпр п осповп Павла врло  гласно: — А, а, ту сте Добар вече, господпне  Ђурићу. Вас тражим. Говорио је српски, ту];0гм нагласком, но  се никако не бн могло ухватптп којим. Павле га погледа подозрпво, алп га ппак  заппта зашто га тражп. — Молим, причекајте; још вам се нисам  представио; а то захтева учтивост, — гово-  рио је некако подругљпво, —  п ако знам пз-  весно да ме већ познајете. — Не, немам наст. — Иемате част? — продера се онај. —  Пудно, врло чудно, а и невероватно. — Али је тако, господине, — одговорп  Павле мало оштро. — Доказаћу вам да нпје тако. Ето, овај  мој драги колега до вас, кога участвујете  (тако рече) својим познанством, већ ме је пред-  ставио вами, смео бпх се заклетп . . .  то би  иначе мало вредило.  .  . да ме је оговарао, мој  колега, мој драги кодега. Коректор оде за својим послом. . . И Павле хтеде ићп, јер кавану почеше да  остављају другови његови, алп га нешто  вукло да сазна што о овоме човеку. То је онај канда пршгетио, јер је пред њим  већ стајала по другп пут поручена чаша коњака. — Ш та вам је она артија? — уппта  напослетку старца. — То желпте да знате? То није тако  проста ствар. Бпло бп дуго док бих вам то 77 објаснио. Боље да се о томе распитате пре-  ходно код дртгих, па да после ја допунпм.  Ево је, нема на њој ништа друго до имена,  имена, имена, и исто толико презимена, датум  и поред тога свуда облигатна десетица која  представља сексер. То су имена ваших дру-  гова и забелешка о њихову пожртвовању. — Зашто? — За узвишено нанело напретка и cpefee  човечанства. Ви треба да знате да се ја зовем  Чилаг, чувени Бшлаг. — Знам, и особито ми је мило. — Верујем. Алп треба још да знате у  чему су ове власи оседеле. Оно, до душе,  мало их има, али су пре но што су отпале,  биле седе; молим, то се још види. (И погледи  своју ћелу.) . .  . Ова је глава — настави, кад  не доби одговора, — била некада онако исто  примамљива као она тамо на вашим раме-  нима; само што је била веселија, отворенија.  Збиља, могао бих вас запитати, зашто сте  већнном тако озбиљни, не би ме ни мало  женирало да вас то запитам, јер сам, као [i што видите, доста слободног држања, али  нећу да чиним, пошто би то било глупо, кад  знам да ми нећете рећи. Како вам драго. Ја  ћу бити слободан да вас сваке недеље је-  данпут узнемирим за овај сексер, и ви ми га  нећете одрећи. То и није могуће, јер није  н ; ни много, а дужност вам је. — Лепо; а на шта ће то? — Рекох вам, дато нпјетако краткаствар. — Па добро, реците ми. и78 — Не може се peirr, ту треба разлагати,  задобпти, агитоватп, господине мој. Ја сам  агптатор за опште добро човечанства, ја,  старп Чилаг. .. Момче, дај још једну чашнпу,  мајјјју, сасвим малу.... Дакле, шта сам ja'?  Т Т Т тп рекох? Да, ја сам агитатор. Сад вам  још не могу впше рећи, јер би ми сву зграду,  коју намеравам подићи вашом' помоћу, ова  вуцпбатина што овде седи порушпо, кад бпх  прехитрпо. Ту треба полагано зидати, чврсто,  темељно, да не бп она будала што нашко-  дила згради. — Каква вам је то зграда? —  Полако, синко, полако. Казаћу вам  једном, казаћу. Имаћете прилике слушати  мој глас, и онда ћете ви бити менп потчи-  њенн, а не као сада, где ја хофирам вамн.  Мој глас то је сиренски, јер ја сам Сирена,  Морелеј. Знате ли ону песму Хајнеову: седп  впла на камену па пева и чешља златну  косу; отуд иде веслач па се удави. Страшно.  Алп прнча се не наставља; мефутнм ја знам  да га је вила доле претворпла у внловњака  па уживају. Ето таква сам ја впла. — Врло лепо! — рече Павле. — Хо-  ћете ли још једну? ■ — Не, благодарим. Ја ппјем само трп  одједном. За данас доста. — Из свега вашег говора — рече мла-  дић, — још не видпм шта сте ви дакле? — То и није потребно засад. Већ ћу  вам Јгећи ко сте ви. — Бићу вам обвезан. 79 — Вп сте чедо практичнпх родитеља;  •еељак у господском руху; а п душа вам је  сељачка са блештавим идејалистпчким шљо-  кицама. Ова битанга што обичествује ту да  седн потпомагаће вас у вашим наклоностима  ж ви ћете га сматрати за неког светог ве-  ликомученпка. Али ви Вете ппак бити мој,  тверавам вас, јер сте ви од врло подесног  градива. — Ја сам сад већ. сав ваш п слушам  вас нажљиво. - —  То није ништа. Ви ме не слушате  зато што тако хоћете, већ што морате. Ја  сам пробудио вашу радозналост, и ви ужи-  вате мене слушајући. — Тако је, господине Чилаже, и, молим,  продужите. — Да, ја велим, рећи ћу вам ко сте ви.  Дакле, ви сте пре свега оно што сам мало  час казао, а још уз то сада случајно сетан,  п толико одан овој сети, да вам може про-  узроковатп смрт... — Смрт? — . . .  и ја fey вам бити од помоћи. — Како? — Ах, ахаха, ах, ах! — уздисаше Чилаг  врло гласно. — Ш та сте ви мдадићи, ви  сви, за мене? Једна врло мала спла, врло  мала. Ова је каваница ваше царство; па ипак,  ја, кога ви сви мрзите, ја слободно распо-  лажем у њој са свим и свачим, па и са вашом  кесом ако хоћу. — Можда сте вешт чаробник, те је иа 80 ваше враџбпне иоже п нестатп. — рече  младић пола шалшво пола презрпво. — Могуће, алп то нпје потребно; бпло-  бп глупо, јер ја имам од чега да живпм. — Од тих сексера? — Не, то нису мојп, —  одговори Нплаг  озбиљно. —  0  томе други пут. . . . Дакле,  ви сте једна врло мала спла. Представнпци  шаке јада у некој мешавпнп; сањалпце, лум-  пови, лакрдијаши, или вредне будале нп за  шта п ни око шта. Знам вас ја све у прсте,  п владам ту, баш мефу вами, . . . којп ме пре-  зирете, . . .  мојпм духом, коме не можете од-  рећи права и пошту. — Нека му буде, — учпнп Павле. Чилаг пречу његову прпмедбу. — Ја не само што имам духа, ја сам  управо сав савцит дух, али нова врста ду-  хова. Ја нисам Мефистофело, како бпсте вп  можда волелн миелити, . . . као што вп нпсте  Фауст. Ја сам Нплаг, чувени Чплаг. — А шта смо ми ? Чилаг мало застаде, као да тражи згодна  одговора, затим настави: — Вп сте моји, драги господнне, засад  само моји, п ја ћу доцнпје видетп како ћу  се смиловати и у којп ky вас ред уврстити.  Засад знам да сте Српчпћп, потркуше са  Истока, којп ћете са осталом источном спт-  нарпјом припремитп менп стан. кад ја код  вас будем долазпо у посету. Ја на то имам  права. Хоћете да вас уверим? - —  Једва чекам, господине. 81 — Погледајте око себе. . . А, да, па.рдон,  сад ту незха никог ocmi оне дремљиве фрајле  тано на престолу која ike сад одмах убости  себи иглу у нос, ако се не пробуди. Јесте  ли видели друштво што овамо долази? Срце  ме боли, кад га посматрам. Јер се поред мог  пмена, што ми га неки глупи кум надену,  зовем још и Срце. Јест, Срце. — Под ћелавом главом, — примети Павле. — Да, гоеподине, и у отрцаном капуту.  Али, да баталимо лакрдије. Рекох да имам  права. на вас. Ја ky вам бити господар једном.  Ја сам своје царство унапред проучавао. Ја  вас ■  познајем. Знам вам географију, а и био  сам у Србији, Бугарској, Македонији, Алба-  нији, Грчкој. Мисиру — —  И у Калифорнији, —  упаде весело Павде, — И  тамо, јест, и тамо. Али био сам  свега шест недеља, — одговори Чилаг, —  јер ми на неком збору, кад сам говорио, раз-  бише главу, те се вратих у Јевропу... Даље,  знам вам те ваше тако зване народне оби-  чаје, па историју, па ваше потребе, па на-  родне жеље, познајем вам земаљска блага  редом, па и ваше сањарије. — Врло кете ме обвезати, ако мн то из-  ближе покажете. — Избдиза, сасвим изблиза, јел’те?. . .   Добро, ја ћу вам то показати са таке бли-  зине, да ће сјај мојих истина засенити вам  очи. . . Одакле сте ви? Из Србије. Из ког  дела? Из Шумадије, . . .  мислим тако је зо-  вете, ма да сте јој све шуме полагано по- 6 ГроФица Агнеша Јаиковићева 82 цзгрпцкади.  Вп јатоггпце трппте у тако звано  иностранство, ваше слатко, приманљиво, та-  јанствено пностранство. Вп то зовете ,,на  науке“.  И кад бп ко посматрао ваша весела,  блажена лица прп поласку, тешко бп могао  помпслптп, са коликом сте велпком борбом  пзвојевали код куВе, п код другпх надлеж-  нпх, овај одлазак. Код омладине на Истоку  уопште, поред свег тако радо показпваног  патрпјотизма, најсплнија је чежња да впди н  да проуип п|шлпке „на образованом Западу“,  па чак н у оних, а то је већпна, којп м р>зе  „западњачку културу “ што је положена на  трулим ступовима, а пспод којпх веје дах  назадњаштва и тако даље; п овп, као и свп  другп, похптају, да се толико напоје тим  дахом, колпко ke пм после по повратку у  отаџбпну користпти, а да им не нашкодп.  Овај одлазак постала је права манпја код вас  све тамо, алп нпгде нпје развпјена у толпкој  мери, колнко у омладпнп двају суседних ју-  гословенскпх народностп на Балкану. Често  се прибегава крајним, понекад очајнпчким  оредствнма, да се оствари та жеља Велики  је број вашега друштва расут почев од За-  греба па до Лондона по свпма крупннјпм  градовпма, а било пх је и у Амерпци, па п  још даље. Од гвнх се не враћа онолнкп број  колпки је отншао. Некп, ако нап^у на спо-  којнпје и угоднпје прилпке но што би ux  могли иматп код куће, настане се коначно  тамо; некп се враћају тек после много годи-  на, многн напојенн ту^нм духом, што бри- 83 зкљиво крију. алп nmie С е посде код куке  вешто користе; неки и пропадају у њима не-  познатој светској вреви, или се вракају бо-  лесни душом и телом. Други део пак, који  је одилазио обично потпомогнут од своје бо-  гате породице или који је пријатељствима  својих родитеља или каквом другом протек-  цијом себи израдио државну помок, вракају-  ки се, заузима боље положаје у земљи и тиме  јако запоставља, па често и угушује друге  одлучније таленте, који су са својега оскуд-  нога стања или недостатка веза моради да  остану код куке, а ме^утим њихов би се ду-  шевни дар тек доцније развио у пуној снази;  па и најбољи шаљу се тамоједино на основу  својих школских бележака, те се после често  н они сами и њихови протектори чуде, како'  да не могу својој домовини да користе оно-  лико колико се од њих ишчекивало ? Павле је са искреним и све веким чу-  ђењем слушао ове речи старог лакрдијаша,  овог туЗ^инца, који је са толико окретности  говорио о њиховим приликама. Бзегов начин  разлагања био му је можда местимице доса-  дан, али је имао неку неодољнву мок, да  изазове пажњу. — Говорим ли истину? — запитао је  младика бришуки зној са чела; а овај му  не смеде или не умеде ништа да одговори.  .Онај настави: — Но има ту још једно зло,  које је по живот' тих држава тамо на целом  Истоку и као културних јединица не само  опасно, век и показује знаке неправилна ра - 6 84 звлтка. То је јјрабезк за лноетранствоза: без  обзира на душевна расподожен.а. Ина ту  иравнпка којн су отишди у нарвене декаре;  фидолога који су ускоппдп у недицпнаре; па  природввака којп ће п гдумовати, само да се  дочепају иностранства; и док тога буде,  miake увек појава да, на иример, лекар ппше  лпрске песме, а по спремп д по занату прав-  ник белетрпстпчке крптпке. Овп су људп у  најбољим годпнама својпм најсвежпјп део сво-  јега дара страјћпдц у посао њпма неподобан  п сидом се намеће пптање каквпх би пдодова  њихов дух могао донети, да су пм опште  прилике пружиле погодних погодаба. за раз-  витак, а не за закржављење. . . Таквпх сам  мдадићн налазио доста овде у Пешти, у Гра-  цу, у Бечу, у Прагу, у ЈБубљани, Лајпцпгг,  Мпнхену, Цирпху. Женевп, Парпзу, Петро-  граду, Лосквп п Кпјеву, а доста, само мадо  прорефенпје, н по остадим градовима п ведп-  ким заводима свакојаке врсте. У некима од  ових градова онп често жпве својпм одрефе-  нпм жпвотом, често јако пзодованпм. па кад  се одовуд врате, доносећп собом већпном  врдо танку спрему, нпсу стеклп искуства нп  мало, а о друлзтвеном образовању немају ни  појма. . . Ето, такви сте мивп, на чија fee се пле-  ћа положптп будућност вашпх земаља п ваше-  га раско.маданог народа; п ето, овако васппта-  вају вас ваше старешнне и учптељи. Овако су  н мене васпиталп, и ја сам био пропалпца, све  док се нисам сам пстргао пз ове луде јурпје  п спасао за себе што сам још могао спастп. 85 Tv ућута и погледа у Павла, затим викну: —  Па шта је? — Ја не зјјам шта је, —-  одговори Павле. — -  ТТТто се не смејете мојпм последњпм речима; камо ваших подругљмвпх примедаба? — Немам шта да приметим. — А, а, онда ствар брже иде, но што  што сам мисдио. Да вам докажем како добро  познајем људе уопште, а оне вашега кова  на по се; рећи ћу вам, да сам бпо спреман  на јога много примедаба са ваше стране, п  за сваку има^ах готова сдговора. Тако на  пример, мислећи да ћете ми ви на ове моје  речи: како сам гледао да за себе спасем што  се још могло спасти, одговорити, да се по  мени не види да сам Бог зна шта спа-  сао . . .  хтедох одговорити, да ја имам више  него ви сви овде: јер од онога што ја имам  преостаје ми, а вами свима без изузетка не  стиже оно што је ваше; па осим тога ја сам  још и човек задовољаан са својим животом,  п ако нисам задовол»ан са жнвотом других;  али зато је на мојој страни искуетво. Вп ми,  дакле, не можете дати ништа, а доћи ће час,  кад ћете ви од мене тражити. И ја ћу бити  милостив :  даћу вам, јер сам богат, пребогат;  нмам шта да вам дам и то много више него  што вам треба и што би ви могли исцрпстп  п поднети .  .  .  Али доцкан је. Ако желнте,  наставићу други пут. Старац устаде. —  Хтео сам вам свимовим — рече још,  — само да докажем да се не разбацујем праз- 8 6 нтх речтга п да докажем оно што сам рекао  и на што сте ме вп изазвали својпм напвнт 1  и младићски неискуснпм примедбама. .  .  Хвала  на части! Збогом! И  нестаде га кроз стаклена врата, где  пројури као ветар. Тако је проводпо Павде своје дане у  овоме граду час у овој каванпцп, час на унп-  версптету, час у својој собицп. Сад век нпје био у расположешу беспред-  метне чежње, а прошла је п дтшевна бура.  Код шега је сад настао свестан рад, насту-  ппла је улога онога што се зове вољом, ма  још неодре^ено п сувшпе обазрпво Још је  био на путу предохране и засновпца. На путу од кз? ће довде спопала га бпла  нека агонпја, у којој је п овде чамао првпх  дана. Онда се још ла^ом полазпло од Смеде-  рева довде. Идући колима кроз равал и врло  добар пут ка жпвоппсном Смедерев_у граду,  а одатле, седећи у једном кутку лафе, чи-  њаше му се да први пут полазп овуда. Од  Смедерева на впше с десна. Банатске нпске  мочарне обале, а с лева умеренп зеленп вп-  совп често са дпвним впноградима, а само по-  негде нагло одсеченп бреговп поред Гроцке  и Београда, представљалп му се као странп  којп га се не тичу. Па п лепа панорама Бео-  града, која се са Истока из да.вине показује  несравњено ж п јв о п п с н о ; па лепа водена мрежа.  нспод њега до Земуна н прпмамљпво приста-  ниште овог старпнског места, ннсу учпнплп 87 на њ утнсак познатих крајева већ новпх. А  даље Сремска час равна час мадо уздигнута  раван, до Карловаца, затим од тога града  на више до Мохача нзређани бисери Божје  природе и даље досадне једноставне обале  Дунавске до лепог 1  »удима нису биле кадре  да га, као пре^е, живо зинимају. За н >  све  то сада немађаше чара, на шта не хтеде да  троши пажње. А усред ове туђинштине и он  је сам изгледао као новајлија и ова га је уко-  ченост пустила тек кад је ступио на пло-  чник (калдрму) овога града. Први дани пројјоше у обичним незгодама  насеља, ади затим је већ Павде удазио у  живот, који је себи припремио. План му је био такав, да се помоћу ра-  здога што му га је пружало писмо, на^ено  пред механом у Баточини, приближи кући  оних странкиња, ма на који начнн; затим вн-  деке шта ће. Али је за њега била права несрећа што  није знао стан њихов. На завоју оног писма  није био забележен стан, а да распитује нпје  jom смео. У тој вароши било је много ари-  стократских породица, зато га његово дру-  штво, такође ту|>е овде, не би могло обаве-  стити, а другоме не би ни имао коме да се  обрати, па чак ни према својим друговима  не бн то смео учинити отворено. Међутим проводио бп дневно по неко-  лико часова лутајућн nq улицама, не би лп  негде угледао лица која тражи п која су га  овамо домамила. У нади да ће се гдегод су- 8 8 срести са нпша, поиео је похафати места, где  је било могуЈшостЛ да их впди, али узалуд. Помисли| је и на то, да нису у граду.  али нпје могао претпоставпти у тврдо, јер је  већ скоро пола. године прошло од љнхова  првог ви^ења; невероватно је. дакле, бпло да  се са свога пута још нису вратилп. Богатпје  породнце п оне што често мењају преко го-  дине своја места пребивања, за време зимскпх  забава налазе се у престонпцп од пре Бо-  жпћа до Ускрса или бар два месеца. у јану-  ару и фебр}т ару. Јануар је бпо ту, алп ње-  гово напрегнуто трагање оста без успеха. Почео је већ и да се трошкарп; пшао је  на игранке, концерте, зборове, јавна преда-  вања; у позоришта u разне друге вечерње  представе. Узаман, Трудио се да добије позпвнице т бога-  тпје породице и отменнје куће, не бп ли ту  могао бар дознатп што о њнма а да се не  ода. Тешком муком набавњао бп понекад таку  позпвницу, али је после бурне вечерње за-  баве, стигав у свој стан уморен ;i киван. пмао  само да прнбележп наново један пзгубњени  дан п једну залуд проведену ноћ. Почео је ii по другпм јавнпм местнма да  трага. Ишао је на зборпшта н шеталишта у  ону цалену али леп}т  улпцу где се отменпјц  с-вет шетао око подне; посећивао је Богослу-  жења свнју веропсповести;  наронпто је чи-  таве сате провео раднпм даном као н свецем  по црквама православним п католпчким, јер  не знафаше посигурно које cv вере. Бпо је 89 на седницама скупштинскго! и општпнским;  на састанцпма унених п уметнинких друштава,  не би ли кога од господе, што су онда били у  ггратњп странкиња, гдегод опазио Нигде нпшта У&мао би кола и одјуриб би често у  поља и шумарке где се свет воза; најмио би  коња и одјахао где се господски јахачп утр-  кују; пшао би п у лов у оближња места и  обигравао бп целу околину. Од свега тога  имао је само толико користи, да се добро упо-  знао са свима деловима вароши и околпне.  алп пначе н опет ништа, тим пре што су у  ово зимње доба та места била мало посећена. Одилазио је редовно на железничке ста-  нице и у прве гостионпце; прегледао је свуда  пажљиво листу странаца; прочитавао би сва-  кодневно неколико пута објаву о приспелим  путницима,. али све узалуд. Почео је да малаксава, и судбина једва  једном, као да је хтела да награди његово  постојанство, показа му једно од оних тра-  жених лица, али само за мало. То је било пред једном црквом. Павле  је, као обично, стојао у гомили до врата, где  је свет излазио после свршене Службе Божје,  — кад одједном пројурише нека затворена  господска каруца. У њима као да је угледао  сетне очн оне мале сувље rocnoije, или го-  спођице, коју је Агнеша онда назвала била  теткицом. Павле се стресе од радости и изне-  нађења, и као да се она глава зачуђено наже  на оиу страну где је -  он стојао, али опет  ишчезе све као привиђење. 90 11  )С.му ce учпнп, као да су у тплг колтага  биле п остале женске. Но он се бно задоцнпо;  гледајућп на оне што пзлазе пз цркве про-  зхашио је кола, кад су према н>ему била, п  угледао их је тек кад су бпла прошда. Али  као да је тамо одиста било н>их, јер је он,  све докле кола не заврнуше на савијутку  улпце, пратпо погдадом неки белп сребрнаст  вео на једнозг цкусном малом шешпру, којп  је впрпо из кола и којп је, мора бпти, при-  падао некој младој девојцп, можда баш њој. Од тога дана пзгубио је и оно мало  самоопредељеша што га је досада пмао. Нпје  могло бпти еумње: оне су бпле у граду, само  пх он невешт нпје могао наћп. Алп сад, кад  се уверпо, сад ће и по цену живота бптп  одсуднпји. Досада је провео у трагању не-  колпко часова дневно и само нонекад и ноћу.  али сад ће то чпнитп непрестано п дању п ноћу. И наново наста кпњење самога себе; на-  ста грознпчава јурпја, неразборпта, крајње  напрегнтта. еатпрућп н дз7 шу н тело. .V  таквозх расположењу до|>е једно вече  опет у кавану. Ту је имао шта да впдп. У каванп беше  највеће узрујаности. Гости су викалп, момцп  трчалп, госпо^ица врискала, а тамо у углу,  где је и Павле често седео са својим новим  познавиком, угледа где Чплаг, нападнзш на  коректора, удара га по глави вичућп: — Тп ће.ш да ми га отмеш! Тп ћеш да  ми га отмеш! Очигледно су се потуклп; управо је само 91 'Чилаг тукао коректора, а овај се бранио ко-  лико је могао. Развадише их, п Члтдага нзбацише на  улицу. Кад се кавана умирп, Павле распнтива-  ше о узроку сва^е, али му нико не умеде све  рећи'. Видели су само тодико, да је коректор  мирно еедео код стола као увек. Нндаг је,  као обпчно, обилазио столове, те, стнгав до  коректора, одједном скочно и ночео га гњавити,  па, кад овај брзо устаде, ударао га је по  глави вичући: — Ти, сентиментална ћело,  ти ћеш да ми га отмеш! Павде сачека, док коректор оста с& м, —  јер су га наравно многи запиткнвади, па, кад  све до^е у свој ток, он прпђе коректору и  седе до њега. — Да вас није повредио ? — Није; то не би смео, јер би са поли-  цмјом имао посла. Он се, до душе, ње мало  плаши, али би се излагао непотребним незго-  дама. Он је хтео да излије свој гнев, кад га  више није могао уздржати. — А шта му даде повода? — То је стара мржња; ми смо непријате-  љи; управо само он мени. Не може да ме трпи. — Па зар ви то нисте ме|ју собом већ  рашчистили ? —  Јесмо рашчишћавали неколико пута,  — одговори Нинчић с тихим осмејком. — И  он ме није дирао неколико година. — П а шта му је сад било ? Коректор се насмешн погледајући у Павла. 92 — Сад сте вп узрок. — Ја? — Ви. Због вас ме је напао. — јјудновато; како то ? — Просто би се могдо pefen из суревњи-  востп. Урсратко. зато што се бојп да hy вас  задобптп ја, а не он. —  Будала! — узвикну Павле. — Алп све то није још све. Ту пма и  дубљих узрока, о којима ми ме^утпм нпје 3io-  гуће да вам сад говорим, јер сте доцкан дошлп. — Зар мп не бпсте моглп поклонитп  једно вепе? Коректор га зачу^ено, тако рећп, узне-  мпрено погледа п одговорп тек пошто га је  неколпко тренутака посматрао: — Да изостанем од дужности ? Извинп-  те, то не може бити. И болест би ме једва  оправдала. Павле се осећао посрамљен, што га је  Нннчић одбио; у узнемиреном и зачу^еном  погледу тога човека као да је приметио неко  тихо пребацнваље, што му нредлаже напу-  штање дужностп ма п за једно вече. Да, Пав-  лу се чиваше, да је овај уредан човек при-  метно почетак душевног растројства, којему  во^ах}7  тајанствене сањарпје младога Ш ума1 -   динца. Овај се трже п сневеселп, па упита: — -  Па где п кад би се могли састати? — У ово доба од шест до осам. — А где ? — •  Само овде. — Зар немате дању времена ? 93 — Дању се одмарам нли радим. Немам  времена. — Ја бих јако волео да се нзближе упо-  знамо, — рече искрено Павле. — Хвала вам; ви сте ми еимпатични,  признајем, и гледаћу да вам поклоним, као  што рекосте, један дан идп једно вече, кад  буде два дана свеца. — Молим. Коректор оде и наскоро затшх н Павле  се упути кући. Дошав пред свој стан угледа у својој  соби с-ветлост. Потито је мислио да му се спре-  ма постеља за ноћ, био је равнодушан према  овој појави, ма да се постеља обично наме-  штала још при виделу или у сумраку. Али,  замислимо његово изнена^ење, кад му собарица  при уласку јави да га неки господин чека. Отвори врата и погледа у собу. Ту пред  јако отшкрпнутом лампом, а при брујахву пот-  паљеног чајника и веселог пуцкахна ватре у  добро наложеној пећи угледа старо лукаво  лице господина Чилага, који је седео на ка-  набету са раскопчаним 1сапутом и прсдуком,  па је, задовољно осмехшсујући се, пијуцхсао чај. — •  Извол’те, молим, унутра. Ш та сте  стали на прагу као ухсопани'? ИзволДе, мо-  лим, као да сте код своје 1суће. И седите. Павле уђе, скиде горље хаљине и седе  спрам незваног госта. — Ви сте то, господине Иилаже? — Ехем, — одговорп овај са шољом на  уснама. — Једино ih to  нисам господин, у 94 ост|1лом сам сав ја. Објаснпку вам шта ме је  довело код вас: али најпре: хоћете лп чаја ? Чилаг се, као какав младић, вртео око  чајнпка п, као да је он ту газда, сппао ГГавлу  у шољу и додавао му све што је потребно. — Ппјте, младп пријатељу. (Прпјатељ!)  Не знате како је то дпвно пптп врућа чаја  кад је напољу цпча. Охох, ја се дпвно загре-  јах. Па погледајте ону величанствену ватру  у пећп, Французи бп реклп feu de roi (кра-  љевска ватра!) Алп рум, тај вам је ненадма-  шан, наравно с чајем, п нарочнто кад је човек  овако танко одевен као ја. Павла је занпмало ово неуспљено, тако  рећн, дрско, држање старчево, јер у томе  бегце много духа, те га п он понудп. — Молим, ппјте п ви. — Xofey, хоћу, само полагачко: ја сам  већ оквасно гушу. Кад Павле попи чај, проговорн: — И  сад мп рецнте зашто сте дошли ? — Рећп вам, — поче онај својпм  јаким храпавпм гласом. — Вп сте мислпли, вп  обојпца, ви п онај вуцибатпна са пспупченпм  чедом, да ме можете пзиграти. Знам ја да се  од дана у дан прпблпжујете један другом.  Вечерас сте о менп говорили, п опет о менп.  Онај безобразник ми просто не да зтра, Ама  шта се једнако закачпње о мене, шта пма не-  престано да ме оговара?! .Јед’те? Је лп вам  рекао узрок своје мржње? — -  Нпје. — Још нпје? То еам га ја онда прете- 95 као. Охо-хо-хо. То сам и хтео. Ето, само зато  сам дошао, да га претекнем. Да сте случајно  остади подуже ван куке, ја бпх вас ипак че-  као, па кад би ми се досадило, легао бих, да  спавам. Свавгако хтео сам данас да вас видим  после ‘ Вечерашњег случаја. —  Зашто баш данас? — Та зато што ће он од сутра навече  век почети да разапиње своје конце над вама. — Варате се. Он ми је заказао подужи  састанак тек после неколико дана. —  Онда ствар боље иде, но што сам  мислио. И та плитка памет хоке да се са  мном упусти у борбу. Замислите са мнојс  хоке  да се хрве. Као да ја нисам Нилаг. Молим,  пијте чаја. — Не могу, — одговори му Павле. — Ја могу. Дакле, гата вам је рекао, по-  што вам је заказао подужи састанак. . . Гле,  подужи састанак! Сладак ли је. Дакле, већ  сте достигли н до подужих састанака. То је  одиста класично, као што би рекла нека од  ваших напудрованих дама. Ах, то је одиста  класично, — додаде Чилаг са танким гласом  комично подражавајући говор нехге фине даме.  — Дакле рандеву-у-у! И то на подуже време.  Ах, да небеског блаженства!.. Али ја сам га  претекао, и ја ћу му отети те најлепше ча-  сове земаљске среће п уживања. Некао сам  вас; не бих вас испустио за живу главу. Пре-  T eicao сам га; ја, мој 6pajico, претекао сам те. И задовољно трљаше руке. Павле га запнта: 96 — Рецпте ж , господпне Чилагке. зашто  дирате вп онога човека због мене ? — Гле дпвне логике, —  викну онај; —  зашто га дирам! Та самгх рекосте: због вас, — Ама то је врло незгодно по мене. — То је ваша ствар, а његова је да вас  оставп на миру, јер вас ја не дам. Рекох вам  једном да сте ви мој. Павле виде да. што впше наваљује, тпме  се овај несретнпк све впше удаљава од целп.  Пустио га је, дакле. да говори сам. — Јесте ли се намирилп ? — уппта Чилаг. — Јесам, —  одговорп Павле. — Е, дакле, слушајте. . . Ја станујем у  Будиму п сад мп је знмп врло незгодно да  прелазпм преко оне велпке ћуприје што впсп  на ланчевима (п зато још немате српску реч),  али морам то чпнитп, јер су ми везе све овде  с ове стране. Тамо седим нз ложртвовања  према вашој народности. — Према нашој ? — Ја, сасвнм тако. Тамо, знате, пма нека  госпофа 11  ијуковићка; добра душа; жпви од  Срба занатлпја, младпх л>уди, којима даје стан  по јефтину цену н већлном на вересију, док  не нафу посла. То ти је читава уредба, а  оснивалац сам ја. — Вп, господпне Чилаже? — Јест, господпне, ја, Чплаг. Ја пмам  веза са свпма ситннм п тако званпм „напаРе-  ним народностима“, алп према вамп Србнма  имам нешто више н то правпх снмпатпја.  Чудо како вас волим. Код вас свако семе тако 9 7 депо п брзо успева. да је дивота. Ја не крп-  јем да сам ја вртар који радо сејем добро семе;  будите уверенп, само добро, а ваша је земља  тако примчива, за чудо примчива. Па и ви  сами красни сте људи. Ето видите. Извади читаву хрпу хартија. — Видите овај свежањ, то је „Уредба  rocnoije ПнјуковЈгћке". .  .  .  Овај овде је „Прибе-  жиште јеврејскик шегрта“, дом се већ гради.. .   Онај онамо то су „Крајраре за ванбрачне ћергО ;   овај „Скупљање марака за хинеску утопље-  ничку децу“ . . . чули сте, да ХинезЦ радо  даве прекобројну децу. .  . Овај опет „Скуп-  љање врхова од цигара за уређење врта на  Јадранском Мору за шкрофулозну младеж“, ...  то не знам кад ће бити готово. . . Ово овамо  су „Агитацијона срества за Хидротерапију,  Т ротово лечење и Вегетаријанство4 ', врло  важно за сиротињу и врло издашно. . . Ово  је „Исток“, .  . . ха, ту да станемо. —  Посподине Пилаже. нигата не ра-  зумем. —  Видим, видим. Ви треба да останете  у своме кругу; немојте га прекорачити, па  ће вам све бити јасно. Останимо при овоме. —  Лепо, да чујем. Чилаг поглади браду и настави. — Није нужно да Вам испричам којим  сам начином пре тридесет година дошао у  крајњу беду. По свој прилици посреством сво-  јих порока; то не кријем, јер не признајем за  погрешку. Други људи имају сто пута веких  и хиљаду нута вшие грехова на души, па ГроФИца А гл еш а Ја и к о в и Е е в а  7 98 им нпшта не фали. То је од прилике као и  са неморалнтг и тедеснпм пзгредима. Имао  сам једнога брата, часне ми речи, ма да и  ова клетва вреди тако исто мало као п све  друге, он беше п бол>п п умеренпјп од мене;  он је недељно свега трп пута лумповао. а ја  свакп дан; њега је однео фаво у впду јектике  п уз то људи су га осуфивалн а брпжне ма-  тере спомињале га као очнгледан рфав пример  својим слаткпм размаженпм спновпма; он је  спромак отегао папке, а ја остах н цветам  још п сад; чак нпсам нпкад нп боловао. . .  Дакле, дофох у крајњу беду; по трп дана  нпсам јео; једном два месеца нисам изпшао  пз мог стана, јер немафах цппела. Украде мп  их мој собнп друг, кад је побегао и оставпо  мени да платим још п дуг за кирпју. Кад  сам до костију лзгладнео, . . . а жестоко сам  умео да гладујем, . . .  ја тп дпгнем газдарп-  чпне празнпчне цппеле, . . . бпла је врло де-  бела дама, те су мп њене цппеле бпле пота-  ман. н пзпфем на улпцм у лов за хлебом. Од  глади и од огорчења једва сам гледао очпма.  Станем на једно ћоше и размпшљам шта ћу.  Свет иде овамо онамо. Профоше једна кола;  у њима седе две врло фпне ж:енске; један  господпн и један малпшан. Госпофе грицкају  неко француско шећерлеме, малпшан љуштн  поморанџу, а у крплу пма још пет шест. Кола  пројуре, а ја гледам за њпма. Бејах побеснео  од бола, стиснем песнпцу, п суза мп кану пз  очпју. Тада се заклех да ћу бптп ово што  сам данас. И одржах евоју реч. 99 Павле га слушаше са највећсш пажњом.  Нилаг продужи. — Бијографије немам. Можете ли схва-  титп бескрајност ?  Моје су авантуре бескрајнн  бројеви. Са њима се не рачуна, осим ако не  у вишој математици, о којој мало знам; а за  моју вишу математику ви још нисте дозрели.  Оставимо, дакле, то. Ја волим младеж. Видите,  и ја сам још доста свеж. Волим коњак и рум,  ликер мрзим, а оно двоје умерено пијем. Уре-  з;но, живим. Мишићи су ми још здрави; срце  ми уредно куца; имам и нешто мало сланине;  видите ове пуне румене образе и живе очи.  Ја  ћу живети још бар четрдесет година. Говорећи то, задовољно је тапшао и гла-  дио лице и плећа. — Нетрдесет година! — узвикнуо је по-  нова. — То је читав век; вредно да се на-  ново почиње живети, али, кад бих ја то учи-  нио, изгубио бих ово добро здравље, па зато  продужавам овај живот, .  . . та, он ми га је  и дао . . . Само једно жалим, —  настави озбиљ-  није, — што се од своје ране младости не  кретах у кругу оних идеја што ме' сад оду-  шевљавају. На моју велику жалост приметих  касније, да сам сасвим доцкан учинио одсудан  корак. Али ви, господине Ђурићу, ви сте још  млади. Ох, да сам у вашим годинама! — Ви би да ме заведете! — Ја завести! — викну Чилаг и скочи.  — Не, господине млади. Ви ћете ми с&ии  доћи, кад будете чули тутњаву оних мојих  кола, о којима вам мало час говорих. 100 — Дакле, и ја да гладујем? —  Та, ви веТ гладујете. Од иега бисте  бпли тако мршави? Кад пре неколико месеци  до^осте амо, били сте, до душе, већ бледп,  али држећп. Сад од дана у дан опадате. Та,  ви не можете крити да сте гладни, мој госпо-  дине; што не тражнте хране од мене? — Не знам да ли нпје отровна, — одго-  вори Иавле. — Гладан стомак не ппта зато. Кад сам  ја оно био пзгладнео до костију, прогутао  бих био залогај ма био пун отрова. Чилаг је био устао п глас му је био пун  снаге и дубпне када је ове речп пзговорпо.  Павле је једва дисао; гледајући у ове сјајне  бпстре очп, бпо је под неком врстом сугестије,  као да му је воља подложна овом залуталом  алп јаком духу. — Чујете ли тутњаву ? —  настави Чи-  лаг и даље звучним гласом. — То ннје више  обична тутњава, то је грмљавина; то је вапај  човечанства које се унпштава. Зар немате  срца. ?! — Ја не рекох да вамсе протпвпм, ја хоћу  само да ме обавестпте. — одговорп Павле тпхо. — Вндите ли ове хартије, — настави  господнн Чилаг. — Ту су чптава пмања. Сто-  тинама хиљада новца прошло је кроз моје  Јзуке, и ја сам тим руковао поштено. Издр-  жавам се од данас до сутра, како кад, алп  нпсам в и ш С у .  беди. Кад бп сваки радпо као 101 Чилаг му се прпближи и шапатом му  одговори: —  Вратите се одавде, младићу, тамо где  вам беше место: вратпте се што пре п што  брже. Ви сте пред понором; још један корак,  и ја вас нећу моћи више спасти. — Зашто да се вратим? — упита узбу-  ^ено Павле, на кога су већ понеле да утичу  тајанствени изрази старчеви. — Идите, немојте питати: јер док се  објаснимо, можда ће већ бити доцкан.. . Јел:те  да поштено саветујем, — рече својим обичним  гласом. — Јел’те да она трчилажа није имала  права, кад ме је грдила? — Он није грдио; рекао је само да га  вп мрзите. — Ах, животиња једна! Може ли се мрзити  паук, кога хоћемо да згазимо. Ја га не мрзим,  само га презирем, и њега и сав онај свет чији  је он представник; ја бих волео, и то без  мржње, да га смрвим као црва, да га више нема. Старац наново седе н поче Павлу живо  објашњавати —  Идите, дакле; овдеје ваздух мемљив;  идите кући и будите оно тамо што сам ја  овде. Немојте се страшити, ја знам да ја ни-  сам ни мало примамљива личност, ја уопште  и нисам личност; личности и нема.. Ви сте  млађи, бољи; ви сте сјајни, симпатични; вп  ћете то бити у племенитијем смислу но ја, 102 величанствених уснеха п унрећете једноп пре-  срећни н благословени од онпх које сте спа-  сли, благосиљајући нене н час, када сте ме  послушали; завршићете свој жпвот као тво-  рац велпких и славних дела, као првак сво-  јега народа и добротвор човечанства. Нднте  кући; чекају вас. Однесите својпма поздраве  овога света који пропада, п будите вп нами  спаснтељи. Ућутао је и, уморан од ДЈшачког разго-  вора, тешко је дисао ходајући по собп. Ко-  раци су му били чврсти а образи зажарени.  На целом ввегову телу у свима покретпма и  на пзразима лпца огледало се неко неуздрмљпво  убефење које више нпје бпо плам одушевљења,  већ пожар фанатизма. Павле, да је био трезве-  нпјп, можда би се сам чудпо утнску којп је  овај човек у шему умео да пропзведе; али  Павле није био впше потпуно господар са-  мога себе. Његове ванредне прилике, стална  неизвесност и узбуфење којему се сам изло-  жпо, данашњи догафајн, ноћно доба, претопао  стан, можда п што је мало впше поппо чаја  и рума, па затим необпчна, насилнпчка по-  јава овога старца, која га опомпње да је пред  великом опасношћу, све је то учинило, да су  Нилагове репи, и његове необпчне за њ нове  мпслн, тајанствене, недовршене u хотнмпчно  непотпуно изјашњене произвеле у њему неки  страх од будућностн и од последпца својих дела. Старац стаде пред Павла. — Ја ћу вас, ако желите, одвести одмах  сутра код моје госпофе Пијуковпћке. Тамо 103 mia пуно младића ваше народности; ви ћете  видети ужасну разлику измефу вас и њих.  Они су јадни, жалосни, без зараде, поцепани,  прљави и неузшвени и пуни гада; ч есто и ја  налазим по коју животињицу у моме оделу,  ма да је рубље на мени увек чисто п ако су  ми горње хаљине врло просте; јер кад нема  ко да ми опере рубље, учиним то часком сЕм.  Тамо ћете видети своје зезгљаке, који су, да-  кде, Срби као и ви, можда још бољега поре-  кла, јер су им очеви занатлије, трговци, ва-  рошани, а ви сте обичан сељак. Тамо ћете  лакше уЕидети да сте ево већ и ви пошли  стазом која је, до душе, трновита, али где  вас на крају не чека рај, век пакао, мдади  господине, пакао. Старац наново поче ходати, али је сваки  час застајкивао и код сваке важније реченице  гледао оштро у лице младићево. — Читали сте Хајнеа, . . . ја проклињем  час када сам у руке узео њега и Вертера.  Тај Хајне у једном од својих Париских писама  описује неки занатлијски збор. По свој ири-  лици и он је пре miao неких „утопија“, те  оде на тај збор. Али кад је видео како се не-  какав прљави кривоноги ковачки калфа на  трибини раздрао, проповедајуки да су 'сви  људиједнаки, онда се великом песнику згади  и помисли: „Зар овај — и Хајне, да су јед-  наки?!“ па напусти збор. .  . Немојте читати  такве књиге, оне су вас довеле до овог сен-  тименталног постепеног самоубпјства у коме  чамите. Ја ћу вам дати лектире, и ви ћете 104 бити срећнн до свог последњег часа, јер ћете  умрети с уверењем да сте учпнпли своју  дужност. Говорник метну руку на хрну хартија  коју је донео и која је лежала на столу, па  наставп: — Впдите ово, то је у главноме још не-  потпуно, по гдегде наивно. До душе, ја сам  вам од свега тога споменуо само оно што је  занимљивије, јер мп је било потребно да нај-  пре побудим вашу радозналост, а о практпчнп-  јем делу говорићу вам другом придиком. Вп-  дпте, ово нека је ваша бпблпја. Вп треба да  сте народ чио, јер сте млади, али и у детету  се показују пороцп прошлих поколења, па и  будућпх. Идпте, спасавајте, док не буде доц-  кан. Пропашћете иначе и ви и ваш народ.  Ви ћете можда напредовати, управо натераће  вас да напредујете, алп само прпвидно, а то  је тактика хале која пушта марвпнче да се  гоји, да буде куенији залогај:  будите људи,  господарп прпроде, а не храна халп. Чилаг се мало зампели, стаде. па мало  спуштенијим гласом додаде: — А гата је знао Хајне о оном криво-  ногом демагогу? Можда тај није био увек нп  крпвоног, ни прљав, па ни демагог. Можда  га је таквим направио рад, поштен, тежак,  неуморан, непрпродан, свпреп и незахвалан  рад. Не он није био увек такав каква га је  видео онај тако звани „великп песнпк“. Кад  је бпо мали, он је бпо лепшп дечко п здра-  вијп него сувошавп Хајне са својом пшљастом 105 јеврејском физијономијом. Волео бих да сам  впдео господина песника на месту онога фа-  натичког занатлије, и обратно. Господин Хајне  се мефу својим друговима- од заната није уз-  винуо до оне висине на којој беше овај про-  стак. Ш та би од Хајнеа било, да је се слу-  чајно родпо у колиби родитеља онога, који је  временом, онако кривоног и прљав, постао  демагогом у Паризу? Правда је на страни  овога. П1та је Хајне урадио ? Испевао је један  низ рфавих и нешто мало добрих песама, то  му је сав мучан ,,рад; ‘, песме, којима је толика  млада срца отровао. РеГи ћете да је у њего-  вим „делима“ оно што је вечито. Ах, љубав,  јел’те? Варате се. Оно што је он певао, то  нпје љубав, то је наслада, а љубав, она вечита,  она је у речима онога угнетеног раденика.  Хајне је био у моди, дакас је још мало, доћи  ke време, када lie баш оне болећнве даме,  које су некада падале у несвест под утиском  лепоте оних стихова, са једним врло финим  и немарним покретом бацити на страну ње-  гову књигу и слатко заспати на фотељи у  којој су га случајно читале; а оне друге идеје,  оне fee живети и после неколико хиљада го-  дина, као што су свет покретале и пре мно-  гпх тисука. . . А, питате, шта би онај занат-  лија на месту Хајнеову? Ако ништа друго,  млади господине. својим умним споеобностима  створио 6u једнуг  фабрику, у којој би хиља-  дама својих друшова давао хране, здравије и  боље но она којом је онај „велики песник“   тровао свет. А гпта би било од Хајнеа на 106 мест}т  овога l Та он се већ за живота уцрвпо.  а овај је бар нзродно петоро шесторо здраве  чиле деце, која би после с правом могла  рећи за слаб}ПБаве мале Хајнеове потом-  ке, . . . да пх је пмао, али није их имао: „3ajj  ми и ови малн чкиљави Јеврејчпћп да смо  једнакп?“ Павле се пзвалпо у наслоњачп п опчпњен  слушаше ватрене речи старчеве, којп се сад  зауставп пред Павловом малом бпблпјотеком  и наставп: — На шта вам овпх сваковрснпх запле-  тених наука и формула, којима сушпте мозак  и нснсавате себп здраву душевну снагу своју,  и које су векпном недовршене а у свему спе-  кулантске? ЈБпма се храни једпно известан  ред људц, буржоазија, као што се каже. На-  дувенпм велпкашпма оне не требају, а про-  стоме народу још мање. Нзима ствара себп  уживања једпно спекулативнн део људства.  Наука и није оно чпме се назпва; она не учи,  већ caiio прибележп оно што су од н>е бољп  п паметнпјп привредили. Оно неколпко прак-  тичнпх дпсцгшлпна то нпсу науке, а и без  ових књпга би се могло бити. Арављанн су  имали генијалнпх рачунџпја без науке што  се зове „математика“, алп дофе после хиљаду  годпна један с.пекуланат п рече да је то ма-  тематика, а онп славни покојнпцп о томе нп-  шта не знафаху. Математпка, дакле, не постојп  већ само Мохамед бен Муса. Господпн Чллаг још додаде: — Будпте, дакле, паметни, послушајте ме. 107 Павле је дуго седео заклошвених очију;  раззхишљао је о старневип речхша; па кад је  наново прогдедао и хтео га запитати о неким  њему још тамним појмовпма, онога впше не  беше ту. Оде нагло по свом обичају пре но  што би га Павле могао наново ословити. V I Чуднп су путп којпм воде етрасти,  А љ ’ еве што живп ове путе зна. Војислав • л,г■4Г'Ж ‘ ?  пдттат0 Је Да >  кад наступе данп Месо-  X I  Џ jei)SL, у  образованом свету настаје доба.  забава. Оно обично траје два несеца.  За то се вреле у реду забава појав-  љује свака, жа п најсиромашнија, за-  једница, да својпж чдановпма и чдани-  цама прпреди бар једно прпјатно вече.  Ове су забаве жање внше сјајне п око  њпх се потрошп жного времена, духа, ственпје“ илп бар, што је могуће, пријатније.  У граду, где се I Гавле бавпо меЗ^у сто- тинама осталпх најсјајније јавне нгранке беху  оне што нх је приредпла Универсптетска Омла-  дина, Трговачко Удружење, Атлетски клуб,  Удружење Уметника п Књижевника, Општина  Краљевске Престонпце и Џоке-клуб. Ако се  Павле икада надао да žie се сусрестп са тра-  женнм госпо^ама на каквој забавп. то би нај-  пре могло да буде на овпм набројанпм. Није, 109 дакле, нужно казивати, да би, кад год би дошао  дан једне од ових игранака, са највеким  нестрпљењем покитао у вече, да у таласатву  отменога света продужи своје трагаље. Пеколико сјајник вечери профоше узалуд. Дофе дан, када се приредила игранка, која  у тој години обећаваше да ke бити прва по  сјају: бал Џоке-клуба. Befe је улазница била врло скупа, а Па-  вле, ни своју жалост, није могао добавити себи  позивнице због велике строгости којом се при  позиву поступало. МеЈјутмм ове године, како  се чујаше, аристократија, која је обично у групи  посећивала сваке године једну од граЗјанских  забава, спремаше се да дофе на ову игранку  у што већем броју. Заказао је био своју по-  сету и владалац, и са њиме још неколико чла-  нова краљевске породице. Павле, коме је већ и по природи својој  бидо немогуће наметати се, од дана у дан  све је више губио наде да ће моћи прису-  ствовати, меЗјутим Ф у је бидо највеће могућ-  ности, да постигне свој давно жељени смер. У томе му дофе помоћ с оне стране, са  које се најмање надао. Неколико дана после оног изненадног  састанка са старим Чилагом, Павде, који за  то време случајно није игаао у кафаницу, оде  опет тамо, да се мало одмори, па после опет  да продужи лов за позивницом. Ту виде коректора. Поздрави га у про-  лазу и смејући се овлаш-му рече: — Онај стари лакрдијаш био је кодмене. 110 — Томе сам се надао, — одговори Нин-  чић. — А кад? — Оне исте вечери, кад вас је ту напао. — А шта је хтео ? Павле, стојећп поред стода п палеки цп-  гару, исприча му укратко случај. — Зато он сад свако вече навлаш про-  лази поред мене, подижућл главу и победо-  носно гледајући у мене одозго а са стране. . .   Али камо вас неколпко вечери ? — Ја сам у лову. — За ком или за чпм? — За једном лепом фпном хартпјом. — Ништа впше? —  Ништа. У лову сам за једном позпвницом. — Којом ? — На бал Цоке-клуба. — А шта ke вам? — Много мп је стало, да је добијем.  Коректор је по његову гласу видео да му је више стало, но што бп хтео да призна.  Он му брзо рече: — Можда бпх вам могао једну набавптп. — Ви? ■ — Јест, ја. — Је ли на ваше пме? — На моје. А кад је забава ? — Сад у Суботу. — ГледаАу да вам учпним. но немојте  рачунатп поуздано, алп се надајте. — Ја бих вам био вечнто благодаран. — То вам видим по очпма. Али вп сада  тако мислите. Ко зна да ли ћете ми за ту 111 услугу одиста бити вечито благо^арпи. Но  засад не мења ствар. Наша је редакција до-  бида две позивнице; гдедаћу да једну добијем. ПроЦше два три дана. Павле је проду-  жио трку за позивницом, али је није могао  добити на уљудан начин, а коректора није више  видео, јер није долазио у кавану. ДоЦ и Субота, а Павлова напрезања  осташе без успеха. Целога се дана надао до пред вече; тада  му преоста само још једна слабачка нада. Оде  у  каваницу око осам сати, да се, ако је могуЗае,  онде састане са коректором. Нзега не беше ту, али му рекоше да га  је тражио. Навле се стресе од радости и по-  хита у редакцију, где је Нинчић радпо. Али  је овај за то вече добио осуетво, пошто је  одредио себи заменика. Павле се опет врати  у кавану са намером, да ту сачека прнјатеља.  Било је скоро девет сахата, а почетак игранке  био је одреЦн, као обично, за девет. Али му  сад у кавани рекоше да га је НинчиЈх опет  тражио и да је овом приликом питао за ње-  гов стан једног од „гра^ана‘ ;  (званичан назив  ових ученикајесте „университетски гра|Јанин“),  па затим забележио. По свој прилици чекаће  га код шега. Али је већ било доцкан. Павле већ не  бн имао времена да се спреми за забаву, а да  се задоцни није било допуштено због дбласка  Двора. Он се, дакле, реши да иде кући, нада-  јући се да ће бар Ниннића затећи онде. И одиста Нинчић беше ту. 112 — Позивнпцу нпсазх вам могаЈ набавити,  — рече овај, — али је ч е к а м  овде. Донеће  је, надам се, кроз пода сата. — Хвада, не мислпм впше да идем. — Зашто ? —  Доцкан је да се сиремпм; требало бн  ннп код берберпна, пресвлачити н преобућп  се, и набавити кола, па још п отнћп. • — Знате шта, — саветоваше га онај; —  вами је, чпни мп се, стало само до тога да  видпте забаву п ко је на забавп. јел'те? — Јесте, то је гдавно, јер остало пшло  би после дакше. — Е, то се може овако: отидите овако  како~ сте, дајте надзорннку добар бакшпш,  пустпће вас на галерпју да отуда посматрате  игранку. — Знам, алп данас су строгп у одабп-  ран>у због доласка владаочева. — То неће пматн толпко утпцаја колпко  виспна. бакшиша. — Хвала вам, учипику тако. Павле појури на врата. — Некајте, човече; понеспте двогдед. — Ах, јест, имате право, — рече младнћ;  узе двоглед п одјури. Стигав пред велелепну зграду нарочито  подпгнуту огромним трошковима за веће за-  баве, Павле потражн надзорника п брзо свршп  с њим посао. Овај га после мало одупирања,  впдећп га пристојно одевеног, пустп на гале-  рију захтевајућп само да се мпрно држи п  да се чува, да не падне у очп. 113 Павде се попне на велику висину и за-  узме место иза широког ступа те погледа кроз  двоглед у сто метара дугачку величанствену  дворану пуну сјајне лакемирисаве маглуштпне  и армоничног шума. Први му поглед паде кроз  двоглед у средини сале. Викну од изнена^ења. — У средини дворане, у којој се у овај мах  не играше, у једној чистини, угледа Павле  оне које је тражио. Ту је стајала мајка са ћерком, са још неко-  лико дама и господе, које Павле не познаваше. Младићу уздрхта рука и очи му се заму-  тише. Скиде двоглед и обриса га, протрља  очи, те наново погледа тамо. Тамо, у оној мирисавој магли што је бле-  штила у сали, на чистини углачана пода,  стајало је неколико светлих прилика, а ме^у  њима она најсветлија. Давно очекивани тренутак, дакле, дође:  да се увери да су оне ту и да види њу овде  у овим сјајним приликама први пут после оног  састанка који је био тамо далеко. И како је изгледала! Опијен, очаран и као препоро1јен удубио  се у посматрање оних племенитих црта, онога  данас нешто сетног погледа плавих јој очију,  и оног дивног стаса у вндинском лаком белом  оделу, у коме је изгледала као млада невина  богиња без порока и мане. Тако се јако сагнуо напред, да га је сусед  поплашено тргао натраг, јер је био у опасно-  сти, да падне у дубину. Павле се повуче на- ГроФица Аглеша Јатсовп ћева 114 траг, скпде стакдо с очију п узперено погдеда  у суседа, такорећи, без прпсуства духа, и прође  нптав пинут, док се сетп да му се захвади.  Затим се наслонп на наслон столпце и закдопи  они. Обузе га сидна мпсао, шта да предузме. Сада га више није задовољило сазнање  да је она у граду, сада више не би пмао  стрпљен.а ни за часак. Решп се одмах. Похпта доде п пред здањем скочп у  једна кода. Путем дрхташе од узбуфења. — Дакде, ту су! Дакле, видео сам пх!  Како Ру до њих? Да лп је још Стеван код  мене? Не, није, он је већ отпшао. Да дп је  бар позпвница донета? 1Пта ky, ако нпје ?  Бике, он се поуздано надао, а он није човек  ташт. Бпће, биће. Да ди ky још пматп времена ? Израчунао је да ће му бар два сата тре-  бати, док се наново врати. То fee бити око  пода ноћи; донде fee се Двор, по свом оби-  чају, Befe вратити, тада fee му се век дозво-  лити приступ. А да ли fee оне још тамо  бити? По свој прилицп xofee, ако се само не  задоцни. Hefee се задоцнпти, ако само позив-  нпце буде код куке. До тога је стајало све. Па је пмао да претрпп још једну ужасну  муку. У изузетном расположењу свом морао  је да се преда берберину у  руке. 5 спут, за  сваки случај — ако бп му, то јест, труд бпо  узалудан —  ипак сврати се код фризера, где  је пмао да претрпп пола сата несравњиве  душевне муке. Ади и то бп. 115 Једва једнозх стиже пред стан. 3' собици бејаше мрак. —  Боже мој, да ли ћ.е ту бити по-  зивнице ?! Пареди кочијашу да га чека, а он за-  звони на капијп. Профе чптав један век, док сањива над-  зорница отвори капију. Баци јој дарак и  отрча горе. Ту је наишао на још једна затворена  врата и једва је могао у мраку са својим  непоузданим рукама да откључа. Напослетку уфе у собицу. Са грозничавом брзином запали лампу,  погледа и узвикну: — Ту Је! Обриса зној са чела и мало се умири. Увидео је, да ke покварити ствар, ако  буде овако хитао. Сад му треба хладно-  крвности. Потражи нужне ствари и хаљине. Уми  се брижљиво; пресвуче се, промени хаљине,  узе позивницу и оно писмо што је грофица  Агнеша изгубила у Баточини; сифе доле и  попе се у кола. Па се врати у редуту. Успне се уз шн-  роке окићене степенице и пофе горе. На каси покаже своју позивницу. Један од прирефивача узвикну: — Зар тек сад, господине ? Од вашег ли-  ста нема ту никога. Јел’те, господине Фрањо,  од тога листа нема ту никога? — Нема, да. 8 * 116 — Чудшш смо се. па п сад тако доцкан  кад се краљ већ вратпо! — Случај је, одпста, господпне, — од-  вратп Павле, —  и ја сам заменнк у послед-  њем тренутку. Алп немајте брпге, пзвештај  ће бпти псцрпан. — Хвала, хвала. Ево вам белеге, да су  вам све одаје отворене. Пзвол’те. Павле у^е у осветљену салу. Т у је мало час наступпо „велпкп одмор“.  Већнна госвзју повукла се у друга одељења,  али сала се још није испразнпла. Некп ста-  јаху овде онде у разговору, а некп се спре-  маху за коначан одлазак. МеЗју овим последњима беху п две од  онпх дама, које је Павле тражио: матп п кћи.  Оне су стајале под великим полијелејом са  некпм другим отменпм гоепофама са којима  се праштаху, јер су бпле прп поласку. Слуга  им донесе оне лаке огртаче, што прп улазу  п пзлазу на пгранкама употребљавају женске.  Оне cv већ бпле заогрнуте п таман хте-  доше поћи. Павле ухвати ову прилику и ступп  пред њих. Узвик изнена^ења оте се младој грофпци  Агнеши, а мајка га погледа кроз натакнуте  наочаре најпре хладно, јер га нпје познала,  затпм са чу^ењем. Павле рече: —  Менп је велика част н највећа радост,  што вас ту могу поздравпти, госпофо гро-  фице. Ја вас молпм за опроштај, што вас у 117 овом тренутку узнемирујем. али ја сам имао  једну дужност према Вама, коју због не-  згодних прилика не могох исплт нити. Кад  сте у мом завичају били — — Да, то беше у Србији, сећамо се добро,  — упаде стара грофица учтиво али хдадно. —  Грофица је Агнеша тада изгубила  нешто, што јој сада враћам. Он извади ппсмо н предаде га младој  грофици. Она узвикну радосно: —  Ах, да, то је писмо моје пријатељице Је-  лене Грујићеве. Ја сам га добила баш при пола-  ску одавде на Истов и стрпах га у шпаг. Доцније  сам га изгубила, како сад видим, у Баточини. Стара грофица додаде: — И ја вам благодарим на пажњи, го-  сподине, н жао ми је само, што сте се овамо  потрудили. У овим речима било је лаке ироније, као  да је хтела рећи:  — Ниси баш морао то  учинити на овом месту. Тиме би Павле требао да буде отпуштен,  али јој млада грофица шану: —  Он је врло учтив: позовите га на  једну почасну визиту. Грофица неприметно мрдну главом: — Не иде. —  Требало би, —  потврфивагпе она и  мољаше: —  Учини то, мамице. Грофица саже мало главу у знак одо-  брења али и лако мрдну раменом, као да је  не разуме. Затим упита Павла: 118 — Хоћете ли се дуго бавптп у Пештп? — Хоку још неко време. —  Пре но што бисте отпутовалп, —  она је мпслпла да му је баил.ен.е пролазно,  — молпм посетпте нас. 37 лпца Надвојводе  Карла, број 43. — Благодарпм на частп. Доћп fey. — Још нешто. ХоБете лп бптп ту до  краја Mecojeija? — Хоћу. — Онда пмам ово да вам кажем: Ми  ћемо кроз који дан у сватове у Беч, где нам  се ро^ака удаје. Но за две недеље од данас  ми ћемо већ бптп овде. Оне одоше, а Навле оста још мало, лу-  тајући по дворанн, где је напшао на неколпко  уннверсптетлпја, са којпма је остао неко време  у веселом разговору. Мало друштво младпћб повукло се бпло  у један мали салончић, да заједннчкп вече-  рају. п позвагае п Павде. Ове вечерп он беше  јунак у том друштву; читава два сата sa-  бављао је другове својнм досеткама: језпк му  нпкад није био одрешенпјп, дух досетлшвпјп,  око светлије и држање умнлнпје, као те ве-  черп. Он је уопште бпо омпљен меЈу друго-  впма, којп су га ценплп п због његове те-  мељне образованостн, алп данашње му др-  жање задобн и оне, којп су досада према  њему билп равнодушнп. Кад се игранка продужп, Павле оде кућн. Намислио је бпо да оне две недеље, које 119 му je грофпца одредпла као најкраћи рок,  проведе зшрно, очекујући дан посете. Али у  томе погледу он нпје довољно познавао са-  мога себе. Уместо да се за то време одмори  и душевно припреми, он је наставпо своје  безуспешне лутње по јавним местима и улп-  цама. Може се рећи, био је срекан, да ннје  било муке чекања. Неизвесност будућности  није га више кињила; та почетак био је до-  бар, а шта Ае бпти доцније то се није могло  предвидети; не треба, дакле, о томе бринути  пре времена. Једно вече, кад хтеде да легне, чу куцање  на прозору; отвори га и виде старога Чилага  са читавом хрпом књига под мишком. — Ево; донео сам лектиру, о којој гово-  рах. Означио сам и ред, којим ваља читати. — Хвала, хвала. — Немојте захваљивати. Ја чиним што  ми је дужност. Ви имате још и права да од  мене то захтевате. Ја ћу вам ове књиге по-  клонити, ако желите, или ако немате новаца  да платите. Ако пак имате, онда ћ у  вам узети  више, но што им је цена, а вишак ћу, разуме  се, употребити на трошкове око начела. Предаде му књиге и оде даље. Павлу сада није било нп мало до читања  тешких лектира. 37 зе цео свежањ и баци га  у орман. Сутра дан оде у каваницу и састаде се  са коректором. — Ја вам ономад рекох, да ћу вам ста-  јати на расположењу једнога дана. — говораше 120 му Нпнчић. — Ако акелите да се састанеио,  дофпте у ону гостионицу где се ја хранпзг,  т ј се можемо разговарати цело после подне,  пошто fey тога дана пмати одмора. Коректор м гу рече дан састанка, пме и  улиру гостионире. —  Докп fey, — одговори Павле. У речени дан Павле одпста оде у ту  гостпонпгцу на ручак Уа да је доста рано  дошао, коректор га је већ чекао прп чашп пива. —  Данас сам, као што видпте. ударпо у  луксуз. Но ја то могу себи понекад дозволптп.  Не жпвпм баш сувпше скучено, чак мп нешто  п преостаје. — Данапгњи трошак нека вам такофе пре-  остаје. Вн ћете мп, вал.да. дозволпти да ја  будем ваш домаћин. — -  То ни издалека није потребно, јер,  као што рекох, мени преостаје од моје зараде;  са тпм остатком ја одиста не бих знао шта  да раднм. Почеше да ручају. — Па лепо, — запита Павле, — како  то да вам преостаје? — Врло просто. Трошпм мање но што  зара|ујем. — То мн нпје ни мало разумљнво. - —  Разумећете одмах... Чпни ми се, рекох  вам једном да имам трпес п пет форпната  плате, п од пет до десет форината споредне  зараде месечно, што просечно чпнп четрее и  два форинта. Са овим приходомјане могу да  држим засебан стан, већ. као што се овде 121 каже, ..идем на кревет“, то јест: ндаћам че-  тирн форинта мееечио, да могу да ноћнвам у  каквој поштеној занатлијској или другој сиро-  тијој породици. Ту ми перу и рубље за два  форпнта. Трошкова на огрев и осветљење не-  мам. За хаљине издајем месечно у средњу руку  шест форината; ту вам је шешир. колир, око-  вратник и ципеле, штап, рукавице и кишо-  бран; кат хаљпна са једним ногавицама годи-  шње; зимски капут, који се, поред мог начина  живота, мало квари, као и огртач, трају ми  увек тачно шест година, само ваља да наифем  на трајашну боју. Додајте цепаш од неколико  форината на луксуз, рецнмо, на коју књигу  или на непредвифене трошкове, нггету и т. д. Еоректор извади хартију и прибележи  бројеве. — Затим пмамо храну, — настави. —  Ево свакодневних издатака. Ручак: чорба два  но вчића, месо са умокцем (сосом) и додатком  i  гарнирунгом) десет; треће јело, било вариво  било тесто десет; бакшиш келнеру 2, свега  ручак дваес четири новчића. Доручак: бела  кафа, коју ми доноси газдарица у јутру до  душе не ваља али и не шкоди. а јефтина је  —  пет новчића и довољно парче хлеба два,  Ј вега доручак дакле седам новчића. — Вечера  нашој фачкој кавани: кава с млеком осам,  п ециво два или четирм, бакшиш два, дакле  вечера тринаест новчића. Свега рана дневно  стаје четрдесет и четири новчића, месечно  мало впше од тринаест. форината. Додајмо да  по којп пут попнјем чашу вина или пива, 122 цриу каву плп које јело впше. нароппто не-  дељон, онда ме рана стаје петнаест форпната,  Све што сан побројао дакле месечно трпест  и осаи форпната. Од тога нп увек нреостају  несечно неколпко десетака. што скупљам за-  ванредне прилпке, за новогодпшњп бакшпш  п моју славу светог евангелпсту Марка. Као  што впдпте преостаје нп од редовног при-  хода четпрп до шест форпната несечно. Како  овпн жпвотон живпм веК впгае од дес.ет го-  дпна, то пмам преко пет стотпна форпната.  уштеде у штедионпцп, а код куће око сто  форпната, што чуван за случај несреће. По-  некад п внше зарафујем, нарочпто у нлафпм  годинана пмафах скоро за трећпну впше прп-  хода, али тада сам п впше радпо, но једна-  велика бољка оте нп тадашњу моју тековину.  Сад не могу толпко да радпм, јер ни је иој  једноликп п уиорни посао већ постао несно-  сним, те га лаганије отаљавам. II очп еу ни  ослабиле. Зато неће да ме пронзведу за ре-  внзора, а не ногу да се решпн да употре-  бљавам наочаре. Плата нп, до душе, не бп  била већа, али посао лепшп п лакшп, те бпх  пнао внше снаге за већу споредну зараду,  мислии чак око дваес форнната могао бих  споредно пмати, а то бп за иене бно огроман  прпход п велпка срећа. Мој живот пма једну  лепу засновпцу, један врховнн пдејал: да по-  станеи ревизором. Све је то прпчао пспрекпдано за време  ручка. Павле је поручпо впна, каве и цпгаре,  те су после ручка ту п даље осталп седећп. 123 Еад су ручали, коректор рече: — Али јии н и см о  ту, да о мени говоримот   већ о вами и о оном старом лакрдијашу, како-  га назвасте. — Да, он и ја — ми смо већ у велико по-  знаници, а ја о н>ему нншта изближе не знам, — Ви сте, дакле, већ познаници. То сам  предвидео, али протпв тога се не може ништа.  То је судбина. Он се сваким упозна, с ким  само зажели. Рекосте да је био код вас, и то  на онај начин. Да, то се са свим подудара  са љеговом нарави. — Ви сте јми одмак при првом нашем  састанку рекли да се од њега ваља чувати. — Да, рекох и велим и сад. — Ја fey вам бити благодаран, ако ме  обавестите. —  Мени је јако жао, што то не могах  учинити раније, али он је на вас бацио око  пре него што сте се са мном упознали. И  моја опомена дође управо доцкан, јер он је  ваше прилике испипао и вашу нарав испити-  вао још онда, када вам он још неје пао у очи. — Тудо, те ме нико од другова не упозори. — Не, то Hefee нико учинити, јер се он  само некима приближује, и ови ћуте. Други  пак о њему знају мало. — Чудноват човек! — То сам вам хтео pefen и ја. — Је ли непоштен. — Није и немојте мислити ни да је ман-  гуп. ЈВегова опасност лежи у његовој великој  Mofen завођења. 324 Павле одобраваше: — То саи и ја прпиетио. — Знам да сте имали већ прплпке. —  одговорп коректор. — Он се не може назвати  онпм пменом. које би мт као друштвеној је-  дпници највнше прплпчпло: он нпје само про-  пао ђак. за itera бп се најпре п најправпл-  није могло pefen, да је пропали ^еније. Јер  спада у ред врло дароиитпх људп. Здрав п  енергпчан, са оштрпм оком, он се врло много  мувао по свету, а још пре тога бпо је јако  начптан. Овој је теорпјској спремп придрv-  жио доцније најтемељнпје практпчно иекуство.  Али, пропадајући једном, он нпје више хтео  да се узвпне на старо место, јер су п сувпше  биле патње и ударцп, које му је средпна ње-  гова намењпвала. Са највећпм одушевљењем  п сталношћу задрта човека бацпо се на оства  рење идајала којима служп прецпзно. неуморно  п поштено. Као одмор у своме говору коректор куцне  .у чашу ГГавлову, и пошто се здравпше, он  настави. — То му је пдејална слпка. Стварна је  пак у овоме: По пореклу, ко ће га знати  шта је. Чулп сте да говорп све језике, али  ни један добро, оспм свој матерњп, што ће  бпти плп по.вскп пли немачкп. Он је агенат,  о томе немам сумње, какве ме^ународне алп-  јанцпје, за чпје се сврхе заузпма п душом п  телом. Изгледа да је он одређен да дела мефу  интелигенцпјом, а има поверенпка у свпма  редовпма. Врло је вешт, јер своје нове, и може 2 2 5 се реки антипатичне идеје протура са пуно  i ду^а, енергије и издржљивостп. — Је ли онда одиста сиромашан ? —  упита Павле. — Не, није, врло је богат, али у овож  смислу. Он је дао оставку на живот, којим  живи буржоазија, као, по Богу, и ја. Нема  .средстава да живи аристократском повуче-  ношћу, да из своје палате или са свога спа-  хилука презире свет; а нема воље, ни подо-  бности, да се спусти ниже. Због тога он троши  само онолико, колика му је стварна, телесна  потреба. Кроз његове руке пролазе хиљаде  месечно, све му се то поверава без призна-  нице, ето и ви му дајете нешто, од мене не  :прима, и он с тим новцем чини фактичка  добра. По некад измишљава начине, да по-  ттражи тајну или стидљиву сиротињу на нај-  духовитије начине, које само он може изми-  ;слити. У публици се о њему мисли, да је  или слободни зидар или социјалиста, или тајни  Јеврејин, па чак полицијска ухода, нека врста .  >ажан-провокатера, да би у' одсудном часу  власт могла да зна на чему је, ако би избила ;на површину каква озбиљна реводуцијонарна  чкција. Но ја мислим да би он, напротив, у  таквом случају за тренут ока постао правим  трирефивачем те акције, а можда и вофом. —  То је ои онда нека врста Марата, —   дпаде Павле. — Марат и Монтескије, а можда и Напо-  леон, ко fee га знати, јерје по свој прилици пре-  јебио официр. Засада је он ипак само Диоген. — Ама може дп се паметан човек одатп  овим лудоријама ? — Може., — одговорп озбиљно Нпнчпћ,  — ако је врло несрећан. Павле ућута и после краткогразнпшд>ан>а  пспрпча своме прпјатељу потанко његов оно-  мадашшп састанак са Нидагом. — То вам се он онда показао само са  једним врло сикушнпм делом своје ноћи. То  је био само увод, н ја желпм да не будете  несрећни, јер ћете му пасти шака. Павле се трже и заппта: — Ама, у ком смислу велпте вп то? — На то се питање још сад не може  одговорити, — рече Нинчпћ, — пошто немам  част познавати вашу прошлост, намере, ка-  рактер и прилике, уопште вашу особу. Алп  већ п по оном, бн се што по пзгледу могло  рећн, вп не спадате у врсту обичнпх Зјака.  Како ми пзгледа, пмате више времена и да  сте ту само да допуните своје знање; но ваша  јако осетљива природа, п очпгледно незадо-  вољство са вашпм поло.жајем види се по спо-  љашњости, ма да сте овнх последњих дана  као нзмењенн. Како му драго, ове су прнлпке  подобно земљпште за Чплага, оснм тога вн  ■ сте склони да га слушате. Он све то внди п  њему је то засад довољно. — Ама, то ми је све неразумљивпје. — „Бике вам разумљиво једном“, нма  обичај Чилаг да говорп; то вам кажем п ја  још  сад унапред. 227 — Зашто „још сад у напред‘ ‘? Не бисте  могли pefe.n ништа од' ећјенијег? —  Видим да нисте задовољни са мном,  и да вас не могу уверити, и, како изгледа,  моје ће опомене проћи без успеха. Но ја ћу  нинити своју дужност. Нећу да кажем да вас  Чилаг хоће по што по то; он ће свакојако  бити наметљив, али ће вас напустити, кад  види да сте јаки. Нинчић сркну вина, па настави: — У осталом моје опомене не би могле  имати вредности без Нилагова наваљивања.  Није ли он започео своју акцијм, то оне отпа-  дају по себи. Моја је цел, само да вам озна-  чим опасноет. Ви то сад не можете разуметп,  а не могу ни ја знати како ће то да изгледа,  али свакако биће ваш спас, ако се у тренутку  опасности опоменете на мој савет и отиснете  се из смртоносне струје. Кад виде Павлово уозбиљено лице, ко-  ректор настави: — Нилагове идеје нису лудорије, оне  су пдод вековних патњи, али њихова шсрећна  је страна да оне потребују само оним беднн-  цима, којих памет није толико развијена, да их  оствари, она дакле прибегава умним људима  да их задобије, међутим оне овима не требају,  па ако се ови ипак одаду њима, онп сасвим  природно падају у талог где оне цветају. Ја  це презирем тај талог, он је потребан и кори-  стан; у првим нашим друштвеним зачецима  он је био наша средина, можда нас је и про-  нзвео, али свакако у њ не треба пресадити 228 • оно што fee у 'њему  угинттп, јер онда где је  корист од таког поступка? Мачак, дакле, тражн  мајмуна, да му из ватре вадп кестење; мачак  је гдадан, нема сумње да с правом тражп п  праведно је да се нахранп, али шта ће ту мајмун? Они се насмејаше. — Ме^утим, — наставп Нннчпћ, — не  треба сметати с ума да је п Чплаг у  праву,  И  то га право чпнп сплнпм. Бп сте већ пмалп  прплпке, да назпрете његову моћ. Али он се  на мене љути, што ја не умем да лечпм рану  коју нм он показује; као да сам ја крпв што  нпсам доктор. Дете треба да се роди; случај  је комплпкован, најбољн лекарп не знају шта  ће; алп он вас је шчепао за косу, довгкао до  постеље и раздрао се: Помозп! Јесте лп вп  крпви што нисте спецнјалпста ? — Па каква је смисао такве радње ње-  гове? — упита Павле. — Понављам, он је у праву што тражп  помоћи, само му начпн не ваља. Стога, што  мислнм да је у праву, ја са њиме, као што сте  вндели, поступам попустљиво, јер га сажаље-  вам. ПредвиЈјам, да ће, ако још уживп. а он  је здрав, пропастп, но донде ће почпнитп сплу  зала, можда са поштеном душом. Ја бпх му  помагао, радпо ons на спасењу његову п онпх  којп га обдржавају, већ колпко могу. да то  допушта његова жестпна. Али он је п сувише  изгубио, а да му се може надокнадптп. Кад му Павле не одговорп, он настави. — Па још, прпзнајем, ја га у свему п  не разумем. Он је идеје поцрпао на лпцу ме- 229 ста, он пх зна са основом љихоиом, где су  никле; док овамо јонт тек у одломцима стижу  дела Ласалова, јавна предавања Бихнерова.  Он је можда тедесна представа њихове науке.  Да хоће да ппше, а то неће да чини, јер пре-  зире књижевност, био би раван онима. Ннје  тако страстан као Ласад, ни симпатнчан као  Маркс, нити мудар као Шулце-Делич, али је  од њих по дузу свежији и бар њима раван,  како он сам вели. . .  Но ја сам вам овде на-  пунио уши туЈјом бригом, а време пролази..  .   Ипак бих још хтео да вам хгажем ово, — на-  стави. —  Из свега овога ја изводим закључак,  да су те идеје по вас опасне, јер нећете умети  са њима нпшта да урадите, а изгубићете уз  то најлепши део свога живота и, можда, још  згодније прилшсе за леп и срећан живот. Ја  се бојим, да ће вам он бити главна препрека,  јер је он, као што рекох, силан и има врло  вешту методу. Он ke вам најпре, тако рећи,  испразнити душу обарајући један по један  вашпх пдејала, пзносећи вам супротне и од-  вратне стране ствари и побијајући вас пока-  зпвањем црних слика. хсахсвих живот у довољ-  ној мери пружа, па 1сад вам је душа празна  н када сте у неколихсо и приуготовл3 енхх, он  у њу тада усафује своју мисао. Па да је још  само то! Он ућута, махну руком, сркну вина, па  додаде: — Али, махнимо то. Вп сте ме, мислим,  добро разумели, бар смер мој сте схватили и  све друго било бп само понављање. ГроФИца А гнеш а Ја н к о в и ћ е в а 9 2 3 0 — Ипак бих вас молпо, г. Пплчику, да и  даље бз^дете мој саветодавац, п да ме у свему,  што би ми изгдедало сумњиво, обавестпте. — То ћу чинптп, али бике _тешко. — Зашто? — Јер не познајем довољно ваше при-  лике, као што мадо пре рекох. Преко Павлова чела про^е лак облак; он  се зампсли, затпм, као да се решп на нешто,  настави: — Ја fey вас посветитп у моје прплике,  ако вам то не буде на досадп. — Папротив, менп fee бпти мило. У зхојој  поновљеној примедбп могли сте увидетп по-  средан позпв на то. Мислим, некете сматратп  за наметање, ако прпзнајем, да бих вас волео  познати онаквог каквп самп себе схватпте. - — А ако то у вашим очима не буде баш  повољно по мене ? — упита младик. — Ах, моје су очи ослабиле у напрегну-  том раду. Моје негодовање нашкодиће вам  онолико, колико би вам моја наклоност могла  бити пробитачна, — одговорп Нинчић. — Али ја бих ппак волео да ми будете  пријатељ, —  мољаше онај. Коректор му на то рече: — Отеван Нинчик не спада у људе, који  имају велик пзбор, нпак он се не подаје првом  прпјатном утнску своме; меЗутпм могу вам  pefen, да сте вп већ задобилп прпјатељство  шегово. Коректор је рекао озбнљнпм лпце и сво-  јом меким дубокпм гласом, који је већ с по- 231 четка пријатно утицао на Павла, сада пак  Павле не могаде а да му не стисне руку. — Хвала вам; и ја немам друкчије да  вам покажем своју радост, до да будем искрен. — Ја вас слушам. — Ви сте ми учинили љубав, — рече  Павле. — за коју вам се никад нећу моћи  достојно одужити, и дужност ми је да вам  се најпре захвалим на Вашем пријатељству.  Ви извесно и не слутите да је та Ваша ус-  лута учинила обрт у моме животу ? — Не, то одиста нисам слутио. Видим  само да сте од забаве Џоке-кдуба веселији и  да се јако оправљате. — Ја сам сваку забаву посећивао, јер  сам неког тражио, и случај је хтео да га на-  фем баш на оној забави, на коју сте ми ви  набавили приступа. — То ми је мило, и желим да сте се тим  сусретом користили. — Да, и још како сам се користио! Мо-  лим, познајете ли породицу . . .  грофова .  . .   Јанковићевих ? — рече опрезно Павле. Коректор га погледа, затим полагано рече: —-  Има их много; за коју питате? —  Е, то вам не умем рећи. Нисам знао  да их има више. — Да, има их отприлике двадесет и шест,  које грофовских, које баронских. - —  Јесу ли Срби? — Па, јесу. Управо, како да вам кажем. — Лепо, јесу ли Хрватн или Срби ? — Они су већином православни, али при- 9* 2 3 2 -падају племству ове краљевине. Од наше су  се народностп одвојпли давно, као нноге дру-  ге наше славне п отмене породице. Ово одва-  јење нарочито у последње доба бпва нагло.  Већ дедовн пм нпсу говорплн српски. — Сад разумем. — Ш та ? — Казаћу вам случај. Ја сам се са једном  од тпх породпца сусрео у Србпјп, п то са  женском страном. Усред Србије у једном ма-  лом местанцету. — Како то ? Павле му тада пспрпча догаЈјај у Бато-  чпнп. Кад је доврптпо додаде: — И сада разумем усклик једне од њпх:  Да пм светлп прецп нпсу требали да забо-  раве матерњп језик. Чудновата прплпка. — То је занимљпв случај, — рече Сте-  ван Нпнчић, — али још не налазим зашто  да је чудноват? — За мене је чудноват! Камо cpefee да  је остао нпшта више до само занпмљив. Нинчпћ га љубопнтљпво погледа. — Ја сам због те породице овде, — об-  јасни му Павле. — Где ? — 3 ~  Нешти, на университету, илн управо  по јавним местима овога града. . . 3' друштву  је било четпрп женскпх: мајка, крупна до-  етојанствена; сестра, мала, сува са веома прп-  влачним и симпатичним лпцем; једна госпо-  ђцца, жива, лепа, окретна. — А, а! 233 — И једна најмлафа, најлепша. — Знате лн њено име? —-  Знам; зове се Агнеша. — Дакле, ту је чвор! — узвикну ко-  ревтор весело. — Познајете лн h s? — Не. Откуд бпх нх познавао? Нак н не  знам који с.у. — Стан им је у улици Надвојводе Карла  број 43. — У том крају има много великашких  Kvfea; не знам. . . .  Али чекајте, покушаћемо  нешто. У новинама сам чешће читао то пре-  зиме; овде се, као што знате, свака ситница  меће у новине о извесним личностима. Ако  се секам, у извештајнма са забавб, читао сам  нзш грофице Агнеше Јанковикеве. Чекајте,  како ли стоји обично: „та и та грофица Јан-  ковикева ро^ена та и та са керком АгнешомД  која ли је, . . . чекајте..  . не могу да се сетим. —  Сетите се, молим вас. — Да се то тако може! — •  Ах, међутим тако бих волео да знам  на чему сам; живот ми зависи од тога. —  Можда ky се сетити; ви, молим, про-  дужите, можда ky се доцније сетитп. И Павле продужи да прича о своме до-  ласку овамо и о саетанку на игранцн. Кад је довршио, наста тинтгша изме^у  хвих. дуга и несносна, али је ни једак не пре-  киде. Осекали да је ово кутахне судбоно-  сно; коректор зато што није знао шта да од-  говори по овако важној ствари; а Павле због 234 тога што му се чншапте да од прве пзгово-  рене речи зависи шегова срећа или несрећа- На послетку проговорп Нпнчић: — Ви сте, дакле, упали у јед н у  велику  п опасну ситуацију. И  ја се чудим вашој  смелости. Павле, у толпкпм душевним борбама оче-  личен, није се застидео на овај прекор, већ са  суморним лицем и са набранпм челом рече: - —  Нудите се једино небдол.и вој моћи  мојега осенаша. — Нека буде тако. — Ја знам да сам несрећан, господпне  Нпнчићу, али ми нпје могуће поновитп пред  вами све што сам препатпо, и ако би то мо-  гло да објасни целу ствар п да ме у вашпм  очнма, можда, и одбранп. Впше пута мп ре-  коше да спадам у ред озбиљннјих младпћа;  можда образовање п моја спрема довршена је  у основи; дваест шест ми је година; у мојој  земљи нога ми чврсто стојп на чврстој под-  лози, имам будућности, као што се велигал'  ја сам се са свима овим изгледима бацио у  наручје своје људске елабости. То сам досад  чпнио са неком надом, да овај мој чин ннје  безуман, да није безнадеждан. Да, али о томе  ја још нлсам уверен. И до4јох код вас, да вас  запитам, шта ви о томе велнте ? .  .  . Наста кратко ћутање, које опет прекпде  Нинчић озбиљно п одлучно: —  Све стоји до прплика. Нема сумње,  да, апсолутно узев, ви имате права да, као  мушки члан друштва. нзустпте своју реч, алп 235 бп била велика штета п грех, везати ее сво-  јим ocefeajmia, ако та реч не буде повољно  примљена или ако буде одбијена; но, још  једнако апсолутно узев, ви сте у праву, кад  вас хоће она, коју ви захтевате. Јесте ли о  томе поуздани? Павле муцкајући одговори: — Ја ј е . .  .  још нпсам .  .  . нн осдовио. — Јесте ли покушали? — Још нисам. — Лепо; ваше је да покушате. Павле радосно узвикну: — Ви ми то саветујете? — Молим да се разумемо. Ја вам то са-  ветујем с погдедом на неодољивост ваших  ocefeaja; јер ми ви сами кажете да сте се сав  бацили у наручје своје људске слабости. Ту  више нема другог излаза до одлучнога корака. — То и ја знам, но да ли могу имати наде? — ■  Ако нисте довољно јаки ни у својим осећајима, шта онда тражите од мене? —  рече коректор строго. — Ако вам је љубав  велика и истинита и ако вам је срце на свом  месту, оно вам је требало већ дати каква  знања, да не волите залуду. Павле поплашено погледа у коректора: — Откуд бих смео то претпоставити ? А  и. да је тако, шта знам ја да ди ћу постићи  смер, иа коју ме ова луда несрећна мисао гони. —  То стоји до ваших и до њених придика.  Да је то једна осиротела или пропала вели-  кашка породица, онда не бих трошио нп речи,  ако вас девојка хоће, јер знам да сте ваљан 236 младпћ. Алп ако је то, као што. на жалост.  морам претпоставпти по свему што мп испрп-  пасте, ако је то одиста једна од најотменпјпх  девојака, онда ваше право још није довољно  ттврфено том квалнфикацпјом што сте вп ва-  љан младпћ. Павле потресен одврати: — Нп кад ме она хоће? — Нп онда. —  ГГа чпјп пристанак ту онда треба  још, а да буде неминован'? —  Пемпнован је прпстанак свију онпх  фактора, од којих је девојка завпсна. — Ох, па шта. треба да радим ? — уппта  Павле, поиињукн да очајава. Коректор га озбиљно заппта: — Јесте лп нмали грпжу савестн ? Јесте  ли што себп пребацивалп, кад сте се са сампм  собом борпли ? — Јесам, пуно којешта. — Онда није нужно да вам ја кажем,  ваша је душа погодила сама. После дуге почивке Павле дубоко узда-  хну, затим рече: — Ви се, дакле, у том погледу пзједна-  чавате са мојом душом. А знате лп шта мп  она нребацује? Да сам слаботиња. јер не могу  да се отргнем од пропасти; да сам крпвоклет-  ннк, јер сам погазио завет учињен у једном  од најсветијнх п најозбиљнпјпх тренутака мога  жпвота; да сам убпјца, п то убпјца своје мајке,  коју сам својом безобзпрном уображеношћу  отерао у смрт; да сам варалнца. јер сам ва- 237 рао оца п данас непрестано варам оног че-  стнтог старца којн ми је уместо оца;. да сал!  бездушник; јер за своју ниску судбину хоку  да вежем једну невпну, младу, и узвишену  душу; да сам малоуман. јер силом хоћу оно  што за мене ннје достижно; да сам и лажов,  јер је овако дедо пуста лаж; да сам пропалица...  пропалица, јер сам ту на путу пропасти, ви-  дим, кад ми се већ и један Чилаг смео да  прибдижи, јер сам му згодно градиво . .  . — Лакше, младићу, лакгае. Почиљете да  обраћате на се пажњу каванског света...  Немојте се срдити, ја сам вам одмах у  по-  четку рекао, да бих вас радо држао за оно  за што ви сами себе држите. — Ви сте то рекли, што ме још не зна-  Зјасте. — И сад вас само делимице знам. Мо-  лим, ако хоћете да се добро разумемо, кажите  ми како вам се заметнуо овај ocefeaj ? Но че-  кајте, — дода брзо, кад виде да ће Павле да  падне у ватру, — ово питаше треба да се  постави практичније. Ви знате ко је она, . . .   а ко сте ви? Павле размишљаше како да одговори,  за то време Нинчић куцну о чашу, и зовну  момка. — Имате ли бројеве ма каквих овдашњих  новина од последњих десет дана? —  Сумњам да ће их бити, — одговори  момак. —  Но видећу. — Чекајте; онда боље донесите мн по-  следња два броја каквог недељнога листа. 238 —  То ћемо, по свој прилици. иматп. — Ш та fee вам то? — уппта Павле,  кад се момак удали. —  Забава Цоке-клуба била је, чини ми  се, прошле, или претпрошле недеље. — Претпрошле. — Е, онда, како је та забава бида врдо  сјајна и одабрана, то ће извесно бити не само  извештаја. у тим новинама, веЕ fee бити на-  бројана и познатнја пмена што су ту бпла.  Отменнје женскнше биће свакако набројано,  а од сиромашннјнх само оне што су биле ве-  ома лепо одевене, — рече коректор иронично. Момак донесе тражена два броја. Еоре-  ктор поче тражити. — Ево: „Игранка Цоке-клуба“ . . . ево  пмена. .  .  Ха, ето ваше грофице: „Супруга  грофа Тиме Јанковића, рофена кнегнн.а Алек-  сандра де През са кћерком Агнешом“ — птд.  Жма још имена. . . ето то су тп ваши. Ућуташе п после дугог Аутања корек-  тор рече: — Сад знам ко су. То је једна од нај-  богатијпх, највећих и најсплннјих породпца-  у земљп. Кнежевп де През, одакле је грофица,  спадају у владаоце. . .  А . . . ко сте ви ? Павле покри лице рукама. — Но, прпзнајем, — тешаше га Нинчић,  — сувише сам суров био; опростите. Несу-  гласпца еувише јако пада у очи, а ја је још  увећавам. Молим, господине Ђурпћу, умирнте  се и говорпте ми даље. Говорите мп о себп самом;  тако Аемо се најлакше споразуметп. Еоворпте. 239 — Кажите ми, — проговори Павле, —  иему се могу надати. — И ако вас видимјако погруженог, не  могу да вас тешим ничнм стварним. Павле тужно рече: — Боље да сам послушао своју мајку. — Да, мајке у том погледу најбоље са-  ветују. То је било и са мном. И ја сам био  v истом положају као и ви. Ја сам вам о  томе нешто напоменуо при почетку нашега  познанства. . . Причајте ми о вашем завичају  и о вашој мајци. И тада се удубише у занимљив и зано-  сан разговор. Мислим, свак од читалаца и чн-  татељица имао је у своме животу придика да  ужива у оном ретком задовољству што нам  пружа разговор са оним кога ценимо и во-  лимо, —  ако се тај разговор тиче наших нај-  милијих ocefeaja. Ми смо дубоко и дуго тајили  што нам је на срцу, ме^утим тако смо јако  желели да то, што нас чини срећним ади што  није за свакога, саопштимо оном који ће нас  разумети, који нам је по души раван, чије  груди надимају иста узбу^ења. А како ли је  ова измена мисли пријатнија и лепша у мла-  дости, где се мисао исказује у оном облику  у ком се родила; где она од срца непосредно  искочи на усне, са којих тада говор тече  искрено са пуно лепоте, духа и привлачне силе. Тако је говорио Павле, уживајући и у  своме болу, и тако га је слушао Нинчпћ,  одајући се утиску тренутка. Младић је нзносио свеже слике својега 240 д етп њ ства, својега завпчаја, CBojns засновпца;  а коректор се у д уб п о у  ове слике, које су  за  оног значи ле не само садаш њ ост в ек  п бу-  д у к н о ст, ади за њ ега д ад еку п рош лост; он  се подмладио с л у ш ају к п  речи п у н е топлоте  и  вдиЈја, п у н е ч ар а за њ егову и згу б љ ен у  д у ш у   п ц рп ао је пз њ пх задовољ ство, које је за њ  значи ло само посм атрањ е неких леппх чароб-  нпх сднка, ш то пх је п он н екада пмао. али  ш то су данас в ек  пш чезле у  неповрат. I I  тако овој двојпцн прпјатељ а npoije го-  тово цело после подне у  заннмљивом мејуу-  собном споразум евањ у о својим прпликам а и  сањ аријам а. Онп су говорпли о своме ж и в о ту   у ж и в а ју ћ и  п еами у  своме р азл агањ у . П ри-  чали су по обпчају, како се овакн разговорп  у  мдадостп обпчно воде, понегде наш проко  о бјаш њ авајућн  ситнице, а често преко круп -  н п ц а прелазећп са неколико речп, али увек  зад р ж ав а ју ћ и  се н а оном ш то их је  некада  чинпдо срећним, ма то бпо п врло обпчан  догађај. V I I :и :з  прошлостн : Пријатељство даје срећи већи  ејај: утехом н саучешћем неприлпке  олакшава. Cicero авле je говорио од прнлике овако:  џ „Тамо где сам се ја родио има по-  тока, лугова, њива, веселих долина,  питомих брда, цветних ливада, соиних  : ')Р%  пашн.ака; живописних села са здра-  ТД вим положајем; породица задружних са  пуно нељади; мужева радних и поште-  них, жена покорних и родних; у години  више ведрих но облачннх дана. Тамо љубав није страсна, јер је крв пи- тома, а избор није велик; госпоштина је ве-  ћином са села; друштвених разлика нема. Ко  коју замилује ону и добије. Дешава се ипак,  да љубав остане невраћена, и тада се у нај-  горем случају одбијена страна губи у чежњи,  а иначе се брзо утеши и тражи другу при-  лику. Мала нарофеност, а богата земља упу-  ћује на неку врсту ведра размшлљања, на  философију практичну и често врло поје-  тичну. 242 Моја је зхајка имада све особпне својега  рода, а ја сам јој бпо најмилпје дете. У нас  још  нема много школа, а нема ns нп доста.  п оно што пх има, нарочпто по селпма, назп-  вају се зато тако што то тако претендује онај  сељак, којп у њнма нешто показује децп. 3  мом селу не беше школе, ја сам посећивао  ону у оближњој варошпцп; па како ме учп-  тељ прогласпо за првог ^ака, мајка мп преко  оца навали на задругу, да ме п даље шко-  лују. Задруга прнстане после пзвесног оду-  пирања, алп како сам бпо спн старешпне,  брзо продре предлог моје мајке. Тада онп  нпсу зналп да fee школовање трајатп впше  од петнаес годпна. Петнаес година, то је век  у жпвоту српскога сељака, којп просечно мало  жпвп а од мале зараде. После мог трогодп-  шњег школовања у једпној средњој школп  моје отаџбпне, задруга се жестоко позавадп  око мене п хтеде да се делп. Тада мп ујак,  код кога сам седео у Крагујевцу, прискочп,  прпмп на се брпгу око мога школовања; па  како сам имао благодејања од Господара, то  се од задруге тражпло само да мп се по некад  пошаље нешто у спровпнп. Тако свршпх гпм-  назију п одох на страну. До^ох у Парпз- Да лп треба да вам опп-  шем утпсак ове промене? Како сам се осећао  у Паризу? То је бпло неко чудновато поме-  шано осећање дпвљења п туге. Јер на мене  није утицао само поглед на дпвовске сразмере  овога светскога града, век п помпсао на ма-  лене почетнпчке несре^ене прплпке моје до- 243 мовине. Ја сам у први мах био уништен, н  сам се чудим како сам се подигао. — Станем  на један угао и погледам у један фењер. На  огромпој гранитној плочи стоји диван гвоздени  ступ са неколико кракова на сваком са пет  светњака. Гледам га. Кад би се код нас овако  што подигло у Крагујевцу, то би била чи-  тава парада, војска би маширала и банда би  свирала. То би било свечаност." Погледам на  други угао: а оно тамо стоји-нсто тако чудо-  виште; па на трећем исто, на четвртом исто.  Гдава ми се врти. Идем даље, и дофем до  друге раскрснице, — исти призор, и тако  даље и тако даље. — Па кад је то тако било  са утисцима при погледу на спољашни Па-  риз и у ситницама, а шта да рекнем о оном  расположењу, кад сам улазио у зграде где се  чувају збирке, слике, књиге; кад сам посећи-  вао и видео све што представља напредак  целог човечанства на врхунцу свом ?! Али, срећом, имафах пријатеља, који су  ми поред сјајних страна показали и сенке.  Пријатељи су обично тако услужнн кад треба  да нас упознају са мрачним странама живота.  — Моје бављење у Паризу учинило је од мене  оно што сам данас. Вами је добро познат фачкн  живот у великим градовима, а тамо у Паризу  он има још више дражи, још више глибова.  Ја сам уживао једне и улазио сам у друге.  Нећу да тајим, да сам и ја прелазпо путеве * Слично то л е било је неколико десетп н а доцније у  Бео-  граду, кад се открпо пекакав водоскок од ц рста дебео који је   после неколико д ан а усахнуо. 244 младићских порока, п да сам често изгорео  прсте на сјају кога салг се хтео дотакнути.  Но поред тога ја сам тамо увек осећао да  сам у крилу онога што се зове цивилпзади-  јом, што је врхунац ул.удностп. Велике идеје,  огромни таласи п покретп човечанскога дтха-  чпсто су запшускивали и гушпли жоју прим-  чпву словенску душу, као што је префпње-  ност њпхова прпјатно ми надраживала живце.  Нема сумње, ја сам у Паризу сазрео. Можда  сам отуда нз оног света, где се обарају пре-  столи н сталежп, понео собом ону дрскост,  којој сте се мало час чудилп. Но ја сам био пре Парпза п у Немачкој.  У крплу ове народности научпо сам волетп  људе, ценпти прпјатељства п мислптп на за-  датак живрта. —  У Паризу на све то нпсам  помишљао. — Блештави сјај царскога двора  није ми могао толпко очи засекити, да не  видим и, пре свега, не научим ценпти његову  велпкодушност н хитру гешгјалност, — алп  онпм тпхпм покретпма срца, што топлом крвљу  залевају и плоде душу, тамо је већ бпло мање.  Свакако овп утп-.ци, спојенп, п борећп се је-  дан с другим, а доцнпје попуштајућп један  другом,'пстесаше моју личност оваку, какву  је данас видпте. Но у основп ја сам остао сељак. Жудња  за завичајем непрестано ме мучила. Бно сам  жељан његова чистога ваздуха, свеже воде,  здраве хране, слободе у држању н просто-  душности. Вратих се кућп. Али наскоро видех  да се нпсам добро познавао. Ја сам већ био 245 постао западњаком. Певине кућевне радости  са својо.м једноликошћу нису могле да ме за-  гРеЈУ У  °н°] зхери као што је то чинила ус-  помена на њих у даљпни. После кратког вре-  з1ена већ сам жудео за образованнм светом.  Но полагано се и ту умирих. Имафах изгледа  да fey добитп положај, у коме ћу ову моју  потребу моћи, колпко толико, задовољити. И  ја бих данас био, можда, срећан, да из овог  ејајног света овде одједанпут није пао један  зрачак усред мога срца тамо. Ви знате тај догафај; и сад: — ви ме  познајете.“ На то ће Нинчић: — Ваше је казивање непотпуно, но у  годинама се вашим не може очекивати да о  себи говорнте ни онако како би ви желели,  камо ли да себе представите сасвим верно. Ви  сте са дуго бавилн у Паризу. Онде сте поред  узвишених појава човечјега духа могли да  опазите и љегове најгнусније манифестације.  Ја бих ради вас самих волео да знам колико  сте улазили у овај брдог, јер да сте улазили  о томе говористе и сами; но ја бих по томе  могао приближно оценити каква ће вам бити  будућност у оним по вас ведиким и судбо-  носним приликама које вас чекају. Него no  ономе што сте исказали могу да погодим оно  што сте прећутали. . .  Као што сте вп нехо-  тице повукли паралелу измефу оног напред-  ног света сложених интереса и измефу ваше  још малене и неразвијене отаџбине, тако и  мене сусталог борца пз ваших речи удара ГроФ П ца А гн еш а Јаш со вл ћ ев а 10 246 струја свежег жпвотворног ваздуха. Алп ја  вас морам опоменути да се ова струја дако  може претворитп у 6ypj’, н ви треба да гле-  дате да се у том случају за в еиена укло-  ннте са ље. И после мале почпвке додаде: — Засад вам само то могу рећи; а за  друго треба сачекати догафаје. Бпло " је  већ доцкан пред вече кад су се  оба прпјатеља растали. За оне две недеље док је Павле чекао да  стигне дан посете код грофовске породпце.  он се мало мпрннје држао, у чему су му бнла  од велике помоћп упуства п опомене прнја-  теља му Нпнчпћа. До душе, нпје нн сад на-  пустно трагање, да се где бпло сусретне са  грофицама, али је то сад већ. удешавао по пз-  весним плановпма. прн којпма му је Нпнчнћ  био од велпке помоћи. Прве недеље, кад је знао, да. су оне у  Бечу, п ако још није тада пмао онај, мало  час оппсанп, састанак са Нпнчићем, прекннуо  је био своје лутање готово сасвпм. али га је  друге недеље наставпо опет. Но пмао је да пздржп још једно пску-  шеље. То је бпдо у овоме. Нпнчић га је више пута подсећао на  случајностн које_бп пз његова ванрецнога по-  ложаја могле да произлазе, ако бп што по-  грешно урадио; зато му је препоручпвао опре-  зност и стрпљење. То су мефутии бпле две  особине које су се тешко могле слагати са 247 садашњии расположењем Павловим; зато и  наступи жестоко одупирање са његове стране,  кад му Нинчић саветова да грофовску кућу  посети, уместо после две недеље, тек после  месеп, дана. — Ви не треба да потрчите одмак на  одрефено време. То вам код младе грофице  неће ништа шкодити, али fee вам код старе  користити. —-  Ама да ли Те отуд произићи баш нека  велика корист ? — Велика Њ:ће, али некоја зацело хоће.  Она је кућа много уздигнута над вама; ви  не можете рачунати на то да ћете тамо про-  извести какав велики ефекат вашим поступ-  цима били они ма како добро прорачунати и  ма како вешто удешени. На послетку ви тамо  нећете имати посла само са онима које сада  познајете. У тој кући по свој прилици биће  још лица чија је реч у породици уважена,  можда и пресудна; у њој на пр. свакако имаће  и мушких чланова, о којима ви још ништа  не знате. . . Па ипак ја верујем да ћете ви  успети тамо где сами највише желите При-  метио сам, да наши младићи у иностранству  уопште имају велику срећу код женскиња,  и они би могли јако да се користе том сре-  ћом, да је умеју чувати. И ви је имате, не-  мојте је ставити на коцку. И када виде сневесељено неоддучно лице  Павлово још рече: — Знам да вам је тешко да то подне-  сете, али ви сте, како ми сами причасте, 10* 248 подносили већ и већпх мука. Будпте, дакле,  разборити. Пав-ле се са уздпсајем повинова. Ваљало је нздржатп тај месец дана, од  кога је, на његову cpefey, већ протекла два-  наестпна дана. Он је, дакле, гледао да то  време прекрати. То у осталом у великим градовима нпје  тешко младим људпма, ако су при новцу.  Павле је, до душе, евојим досадашшнм начп-  ном живота потрошно све што је од куће по-  нео, па п оно што је од ујака у Крагујевцу  добио. Он се једном већ обратно ујаку, п овај  му је одмах послао за пола онога што му је  био при поласку поклонио. Алн је п то било  на одмаку, а благодејање је за потребе Пав-  лове бпло кап у море. Овпм начином живота он је постао у кру-  говима оне престонпце позната, а у српским  тамошњим омиљена личност. Коректност ње-  гове појаве п држање, добре матернјалне прн-  nnice, образованост и лепе наде на будтћност  му, као н она блага младићска умпљатост v  опхоЗјењу стекле су му стално право посећп-  вања најбољих српскпх и бољпх туђпнских кућа. У Пешти Срби само делпмнчно жпве сво-  јим нацијоналним жпвотом. што је н разум-  љиво по њихову положају усред туђншптпне.  То је случај и са осталим ту^им народностпма  онде, каквих тамо има још, а у Павлово време  било пхједоста. Т у су најпре Немци, на Је-  вреји, затим. Словаци, Грци, Румунп, Маке-  довласп п Јермени. Православна веронсповест 249 има протопресвитерпјат са делом, тада нај-  лепшом црквом, у Будиму; једну српску и  једну македовлашку у Пешти, у којој се по-  следњој и Грци моле Богу. Ове су пародности са својим кукама ра-  суте по граду, али се од њих ипак груписале  у нарочитим предграфима Немачка, Српска и  Јеврејска. Некада је Срба ту било највигпе.  Бзикова јужњапка окретност заједно са Грцима  и Јерменским трговцима давала је Будимском  пристаништу ону живахност која је тамо по-  вукла доцније трговину Карпатских земаља,  и уздигла малени град скоро у ред првих  Јевропских градова. По Србима се назива још  читаво једно предграфе („Рашка Варош“) у  Будиму, и једна улица у Пешти („Српска  Улица“). По оваким преходницама може се разу-  мети што је и данашња трговина, па и богаство,  у рукама Срба, Грка и, у последње доба, Је-  вреја. Тада су својим благостањем православне  куће привукле тамо и цивилизоване елементе и  украсили град с извесним тековинама културе. У тим образованим православним домо-  вима беше Павле радо примљен гост и може  се рећи да се за то време ту осећао боље но  у другим напреднијим престоницама досад. У то доба беше ту и извеснога интерна-  цијоналнога Балканско-Карпатскога литерар-  нога живота, који је био тако јако развијен,  да је нмао утицаја на културни развитак свнх  источних народности, који у њему имађаху  удела, те ће сваки озбиљни иеторијограф, који 2 5 0 се буде бавпо пзз7 чаван>ем ктлтурнога раз-  витка овп5 народности, моратп да водп озбпљна  рачуна о овој појавп. Оног оштрог антаго-  впзма од пре^е, п овог полптпчког неповерења  садашњег тада тамо не беше. Ма^арскп кљп-  жевницн Јзадо превођаху српске умотворе п  то често првацп првога реда (Бајза, Бајда п  др.); многп од њпх припада-ху једној књижев-  ности, као п дрзт гој (Вптковпћ, Змај и др.);  у Народном Позоришту угарском, тада нај-  живљем друштвеном центру. радо су гледанп  српски внтезовп v поједпнпм нацнјоналнпм  комадпма:  Оберњнкова дпрљпва трагедпја„Срп-  ски Деспот Ђура]ј Бранковпн" у главној улозп  са славним Беном Егрешпјем п опера „Цељ-  скп п Хуњадијевп‘ : од Еркела бпле су у  моди  (Интересно је, да је Егрешп у улозп Деспо-  товој у тренутку када му се. јавља да су му  и дрз7 гог сина ослепили, са таком жестнном  представљао родптељско очајање, да га је на  отвореној позорнпцп ударида. капља, те је на-  скоро нздахнуо); угарска краљпца Јелена,  жена краља Беле II. Слепог, кћп српскога  краља Уроша, представљана је у уметности  и исторпјп симпатично; драме Сиглпгетпјеве  и Сигетијеве скоро су све преведене на срп-  ски, словачкн и румунски, као п словеначки  језпк; у врло угледним зваљима државним,  војничкпм II дрз7 штвеннм било је пуно Срба;  у Будиму се штампале српске п бугареке  књиге; обе омладнне меЦусобно су општпле,  каткад се п мешале; ма^арска омладпна се  управо наслањала тада на српску која је бида 251 јача и делатнпја. — То је бино нарочито  због тога што је тада и университетски језик  био латинско-немачки са превлашћу првог, а  тада су на врхунцу била непријатељства из-  :ue])y ма^арске п немачке народности; те се  она прва, и ако бројно највећа, радо спора-  зумевала са српском, која јој је и језик гово-  рила, а била је живља и примамљивија од  румунске. И српскп завод Текелијанум спа-  дао је у најуре^еније у земљи (и сад је тако,  али су га други заводи, уживајући државну  помоћ, претекли, а њему се мало прнвре^ује),  те је на врху своје омладине заједно са ма^ар-  ском водио коло. У том шарекилу п благотворном кретању  безбрижне омладине Павле је могао много  штошта да научи, да му оно није служило  једино на то да би прекратило време и раз-  било бриге. Али он је после бурних призора  или веселих састанака са зборишта или из  ђачких кавана обично уморан дошао куки  једино са тим задовољним осећањем, да је и  данашњи дан прошао. Једном кад је исто тако уморан дошао  кући, а пре него што ће да легне, вадећи  пресвлаку за сутра из ормана, паде му поштед  на књиге које му је Чилаг ономад донео.  Биле су увијене у дебелу плавкасту хартију  и везане ужетом. Павле одреши уже и отвори савпјутак.  Књиге су обележене бројевпма. Павле узе  кљпгу број 1. Календар.  Унутра иа корицама  исппеане беху ове речи: „Ово је најздравија 252 храна почетнику који је већ научио чнтатп  и пиеатн. Календар је потреба колнко сат  пли бусола. Он предетанл.а Псторпју, Аетро-  номију, Хрпшћанску науку п Метеорологпју,  колпко народу треба; а ове побројане ..науке"  треба. пзбацптп пз школа.“ Књпга број 2. Вечпти Календар,  испуњен  разним потребнпм унл ствима о лгерама, рачу-  нању времена и поред других ствари п ..До-  маћим Печником“. Број 3. Географија,  као што је белешка  на унутрашшој страни назпваше: „Једина наука, плп наука над наукама, или, (пошто  писац белешке велп да науке нема) управо  поука. У њој су збијене све остале науке,“  вељаше ппсац. Број 4. Анатомија  спеаваца, где је у .реду  мајмуна стојао и човек п то Австралпјанац  icso тип породпце. „Белп човек“ велп бзлешка,  ,.не треба да уђе у ову зоологпју, пошто је  он вештачка творевина, онако псто као што  v другој каквој зоологпјп нема места за мопса  или домаћо мачке.“ Ту је бнла нацртана једна  велика мајмунска глава са нотппсом: „Адам“. Број 5.. последња књига, Ilcmopuja Рели-   ‘ гија.  То су автографнсанп табаци, пзлажућп  све вере по постанку н суштпни својој. а на  крају лпстова са пуно прпмедаба на таштпну  схватања поједзнпх псповестн, напиеанпх са  пуно духа п огатрпне. Hajrojie је прошло  Хрншћанство. Ова је књига требала да буде,  по белегнцп која н ту нпје не доетајала, пре-  лаз ка озбиљнијем посматрању човечјега бпћа. 253 Павле остави lCH.nre на столу, пошто их  понова увије у ону плавкасту хартију, али  при том на горњој странп њезиној примети и  прочита ове крупније написане речи: i „ПРВА СЕРИ ЈА : Практика И .Ш  П О У К А  0  С Т В А РН О М  П  К О РИ С Н О М  С Х В А Т А И .У  Ж И В О Т А   И  С В Б Т А 1 1 Доле пак при крају хартије стајала је  прибелешка: „Као што видите, ово је прва серија. Са другом  упознаћу вае онда када будете оцењени као довољно  јак, да о овој првој донееете правилан еуд.“ Тако се Павле повијао у душевној борби  измеЗуу слатког очекивања и несносног стра-  ховања подложан час коректоровим пријатељ-  ским упуствима час Чилаговим зивкањима у  ред бораца за узвишено начело праве среће  и добро схваћеног интереса народа и људства. Тилаг је био неисцрпан у мржњи и на-  падима на оделите редове, и на све оно, што  је, како он вељаше, живело од лаке зараде  спекулације и лажи. У прву врсту убројао  је трговину и обрт, а у друго све остало,  нарочито веру и књижевност, али није оста-  вио без неповољне критике ни остале дру-  штвене уредбе. , Ш то се више приближивао крај месеца,  Павле је бивао све нервознији. Све је мање  излазио од куће, и, лежећи често на дивану  у својој собицп или седећи крај прозора, уду-  био би се у посматрања о узроцима што ства- 254 рају раздике пзмеЈју људи и о препрекама  које ns тако раздвајају, да ns није жогуће  прекорачптп пди отклонптп. Затпм је поку-  шавао да одредп последице тог неприродног  и штетног пзоловања, као и тешкоће са ко-  јима ће имати да се борп. Природно је, да-  кде, да, кодпко је жељно очекивао дан, као  што је мпсдпо, по њега судбоносан, тодико  се п бојао њега; и зато му време при послетку  брзо продажаше. Адп п овој његовој мучној непзвесности  једном би крај. Свану п тај нестрпељиво оче-  кпвани дан. V I I I Не могу дух музике схва-  тптп другде до у љубавп. W agner есу дн код куће господа ? — Сви су код куће. Вратар се поклони пред отменим  младим господином. који се, поред  њега иролазећи, упутио у стан грофичин. Полагано се успео уза шпроке дебелим  ћилимом застрте мраморне степенице, поред  позлаћених ступова и углачаних зидова. Горе га чекаше други послужитељ. До-  шљак скиде врскапут, предаде му га заједно  са штапом и оставп каљаче. За то време ко-  морник однесе његову посетницу у унутра-  шње одаје. Чекао је неколико тренутака. Затим се  наново отворише врата, коморник изифе, остави  их отворена, а сам остаде дубоко погнут док  гост пролазагае. Овај уфе у једно повеће предсобље п нафе се пред женском, која је баш тада брзо ула-  зила на супротна врата. 256 — Пст! Господпне Ђурићу! — ословп  га. - —  Добро сте нам дошлп! Каква срећа,  те сам вас приметила. Али чекајте, још вам  се нисам представила. и ако се још пз Србпје  знамо. Ја сам Јулпја Фернек, дворкпња кне-  гшвнце де През. Каква cpefea! Брзо, док вас  нпсу приметили. Она вас чека. И  госпо]јцца по^е напред кроз разне одаје. — К ако'?  — одговорп зачтђено Павле. — Да ме не прпмете'?  Зашто ? ГоспоЗјица тако^е збуњено одговорп: — Она хоће насамо са вама да говори...  Како сте моглп тако дуго да чекате ? — Како дуго? —  Ама девет месецп. — Каквпх девет месецн и ко хоће са мном  да говори ? — Кнегнњпца Страта. господпне. Нзвол’те  само за мном. — Кнегпњпца Страта? —  упита Павле  гласно. — Да, да, — одговорп госшфица мало  нестрпељиво. — РБена Светлост Кнегпњпца  Евстратија де През. Павле ућута п пође даље за госпо^нцом. npoipine кроз неколико ходнпка п в^зата,  п напослетку стадоше пред једна. — Причекајте, док вас пријавпм. Госпо^ица }Де. —  Зашто да ме двапут пријављују? —  мпшљаше Павле. ГоспоЗугца се наново појавн: — ЗЈцгге. 257 Она оде, а Павле уфе и нафе се пред оном  малом сувљом госпофом, sa коју је знао да је  сестра крупне грофице а тетка Агнешпна. И  ако је Павле у овим приликама био јако збу-  њен, ипак му паде у очи још већа збуњеност  мале женске. Она је била сама у одаји; стајала је окре-  нута удазу, дакле, према Павлу, а лефпма  према прозору. Једном се руком наслањала  на повећи сто, а другом је нервозно стиски-  вала мараму од чипака. Била је одевена у  зеленкасту свилу. Није впше сасвим млада, у  доба које се код женских означава са „сред-  њим годинама“, али као да је све у овом тре-  нутку било удешено да изгледа још старија:  рфава светлост, неподесна боја хаљине и њена  велика збуњеност. ЈБен се глас једва чуо  када прозбори: — Поздрављам вас, господине Ђурииу!  Добро сте дошли у Пешти и код мене. За-  што се тако дуго нисте јављали? Све ове речи, које нису пмале места у  овом тренутку, ако нису можда биле оправ-  дане каквим Павлу непознатим узроком, још  векма га изненадише, тахсо, да ннје умео шта  да одговори. Напослетку рече обазриво: —  Када Ваша Светлост налази да сам  требао пре долазити, онда је мени одиста нс-  крено жао, што то нисам учинио раније. —  Одиста ? — упита она мало слобод-  није. — А јесте ли знали да сте то требали  раније да учините? Павле још једнако зачуфено одговори: 258 — Не, ниеам, rocnoijo. Сад је на н>ој бпо ред да се зачуди. — Нисте ? . . . Нпсте шгали _  пзвепгка о  нами ? — Писа.м, кнегпњо. А где сам то требао  да пмам? — У Србпји. — Нисам пмао пзвешћа нп тамо ни овде.  А кад сам требао да га добпјем? У место одговора кнегнњица га запита: — Откад сте v Пештп ? — Отприлике четири месеца. — Иетирп месеца? То је загонетно. Она зазвонп. Послужитељ у|>е. — Замолите ВВену Мплост ГоспоЗјицу амо.  Затим се окрете Павлу: — Ми смо се у Србпјп виделп пре де-  вет месецп, јел’те, господпне? — Да, госпођо. — За то време у Баточинп илп у Кра-  гујевцу, плп овде, нпсте од нас нпшта добплп? - — Ништа, ништа, госпо^о. Госпо^пца Фернек уЗје. Кнегињица седе н ословп је: — Господин нпје нпшта добио.  ГоспоЗјпца га погледа љубопптљпво: — Нпје добио, велп ? — Нпсам. као што кажете, госпо|јпце. — Вп нисте од нас примилп ппсмо? — Нпсам. —  Преко нашег тамоштвег заступнпка? — Нпкад га нпсам впдео. —  И вп нпсте због нас, у Пештп ? 259 Павле порумене. — Да . госгоДице, . морам признати . јесам. — Добро. Јулијо, остави нас саме са го-  сподином Павлем; ми кемо ствар расправити;  па ћу ти доцније принати. Јулија Фернек опет оде, а кнегињица  понуди Павла да седне. Кад остадоше сами, она му пружи руку. — Пре свега да вам стиснем руку у знак  захвалности. Вн сте нам билп покровитељ јед-  ном у нашој великој незгоди. Хвала вам. Павле пољуби пружену руку и рече: — Мени је то била радост, на коју се  још једнако сећам. — Мени, и мени, — одврати она тихо. — И сад ми кажите, какав је то неспоразум? — Ја не знам ни о каквом. — Ја сам вам се одовуд јавила. Јесте  ли добили какву вест? — Нисам. — Да нисте увређени? — Немам узрока, госпођо. ПЈта више,  камо среће, да сам добио то извешће, јер се  надам, да би то по мене било повољно. — Стоји до тога, како ви то схватите, — одговори она својим меланхоличнпм изразом. — Не могу себи да сворим никаква мп-  шљења, јер не знам у чему је ствар. — Ви се сећате нашега разговора у Ба-  точини, на доксату. Онда нам говорасте да сте  свеуоилишни })& к са села; казасте нам да сте  довршили у главноме своју спрему, но да бп-  сте је радо још допунили којом годином; али 260 немате средстава, јер вам б.тагодејање не стп-  же. По повратк г нашем овамо,.  . . мп смо се  на Јт г у  п на путу бавплн свега трп ме-  сеца, а вратплп смо се морем преко Трста, .  . . дакле, прп нашем повратку ја се pemns  да вам учпнпм какву услугу. Ш та велите,  г. Ђурићу, — уппта скоро бојажљиво, —  јесам ли имала права да вам чпним какву  услугу ? Ово пптање, које је одавадо њену ретку  нежноет, збуни Павла, п он одговорп: — Вп ме доводите у велпку забуну . . .  Ја одиста не знам да ли бих на тако што  смео помислптп. — На сваки начпн смелп бп сте, јер смо  вам ми јако обвезани. — То је ситннца и у ондашњим прили-  кама сама се по себп разумела. — Ах, ви говорпте као какав професор;  ја нисам тако строга. . . Дакле, решпх се да  вам учпним какву услугу. Знајући да вп  прпмате помоћ, п ако од вашега владаоца, ја  сам мислила, нећете то нп од мене одбити. —  Од Вас . . . Вп ? — До душе, то бих ја смела учпнпти  само са извеснпм оправдањем, а то сам мп-  слила да га пмам у довољној мери у нашој  обавези према вама у томе што сам женска.  Ове две прплике нека ме нзвпне пред вама. — Вп сте у так^ впсоком положају, кне-  гињо, да ту 'с моје стране не може бити  примедбе. Она мало невесело одговорп: 261 — Впдим да саи погрешида, и cpefea је,  те нпсте добиди моје писмо. — Не, кнегињо, — одговори Павле учти’  во, — то је моја несрећа, јер ја сам од оно  доба много мислио на вас. Кнегињица неприметно уздрхта, завади  се у канабету и дуго га гдедаше са стнсну-  том марамом на устима. Затим га запита: — Можете ли ми објаснити ваше речи? Павде опет није могао одмах да одговори, већ сачека, докде га кнегињицананово опомену: — МораПете ми се изјаснити, јер се иначе  не можемо разумети. Павде подиже свој поглед на бледо лице  кнегињичино и виде њене бдаге плаве очи,  које су сада засветлиде у неком напрегнутом  очекивању. Он се препдаши. У каквом је он подо-  жају ту ? Ко га доведе овамо и зашто ? Зна  ди се што о његовој безумној љубави ? Ш та  значи овај погдед кнегињичин ? Да неће да  га испитују, да неКе да га одмах одбију, ^а  неће да га упропасте? Када кнегињица и овај пут не доби од-  говора, она проговори: — Ви сте погреиш диј могли сте ме из-  дати, да није било ту гоепсДјпце. Она, срећом,  спази вашу посетницу у рукама коморнико-  вим и узе је. Павле тек сад спази да кнегињица држи  његову карту у десној руци, где је Павле  због мараме досад није спазио. Он дакле, ннје  на добром месту, —  мишљаше. Али му сада Грофица Агиегаа ЈанковнКева 1 1 262 не оста друго, до сачекатн да види шта ће  да буде. Запита кнегпњпру: — Ви сте ме чекали, кнегињо? — Откуд знате то ? — одврати она уз-  немирено. — По речима госпо^ичиним, која ми као  пребациваше што се деветмесецп нисам јављао. — Да, да. — А п  . .  . по в а ш п м . — Да, пмате право. — Па, молпм за дозволу да вас могу за-  питати, зашто сте ме чекади? Кнегињица се трже на ове поузданпм  гласом изговорене речп. Затим полагано од-  говори: — Зато, што сам вам писала. — -  Јесте лп ме звали у том ппсму? Кнегнњпца пребледе на ово ново незго-  дно питање. — Ја сам вам писала, ако бпсте пропу-  товали кроз Пешту, да зге посетите, пли ако  бп вам требало још или ма какве друге пот-  поре, да ми се обратите. — Ја то писмо, на жадост, нисам примпо. Кнегпња се брзо дгоке: • — Па зашто сте овде ? И Павле устаде; није знао шта да мислп,  а камо ли шта да одговорн. За тренут ока  му по држању кнегпњпчпну све бп јасно; сад  је требао да буде опрезан. — Поспо^о к н е г и њ о ,  —  о д г о в о р п  после  К Ј з а т к о г  р а з м п ш љ а њ а ,  - — о д п с т а  је в е л п к а  н е - 263 згода што то писмо нисам добио. Ш та је томе  узрок, не знам; ви кете га брже сазнати. Да  сам га био добио, похитао бих одмах, да вам  се покдоним. — Одиста ? — упита кнегињпца узбуфено. — А.ди . . . Кнегиња уздрхта. — Али ја сам данас ту једино по позиву  госпофе грофице. — Моје сестре? Моје сестре? Кад вас је  она позвада ? — На баду Цоке-клуба. — Вп сте онде били ? Ви сте се онде  сусреди ? —  Да, госпофо. — А зашто вас је позвала? — упита  кнегињица живо. — Ја мислим само на почасну визиту. — И ја тако мислим, — уздахну кнеги-  њица. — Јесте ли били? — Сад сам хтео. — Вп још нисте били? . . . Ох, Боже мој,  шта сам учинила! Ако је све досадашње Павлу бидо заго-  нетно, овај му је ускдик објаснко све. Прифе кнегињици: —-  Мене, кнегињо, нико није видео. — Свеједно, оне већ знају. Ш та да радимо? — Зовите госпошцу., .  и хајдемо сви за-  једно. Онде fee вам лако бити да кажете да  сте ме први сусрели и позвади к себи. — То је лаж, али уједно и једини спас.  Боже, опрости. и* 264 Зазвонп. зовну госпофпцу. п заједно одоше  одајама грофпчнним, све троје узбуфенп. Госпофица Јулија оде напред. — Госпофо грофице, један гост. Господпн  Ђ урпћ. — Онај Србпн ? — Јест. јест, што смо га виделн на путт. — Знамо да је ту, а где је досад остао ? — Мн смо га задржале. Бпо је код  кнегпњпце. - —  А што сте га задржале тако дуго ? На то уфе кнегпњпца с Павлом п рече: — Ја сам га позвала к себи, јер сам  просто хтела прва да му благодарим; нпсам  хтела да вам га устулим одмах.' — То је сасвпм тако, чак и не лаже, —  мишљаше Павле. Кнегпњица је горње речи мучно изгово-  рпла, па, кад пх пзговорн, једва дочека да се  повЈше у угао, одакле ће ћутећп да прати  разговор. Грофица и не погледа у своју сестру,  већ оде неколико корака пред Павла, пружи  му руку, и, пошто се он поздравп н са мла-  дом грофнцом, понуди га да седне. Поред све своје урофене плн само прпро-  фене поноситости грофица је ипак одликовала  Навла нешто као госта са далека пута, непИо  пак као љубазна младнка који им је указао  некада добру услугу. Она је врдо љугбазно  узазговарала са Павлом п у Јзазгово^з је в јјл о   есто увлачпда и своју кћер. 265 Кад је Павде ушао, грофица је држада  л *  рукама веке новине са сдиказга, које је прн  поздраву бацида на сто поред зида; мдада је  пак грофица стајада пред једним насдоном, на  чијој предн.ој страни беше затегнута нека  сдика. преко које је она неткицом површно  превдачида. Ним су придошдице ушди, она  остави рад, поздрави се с њима и посади се  према Павду. Разговор је текао у обичним границама,  како прн овакој придици може. Посде -веседог  описа њихова пута наИстоку, којп ни издадека  није био онако опасан, као што је она замишља-  да (грофицу су доцније свуда пратиди нарочити  кошаници), она префе и на садашње придике. — Ми живимо доста повучено, и ако  придично раскошно. Ади то бива само у гра-  ницама нашега домаКега живота; ван њега  ми се само понекад појављујемо. То је зато што  ми је кТер век одрасда, па не бих бида рада  да је сувише показујем. Ади зато водим да  се у кући имам чиме забављати, нарочито  откако ми је и син јединац ван куће у сдужби.  То је узрок те са сестром седимо заједно, јер  осим нас је ту још само мој муж. Затим се разговор разви о Павдовим при-  лнкама. Одобравади су му што је дошао и у  овај град. Он је његовој домовини најближа  велика варош, нужно је да мдад човек, који  жели да у јавном животу своје отаџбнне игра  улогу, што она о Павлу претпоставља, да се  тај упозна и са приликама у овој земљи, где  толика његова браћа живе. 266 — М Ји смо по мом зхужу управо сународ-  ницп, —  вељаше она са љубазнпм осмејком.  — -  адп онп су се одавно, како да кажем, као  што се велп, помафарили. Да лп пма сличних  појава п код вас ? — У нас је жпвот врло скучен. Ми смо  већином упућенп на делокруг евојега рада:  али мп у нашој земљи самп владамо, ми смо  онп којп управљамо судбпном своје земље, п  зато и немамо куд на другу страну. Тај се  прелаз нначе свуда нерадо чпнп, код нас је  то могло да буде за време турске најезде, а  п бивало је нарочпто у псточнпм п јужним  земљама Српетва. —  Српство ? Ш та је то ? — То ј е један народ подељен у четпрн само-  сталне државе, а у неколпко десетпна областп. — То је врло ннтересантно; а да лп је  то могуће? — Могуће је; ев.о, мплостнва госпо^о, и  вп сте један огранак тога стабла. — Да, још смо и једне вере. —  II код нас пма потурчењака, али онп  свп говоре матершпм језпком, већпном п не  знају друкчпје. — Mu смо —  уздахну грофпца, — то  давно заборавнли. Ја сам, до душе, прешла  у Православље, јер је то тако желела поро-  дпца Јанковпћа. п ја сам радо подноспла ту  жртву, бпла сам млада. — Менп је загонетно, да овде, где стварне  потребе нема, то отуфпваше бпва тако често,  — уппта младић. 267 — Код вас је то вршено насиљем иди  бар неопходном потребом, — одговори гро-  фица; — овде је пак то пшло све на деп на-  чин. Већ је деда мога мужа под царицом  Маријом Терезијом бпо понемчен; прпмамио  га је сјај дворски и таденат оне ведике вла-  дарке. Тада се за помафаривање није знадо.  Тек од завере Мартпновнћеве поииње ова идеја  мафарштине да се уздиже. Ми сад сазш по  имену припадамо словенскоме пдемству. Даље су га молиле да им прича о оби-  чајима народним; о томе како се језик код  њих развијао, да ли се у њему опажа утицај  туђинштине; да ли Срби лако уче стране је-  зике; каква им је књижевност и друге ствари  што би образоване странкиње пнтересовало. Ту се и Агнеша умеша у разговор; она  јако воли туђе народне песме. Руских н ру-  мунских, па и малоруских и словачких има  доста; пољске и чениге да п не помене; али  српске нема баш ни једне. —-  Ако заповедате, грофице, набавтЉу  вам коју. Агнеша радосно одгсвори: — Ах, збиља? Учиннћете ми велику радост. — Сматраћу хсао хптну заповест. — Та, моја кћи зна и сад нешто српски.  Она свира и у харфу. Дела, Агнешо, нешто  српски на харфи. Агнехпа скочи и оде до свнраљке; то је  била велика дивна сва позлаћена харфа са  неколнко педала доле, а горе са пзврсним жи-  цама; саграфена у веома смелом барок-стилу, 268 а поред ње столица у пстом стплу беше псто  тако позлаћена. Агнеша ударп v првп акорд. — То је управо у вагау почаст научпла.  — примети грофица Павлу. Он поцрвенивши устаде п поклонпвшп  се према Агнегап остаде да стојећкп слуша  свпрање. Агнеша је одсвпрала један део пз опере  Ђураф Бранковић, која је тада бпла у јеку,  и свирала је не само са дивном технпком на  том ретком и тешком инструменту, већ и са  нзвеснгш појетичким задахнућем. Прелазе са  дубљих ка вишпм гласовима и упадање онпх  првих у ове друге, затим српске мотиве прп  свршетку трудила се нарочито да истакне.  При бржим местима загреја се п она и слу-  шаоцн, а Павле, који је тај комад познавао  и из позоришта и пз разних салона, — да у  овом тренутку и нначе нпје бпо узбуфен, —  морао би признати, да је пмао једно ретко  задовољство. Овако пак, кад млада грофпца  заврши свирање, он дуго нпје могао од усхи-  ћења да нафе погоднпх речп. Док је свирала и што се впше удубила  у неки, по пзгледу, уметнпчкп занос прнсутне  су је госпофе слушале, затпм посматрале са  све већим чуфењем, п кад довршн, оне су  радосно пљескале. Агнеша пак, сва дрхтећи,  скочп и прнтиште обадве руке о уснпце. Павле, дубоко т^зонут, захвали јој се по-  сле пзвесне почнвке. —  Вн сте — рече јој, — одсвпралп не- 269 што, госпоЗјице, што је моме срцу драго, али  и да тога нпје, морам признати, да сте ми дали  прилике за уживаше, каквом се нисам надао. Агнешино је лице још пламтело, груди  су јој се још наднмале, тако да је изгледало  е није у стању да одговори; она само клнмну  главом и седе на своје префашње место. Гофица га погледа са родитељским поносом: — Јел’те, господине, да није доброг стања,  могла би зарафивати свој хдеб и овом вештином? — Не. грофице, на то не треба мислити. — Кажите ми искрено,- где су биле по-  грешке ? —  Ове су погрешке, госпофо, отприлике  као оне у детета које почиње да говори, оне  су лепе и умилне. Грофица је мислила да је ова прва посета  Павлова уједно и његова последња, теје због  тога била према њему тако љубазна; али, на  молбу Агнешину да јој набави коју српеку пе-  ему, она би принуфена да га замоли за још  један долазак, јер би било незгодно да му је  казала нека песме пошаље. Она, дакле, пре-  вш ти посету. Павае се опрости од породице са блаже-  ном надом да ће још једном имати права да  прекорачи праг ове куће, коју је у души сво-  јој био обасуо својим најтоплијим осећајима. Кад је био изишао, грофица рече Агнеши: — Ниси морала толико да се удубиш у  твоју свирку пред овим странцем. — Па зар сам се удубила ? — упита она наивњо. 270 — Мислим да јесп, — одговорп мајка  одмереншм тоном. — Ја налазим, да увек онако треба свп-  рати, како мпслимо да је најбоље, — рече кне-  гиљица, — а не да удешавааго своје предаваше  према степену господства оних којих слушају. Грофица се не осврну на ове речи већ  продужп: —  У  осталом не мари; у своме завпчају  сумњам да ће икада имати прплпке да чује  тако што. — Мефутпм чујем да је то врло појетпчан  народ, — одврати кнегињпца. — По онпма што долазе на овдашњп трг,  то се не види, — вељаше грофпца. — То је зато што песницп немају обп-  чај да долазе на марвену пијацт, — прпметп  госпофпца Фернек. Све се насмејаше. Грофица устаде, да оде у  своје собе, а  кнегињица оде са њом, остављајућп госпофпцу  с Агнешом. Кад су стиглп у грофпчпну собу, кнеги-  њпца запита своју сестру: —  Како ти се допада овај младић ? Ова је погледа попреко: — 0  томе нисам још размпшљала. — Ш то си га тако брзо отпустпла ? — Да тн нпје жао? Питање је било оштро, п кнегињпца по-  ста пажљива. —  Да, жао ми је, jep- )  сам п ја хтела да  га запитам о некпм заншгљнвпм стварпма. . . 271 — Да, мора да бп биле врло занимљиве. — Којешта? — Зар ти не налазиш, Сандо, да је твој  гост бар егзотичан ? — Јест, једино због тога и има у неколпко  оправдања што је био код нас . . . и код тебе. Кнегнња погледа смотрено у сестру. Седоше. — Он је код мене био, да; и знаш зашто ? — И не сдутим каква би посла г. Ђу-  риК могао да има код Кнегињице де През. Кнегињица се нервозно окрену: — Теби је криво, ти се љутиш; видим,  била сам необразива. — Зашто, како ? — упита грофица са  вештачким чуфењем. — Ја сам хтела о једном писму да га питам. Грофица се саже над ручним радом п, не подижући главе, упита: — 0  једном писму? Дакле, романтика? — Да, и још о писму, које сам ја написала. — Кад и где? Кнегињица ускликну: —-  Ох, твој је глас равнодушан. Ја сам  пзневерена. Али није могуће да госпофица... • — Хм, дакле, и она зна? — Слушај ме: ти знаш о томе писму. — Ш та ћеш тиме да кажеш? — Ти хоћеш да ме понизиш. Лепо, нека  буде. Ја сам писала Ђурићу, разуми ме, учтпво  и хладно. . . — Али са руком која је дрхтала, јел’те?  — упаде грофица. 272 — As! — узвикну кнегињнца п баци се  у наслоњачу. — Ти сп ужасна! Грофица метну наоиаре, удену иглу, опет  скпде наопаре, па погледа строго у сестру: — Говори. — Ја сам писала Павлу. — „Ђ урпку£ !!  „Павлу“ ! . . .  Све боље  и  б о љ е . — Лепо, том младићу, да прими од мене  помоћ за даље странствовање — — Да, гоепофо сестро, нарочито кад бп  то странствовање било овде у Пештн. — Сандо, — узвикну млафа сестра. —-   тн знаш све; немој ме мучити, кажи. — 0  таквпм стварпма нећм да говорпм. —  Тако? — рече кнегињпца јетко. — Он  то писмо ннје добио; оно је нзгубљено: Ја ky  да га тражим! — Да скандал буде још већп, госпофпце  Евстратијо ? — Кад ти ништа не говорпш, нека се  ппсмо нафе. тражићу га на поштп. — •  Немој се трудити, — одговори јој гро-  фица. — - Ппсмо је код мене. Наста дуго Зтутање. Кнегпњица се опет  диже, поче ходати по собп; напослетку стаде: — Какав је то поступак! ПТга се овде  са мном ради! — Немој се узнемпрптн, драгамоја Страто,  — рече грофица озбпљно, — нпшта ти неће  бити. Ш та више, бпће тп врло добро. Кнегнњица љутито рече: — Моје ппсмо није отнптло; ја девет ме- 273 сеци чекаи одговор, а ви га вифате на баду,  позовете га, и ја о томе не внам. — Као што ми ништа нисмо знали о том  писму. — А зашто је то писмо код тебе? Грофица одговори наглашујуГи сваку реи: — Код мене је оно на бољем зхесту, но  код онога коме је било намешено. — Али оно није било теби намењено. —  Ја сам га ипак задржада. — Зашто? — Зато што кнегињица Евстратија де  През не може да пише П. ЧВурићу. Нарочито је нагдасила оно П. — Зашто, како ? — упита кнегињнца  збуњено. — Има ли ова кућа својега маршала ?  Имаш ли ти дворкињу ? Кнегињица уЕута, седе поред сестре на  отоман, наслони се о њ и покри очи марамом. — Признајем, — говораше испрекиданим  и непоузданим гласом, — да сам тиме, што  сам му сама писала, имала нарочиту намеру. Дуго трајаше, док јој грофица одговори,  и она је то чинила чисто заповеднички: — Нека остане ствар при намери. У оној соби пак у којој су остаде биле  Агнеша и госпофица Фернек, водпо се отпрд-  лике овакав разговор: — Не би човек помислио да тамо на оном  полуцивилизованом Југу има и оваквих ко-  ректних каваљера. 274 — Чпнп вам се, госпсфпце Јтлнјо? —  Јесте ли впделп, — пастављаше го-  спофнца, — како му фрак етоји као налжвен,  п како му витки стас пзгледа вишп у црном  одел}7? Врло прпјатна појава. — Немојте то, госпофпце, пред мајком  споменутп, она то нерадо слуша. — Зашто ? Зар сте покушавади већ да  тако говорите пред њом ? — Ја сам само просто рекла како мпслпм  о овом младом господпну. — И  она се љутила? — Не баш: алп је брзо прешла на другп  разговор; као да има нарочнтог узрока, што  јој је овај младжк антппатпчан. — Одиста је штета, што није племпк. — А зашто да буде штета, госпофпце? — Зато што бп многе садашње младе  племпће пзбпо из седла. — На зар овако не може? — As, овако, то бп на крају крајева он  изгубпо партпју. (Реч партпју је шаљпво на-  гласпла.) — Стоји до тога. каква је п која је та  партпја, — одговори Агнеша. — Ма која; француска револуцпја овамо  још ннје продрла. — Помало канда продпре; ево мајка прпма  овог плебејца. — Алп нерадо п само зато што је мпслила  да је то првп п последњп пут. — Да, п то се мами већ по другп пут дешава. 275 - — -  А можда fee се деспти и по трећи пут. Агнеша мало порумене. — Како то разумете, госпофице ? — Тако, да fee при посети која иде можда  опет нешто искрснути, због Те морати доћи. — Не верујем. — Ја чисто предвифам. — По чему ? — По томе, што му се ваша свирка јако  допадала. — Ах! — рече Агнеша нешто љутито,  а нешто поплашено. — То није довољан узрок. — Како? — узвикну дворкшва живо. —  То ће бити један од најглавнијих узрока; та  и ја сам била тако усхићена, да сам хтела да  скочим да вас пољупцима предавим или да  се заплачем. То јест, да је то пред њим смело  да буде, и да је rocnoija грофица то дозво-  лила. — Ја сам ту у питавву; и ја вам увек  дозвољавам. Та то је једино блаженство у  свирци, што она не зна за препреке. — Да, то је утицало и на њега. Ви сте  и сувише лепо свирали, и јсш српску ствар.  Он ће још доћи. Да није ушао послужитељ, дворкиња би  приметила усплахирено лице младе грофице,  која брзо устаде и стаде пред наслоном на  коме је радила слику. Послужитељ рече: —  ТгБена Светлост моли Вашу Милост  к себи. — Идем. 276 Агнеша остаде сама удубљена у свој рад  на слпцн. сама са својим зшслтга. Кнегнњнца је седела на отоману у нер-  возном узбу^ењу. —  Оди, Јулпјо, пнам да тн говорим  много којешта. — Слушам, Светлост. — Седи овде до мене. Дај мн твоју глатку  хладну руку, да се мало умприм. — Ви сте у грозници. — - Не. још нешто горе. — П а шта је било, за Бога? — Некај да нспринам редом. . .  Нлп не,  не могу, нисам доста прпсебна; алп ипак мо-  paćhy се држати каквог реда. Дакле, чуј. Г.  Ђурпћ одиста нпје добпо моје ппсмо. — Како то ? — Видећеш доцнпје. Кад си ти кроз про-  зор приметила да пде, ја сам зацело мнслила  да долази менп на моје писмо. Тп сп пзпшла  преда њ. Како се држао? — Ја сам пзпшла преда њ, јер сам псто  мислила што п ви. Он се као чудпо, кад сам  му казала да се брзо упути овамо, док га  нису приметили: тако се псто чудио, кад сам  му рекла да га водим вама. — И таквом сам се неспоразуму п сраму  нзложпла код моје сестре. —  Како? Ваше сестре? — Јест. јест. Ђурић није добпо ппсмо. — Да, то је рекао. 277 — Али га није добио зато, што га је тзап-  тнла она. — А, то је чисто невероватно! — Али је тако. — Зашто би она то учинила ? — Јер је хтела да чува углед наше куће. — Хш, то је озбиљна ствар. — Али то још није све, — настави кне-  гнњица. — Кад сам га запитала, зашто је,  дакле, ту. он ми одговори,...  шта мислиш како ? — Баш сам то хтела да питам, јер ако  није примио писмо, откуд га овде ? — Он је дошао по позиву моје сестре. — Тако?! Сад, дакле, разумем љубазност  њену према њему, и разумем свирку Агне-  шину „из почасти“. — Оне су га виделе на балу Цоке-клуба,  п том га приликом позвале. —  И ми о томе не знафасмо, • — рече  дворкиња. — Зато сам ја само гледала кад  слушах њихов разговор; очигледно јје било  да су се гдегод сусрели. И о томе ми ни  грофица Агнеша не каза ништа, ма да сам  мало час, а одмах пошто је посета отишла,  са њом разговарала бага о том младићу. — Нема сумње да је то удешено —  вели  кнегињица Страта. — Санда је забранила  њојзи да ишта проговори унапред о посетп  мени или теби, а можда и зету. —  То је због вашег писма. Као што је  ћутала о њему, прећутала је и ово. — Без сумње; то је од ње сувише бе-  -зобзирно. ГроФ П ца А г и е ш а  Ј а н к о в и ћ е в а 1 2 278 — •  Век је учпњено. Алп сад шта дарадтхо? — То п ја не знам, зато еам те п звала. ■ — Свакако бп најбоље бпло да ствар остане на томе. Кнегнњпца устаде п ходаше по собп горе  доле забрпнуто. Најзад се зауставп пред двор-  кињом. — Ми смо о тозге впше пута разговаради,  Јулијо, п знаш да сзго дошле до другог ре-  шења но што га сад предлажеш. — Сасвим тако; алп п то знаш, Страто,  да сам п тада одобравала условно. — Знам; рекла cu да је ппак боље не  урадитп; алп видпш, оно је ура^ено. — Но ми смо тек прп почетку. — Не, нпсмо впше; — одговорп кнегп-  њица тужно; —  доцкан је; Ђурпћ зна све. — Зна? — -  узвпкну госпо^пца попла-  шено. — Тп сп му, дакле, признала. — Не, то нисам, — одговорп кнегпњпца  достојанствено;  — алп сам вндела по њему,  да је прпметпо. — Ти нпси била довољно обазрпва. — Па да лп сам могла бптн ? Госпођнца размпшљаше, затпм рече: — Свакако бп ствар требало прекинути. • —■  Зашто ? Госпо^пца оклеваше са одговором. — Једанпут морамо да. будемо на чпсто с  том стварп, —  говораше јој кнегпњпца. — За-  што сад да је напустпмо, кад смо већ загазпле ? — Зато што ћеш пматп огромних те-  шкоћа, плп, боље рећи, што је то немогуће. 279 — С које стране? Писам ли самостална,  пунолетна, имућна ? — Све то јеси, али је корак, који мислиш  учинпти, од огромне важности. Ја сам ти већ  чешке наглашивала твоје дужности. . . — As, јест, то вечито noblesse oblige! — Затим разлику сталежа. — Та fee разлика отпасти, чим жртвујем  своје име. — То можеш, али некеш моки своју крв... — Која је плава, — упаде кнегињица  иронично. — Јест, и која не тече само у твојим  дамарима. — Ах, моји господски poipangi нека буду  задовољни с оним делом што је у њиховим  дамарима, а ја ky с мојим располагати сама. — Па њу се полаже право и по тради-  цијама и по интересима који отуд произилазе...  Затим твоје личне прилике — —  Ама, Јулијо, ти си ми све то век је-  дном говорила, па си поред свега тога одо-  брила мој поступак и то још пре шест месеци. — Јесам, памтим; али сада се ствар за-  плеке. Агнеша је постала удавача. —  Па ? — Ти знаш да се на један део твога  имања полаже право. — Знам; решила сам се да се не удајем  никада; грофица Санда рачуна на вечито де-  војаштво своје сестре. — Ти знаш. — настави дворкиња, — да  си се уговором обвеЗала да уступитп твојим 1 2 * 280 сестриНима две трећине твојега пмања у две  поле; дакле, једну ће трећгшу добптп Таспло,  а другу Агнеша. Тп би само трећлт  задржала,  ако бн до женидбе плп удаје једног плп дру-  гог још бпла неудата. — Даље ? — Даље, мени се чпнп да ће се Агнеша-  ове годпне удатп. —  0 . . . — II тп ћеш део твога шгања требатп  да предаш њојзп, то јест љену мужу. — То је тако, — одговорп кнегнњнца  забрннуто. — Ту сам обвезу дала у најте-  жем тренутку мога живота, кад сам се, пзне-  верена од мога пзбранпка, решпла да останем  уседелица. Алп шта то марп, ја се не про-  тнвпм тој обве-зп. Ја имам отпрплпке шест  милпјуна. — А нпје тп жао да своме садашњем  осећају жртвујеш четпрп мплијуна? —  То је одиста много, етвише много.  Него у уговору стојп нагодба, да важп у мо-  јој четрдесетој годннп, ако се ја донде не бу-  дем удала. Ја ме^утпм још немам толпко. — Али сп ту близу; још бп могла на-  ступпти и та незгода, да fee се моратп похп-  татп. Овако доцкан потртп уговор плн, пошто  ће Агнешпна удадба бптп по свој прплицп  ове годпне, не дати јој њен део, плп јој је  датп тек после две године, кад будеш напу-  нпла четрдесету, то би све пзазвало веома  немплу сензацпју колпко по њпх толико п  по тебе. 281 — То бпх ја свакако хтела да избегнем. —  А могло би се избећи само ако бп  твоја сестра пристала. Она је сиромашнија од  тебе; ваједно са Јанковићевим имањем немају  ни пола колико ти; па ти знаш колико су  трошили као млафи супружници живећи на  двору и путујући; а и гроф није имао ни за  десетину онолико колико се мислило, кад ју  је испросио. Твој ће је корак увредпти; она  ће улазити у борбу. Познајући њену нарав,  мислим, да би прибегла крајњим средствпма,  а има твоје писмо. — То је све истина, — одговорп кнеги-  њица брижно;  — па, шта да се ради? —  Зато сам предлагала да одустанеш од  своје намере. — Пошто си префе др}7 кчије говорпла. — Па да ли би пристала да поклониш  две трећине својега имања? Кнегињица је дуго мислила, затим одго-  вори тихо: — Не знам да ли би било паметно, али  ја бих била кадра и то да униним. — Е, онда, — одговори дзоркиња ре-  шито, устајући и стиснувши руку кнегињици,  — ја вам честитам, Светлости, на тако вели-  ком и чистом пожртвовању. Кад сте u на  тако што готови, онда ја остајем при мом  префашњем мишљењу. —  Да не напустимо ствар ? — упита је  кнегињица радосно. —  Тако је. Кнегињица Страта загрли своју пријате- 282 љицу, а ова је пољ}7 би са птно поштовања  и са пуно прнјатељске оданостп. — Сестро моја, — говораше јој кнегп-  љпца Страта још једнако радосно, — хајде  да седнемо ту блнзу једна другој (и оне учи-  ннше тако), да се разговарамо о мени јадној.  Ја само тебе имам. Та, једна уседелнца до-  садна је свуда п сваком, чак и својима; будп  ми ти добра. — Ти знаш, Страто, — одговорп јој го-  спофица Фернек, — да сам ја усамљена у  свету, и била бих изгубљена, да нпје бпло  твоје превелпке доброте; но ти си ми се пока-  зивала увек као сестра, а нпкад као госпо-  дарка. Ја ти стојнм сва на расположешу. — То је све прпродно, јер сн ми тп нај-  ближа п по срцу. У овој куки тп си једина  кадра да ме разумеш; будн мп п сад пскрена.  п кажи, јесам ли неразборпто учинпла, као  што мп сестра велп. —■  Ја тако што не бпх могла зампслити,  пошто сам н сама одобравала све. Грофичпно  је држапве, до душе, разуогљиво, п ако нпје  потпуно оправдано. Ш то се твога поступка  тпче, оно је, као што сам увек с почетка ка-  знвала, п по облпку п по суштинп необично,  алп је и овако п онако потпуно оправдано,  ако се проуче све појединостп. Ти још нпсп  престарела; твоје дуго девојаштво сачувало  ти је извесну свежпну, која би бпла још већа,  да нпсп бпла несрећна. Свакако не само да  си у праву да се удаш, већ то и нпје нпшта  необпчно. 283 • Госпо^пца ућута. — Тп зш даскаш, Јулијо. — Не, Страто, напротпв, ја налазим да  је разлпка у годпназга необична. Он тек ако  mia двадесет н осам, а тп десет година више.  Алп ше.му бп се пред еветом могло додати  две годнне, а теби слободно откинутп бар  четири, п онда бп остала једна незнатна ра-  злика. Ови јужњаци у осталом брзо старе; п  онда и с те стране имаћеш оправдања. .  . Него  још остаје ствар до њега. Он је млад, допад-  љив ii даровит, али је сељак и сиромах; леп-  шпх изгледа он не може имати, а ти си једна  од најплеменитпјег женскпња. — Ти, дакле, опет велиш, да ствар није  немогуГна ? — Апсолутно је могућна; али само до  њега стоји. — П1та, дакле, да радим? —  0  томе не смем да говорим; то је  искључиво твоја ствар. Ја сам ти досад су-  протно саветовала, и одобравала сам, једино,  видећи да ниси била кадра да се одупиреш  својој симпатији; али даље не смеш улазити  у овако важну н чисто личну ствар. — Да ли да му пишем, да ли да му тп  одеш? — И једно и друго добро је, у датим  приликама; али има још једно треће, боље. — А то је? — Да се јогп једном састанете. — ■  То није могуће; то вигао нећу чинити;  и данас сам учинпла, што сам мнелила да се 284 сам решио да дофе. То не би бидо женски;  пзгледало бп као наметање. Ја бпх могла у  његовнм очима пзгледати сменша; он је млафп.  ја и морам битп пажљпва. — Онда нека се покуша још овај начин:  најпре hy се ја састатп с шиме; па. ако после  тога буде потребно, ти ћеш му ппсати, на  што ће он одговорпти; затим, ако бп ствар  добро пошла, могла бих ја опет да се спора-  зудгем с њпм како бпх ствар довела до краја.  ГГрнстајеш лп ? Кнегпњнца прпстаде. Још пстога дана, кад је био у посетп  код Јанковпћевпх, Павле се сусретну на улпцп  са коректором Нпнчићем којп је са својом ста-  ром уредношћу долазио свакп дан у каваницу  српских ђака. Павле му оппјен од cpehe пре-  тераним речпма п ватренпм фразама описн-  ваше први дпвни састанак свој са драганом,  освештен прпсуетвом роднтељскпм, п више  пута је дошао у искушење да свога прпја-  теља пред светом загрлп п ижлвубн. Овај га  слушаше са евојнм благпм осмејком, Павле се толико био занео, да Нпнчићу  чпсто бп жао да га прекпне, те, уместо да  оде у кавану, он га праћаше камо је одуше-  вљенн младпћ пошао. Тако дофоше до тада већ лепо урефеног  Музејског Врта, где су продужилп шетњу и  ]>азговор. Павле је већ навпкао да сваку поједп-  ност својега романа са младом грофицом са- 28б ' општава Нпнппкл-, очекујукп увек при крају  његове савете. Он се управо и држао у овој  ствари строго онако како му је пријатељ саве-  товао, п како је досад све пшло врло срећно, то  је био готов да иослуша сваки његов миг. Нпнчпћ му овај пут рече: — Нисим био присутан; лица не позна-  јем; али зш ипак пзгледа неразумљиво љу-  базно држање грофичпно. Ви сами кажете,  да се пред њом осећате стешњени, њ да не-  мате своје природне слободе, а то не би тре-  бало тако да буде пред мајком оне која вам  је наклоњена. Можда се варам, али мислим  да вн на то своје расположење треба да обра-  кате више пажње. но што бн вам то можда  у први пар изгледало потребно. . . I H to се  тиче изненадног случаја са кнегињнцом, ви  велите, да се ње, и ако би се она преварила  у своме надању на вашу наклоност, не треба  да бојите, јер је она по свему врло-симпати-  чна и племенпта женска; што се даље ње  тпче, мнслим да је случај одвојен н не смета  главној ствари, но ја бих ипак волео, да бу-  дете према њој до краја јако пажљивн. Павле који није потпуно разумео свога  пријатеља одговори: — То је она и заслужила; ја fey тако  поступати. — Даље, препоручујем вам нај веВу пажњу  на све стране. Чувајте се своје младићске же-  стине; чувајте се, да не изгубите мајкину  наклоност или да је не одбијете каквом по-  грешком; но поред свега треба сада да се на 286 врло дискретан наннн трудпте, да вас ј о ш   покојн пут позову. .  . Вп рекосте да траже  српске песме за свпрање н певање. Јесте лп  певач? Какав је ваш глас? — Приличан, а п музикалан сам. — Та лепа прплика може у овој стварн  да да превагу. Скупнте што више и што  бољих песама. Срећом сам п ја Србпн, и j’a  ћ у  вам помоћп. Песме ће се допадати, ви  ћете их. можда, требати да отпевати сам, а,  можда, п да коју научпте младу грофпду.  Оне бн могле, до душе, да вас упуте на двор-  кнњу, као што бп се у некпм великашкпм  кућама а у слпчном случају п поступпло,  али не верујем да ће онп битп тако бруталнп.  Свакако те песме су драгоцене у вашем по-  ложају. Употребпте згодну прилику, да вас  још једном позову. И сад је настао јурпш са Павлове стране.  Покуппо је све могуће песме, неке j'e сам по  памћењу нотирао, затпм одабнрао оно што је  најлепше. Три песме тада у модп: „Боса Мара  Босну прегазила“ п „Мплкнна кућа на крају“   као и „Соко бпра“ изабрао је за ирвп пут  са неколпко маље лепнх, како се не бп одмах  нсцрпао, ако бк. га још једном позвале. 3 том његову пословању узнемнрпвало  га је само подругљнво лпце старога Иплага,  са чијим се Мефпстофелскпм пзразима сусрео  неколпко пута за време својега јурења за  песмама. Инлаг га је гледао најпре љубоппт-  љпво, затим све са већнм сарказмом, али га  ппједанпут нпје ословио. 287 ' Кад је био прпкуппо п средио нриличан  број иесама, п превео готово све на фран-  л;з7 скн стиховима, решп c'e да оде грофов-  ској кући: наппса једно врло унтиво ппсмо  грофици модећп је за „аудијенцпју“. Она му  одмах одговори на својој карти, коју је донео  посдужитељ, да fce га чекати сутра у два-  наест сатп. Сутра дан Павле оде. У кабпнету грофа Тпме Јанх-совиКа седели  су обоје супруга, госпофа грофица и гроф.  Она на отоману, он поред писаћег стола. Гроф је био впсока, випса стаса; слабачка  састава, мало ћелав п просед; имао је врло  чисто лице и сиве очи; реткасту кратку браду  напред избријану и дугачке прсти на белој  нежној руци. Чинио је утисак човека, за кога  се обично вели да је „врло фин“, али уз то  п енергичан. Његова слабуљавост је, дакле,  изгледала да произлази или од нерада илп од  неуредна живота. Глас му је био леп баритон  и говорио је течно увехс без забуне. Грофица му је мало час саопштила да  да ће Агнеша кроз који дан ступити у своју  двадесет и прву годину. Гроф icojn је разумео  шта је она тиме хтела да казке, гледао је за-  мишљено у сто. Она — вељаше грофица, —  не треба  више да седи хсод куће. Сваким даном постаје  немирнија, рекла бих бујнија. — Добро, Сандо, избор је твоја брпга, 2 8 8 знаш; а пристанак aroj'; то сап тп неколпко  пута рекао. — Знам то; ја тп cairo наговенЉујом да  се у овој зпмњој сезонп прпјавпло доста од-  дичнш  и најодлпчнпх партпја. — Тп пзабери нај-најодлпчнију. — Заборављаш да не бпран искључиво ја. —  Па л_епо, договорп се са Агнешом п  са теткпцом ако хоћеш. — Са теткпцом? —  насмеја се грофпца  полугласно. — И теткпца ће скоро под шамију. ' — Ш та? — Будп хладнокрван п немој се смејатп.  Шојзп се досадило девојаштво. —  ГПта тп tv говорпш ? — Тп сп њен прпродни заштптнпк, ево  отворп ово писмо, имаш права на то. — То пнсмо нпје на мене упућено. П  доста је тешко. Канда је злата у њемм. Да  впдпм:  „Agentare Imperial d’ Autriche (Consulat)  pour Mousieur M . P. Gjouritch, Kragouyevatz,  Serbie par Belgrade.“ Ko je тај п где га на|е ? — Тп се сеКаш, можда, још, да смо тп  прпчалп о једном младом центлмену у сељач-  ком оделу, који нам је у једном селу на Бал-  кану чпнпо услуге п говорпо Јевропске језпке. — Сећам се добро. Па? — Па то је тај. Хоћеш да впдпш писмо? — Не; оно је њена својпна. . . Дакле?  Повори даље. — Тај Monsieur Р. Gjouritch овде је сад  у Пехити, и, ако хоћеш, можеш нматп част  да се упознаш с њиме данас овде код нас. 289 — Овде? . Ама ко је та загонетна 'дичност? Супруга му нсприча све што је о Павду знала; шихов сусрет у Баточини, вифење на  пгранцп и његову посету овде. Муж вртијаше главом: —  И то је он тај срекнп ! — Он ke докп сад; позвала сам га за-  дванаест сати; кроз који минут бпће ту. Мо-  лим те. уфи и ти и буди учтив према њему.  Он је врло пријатан. — Лепо, учинићу. Ашта ћемо саСтратом? — Засад ништа. Треба да пазимо да је  не оставимо насамо са тим човеком. Ја ћу већ  сву пажњу усредсредити на њу. То је по-  требно. Замисли, прошли пут кад је био овде,  она га је пре нас уловила и наредила Јулији  да јој га доведе. — Ш та још неће бити, — вељаше гроф. — Ова ствар у колико је луда, она по  нашу децу може бити опасна, јер би изгубили  свакако сјајан свадбени дар; она још нема  четрес година, — рече грофица. — Па лепо, је ли ствар озбиљна? — Изгледа ми да ни је. Сумњам да би и  тај младић био толико рачунџија, да уфе у  оваку ствар. —  То се не зна, драга моја. Теткица још  није стара; ако би бида одиста заљубљена и  то с изгледом на успех, могла би се јако под-  младити; она досад није обраћала пажње на  своју тоалету, али, ако то одсад буде чинила,  изгледаће са свим „способна“. —  За каквог старијег женика или удовца 290 можда, али је ово од ње ркого ашга^и момак,  можда, за петнаест година, ко зна. Послужптељ yl)6 п донесе посетнпцу. — As, ево га. Ја одох у Агнешпн салон.  Не остаје друго до да добро мотрамо на нашу  теткпцу. Ја тп о овоме нпсам досад нпшта  рекла, јер сам мислнла да fee ствар на томе  и остатп, алп оно овај Србпн одједанптт пс-  крсну из небуха. Ја ћу бпти код Агнеше.  До впЗ^ења. Она се упутп салончпАу кћерину, где је  послужитељу заповедпла да пде да зове и  кнегжњицу са госпофпцом п да пустп одмах  господпна којп је дошао у посету. Заузе своје место п чекаше на Павла за-  једно са Агнешом, која је овом прплпком чп-  тала књпгу. Павле у|>е. Понео је собом неколпко срп-  скпх песама, које предаде Агнешп. Поздрав  је овај пут био одмеренпјп. Он је то прпме-  тио, п решпо се да по што по то буде љу-  базнпји но ономад. Агнеша је одмах села л'3 гласовнр п по-  чела свпратп као п певуцкатп арпје. Павле  је погдегде псправљагпе. — Та вп пмате леп глас, господине Т>у-  рићу, — рече грофица, — дед’  пустпте га  мало. Изгледа да су вам те песмице врло лепе. Тако у свирању п певању про^е неко  доба, када послужитељ 5фе, да јавп да је  кнегињнца нешто' болна, није јој могуке доћп,  а госпо!)пца жели да остане поред ње. Профпца као п Павле зачудпше се у себп 291 овој уздржљивости Стратиној, ади нису ни-  шта говоршга. Певање се настави и бивало је све сло-  бодније и све лепше. Агнешн се нарочито до-  паде „Милкина кућа“, а грофици „Соко бира“. Павде се врло пажљиво држао, нарочито  да не би стара грофица што прииетила, али,  кад је Агнеша почела песмицу на српском да  пева, рука му уздрхта и он испусти лист који  је хтео да преврне; овај испаде управо у  крило Агнешино. Она га не хтеде подики,  век је даље свирала и певала удешавајуки  глас и речи према Павлу. При свршетку је  иладик погледа са толико нежности, да она  обори главу. Мајка га није могла видети, јер  је иза њих седела, али би мајци пало у очи,  да је Агнеша чешке подизала главу према њему. У то се отворише врата и уфе гроф. Он  је променио био капут, прифе госту и срдачно  се поздрави с њим. — Ја сам Тима Јанковић, домаћин. Част  ми је поздравити вас, господине Ђурићу, у  моме дому. Добро сте ми дошли. Моја жена  причала ми је о вама лепих стварп; ви сте  мојима били заштитник у веома незгодној при-  лици, а и сад им указујете услуге; налазим,  дакле, за дужност да вам се и с моје стране  топло захвалим. И још једном му стисну руку. — Али, молим, продужите, — додаде. — Нећемо више, татице, — рече Агнеша  и остави гласовир. — А где вам је теткица? 292 — Отказала је долазак, — одговорп му  супруга, — болп је глава пли тако што. — Мени се нпнн, — рече гроф, — да  сам је впдео где је прешла у бпблијотеку са Јл_ -  лијом п са бароном. — Могуће, да се мало разгали, — рече  грофица гласно, а у себп помислн'. .,Отпшда  је на ону страну, одакле се добро впдп пзлаз  п улаз овамо. Страшно." — А propos, господпне Ђурпку, — рече  гроф, — ако вас интересује да разгледате нашу  кућу, ја fey вам бптп чичероне. Имамо збпрке,  бпбдпјотеку и друге стварп. — Сматраћу за част. — Молим, хајдемо, дакле. Хоћете ли п  вн, Сандо ? Грофпца помпслп: „Страта је у бпблпјо-  теци, а овп ke и онамо. Мене мрзп да се пешем  којекуд, него ky послатп Агнешу са њпма, јер  у њену k.e присуству Страта бптп обазрпвпја." — Ја не могу, — рече гласно, — век  нди ти, Агнеша. са господом. Овп се упттпше камо их је гроф водио:  најпре у одаје чпјп дпван намештај гроф по-  казпваше, свуда еам објашњавајућн код поне-  кпх лепшпх плп реткнх комада, одакле пх је  плп којпм начпном набавпо. пли пм је објашња-  вао нарочпте особпне. Велика дворана, гдеје  преко зпме бпвало по две забаве, била је укра- .   шена са дивним орпгпналпма чувенпх жпво-  ппсаца; затпм дворана за музпку, пуна разнпх  пнструмената; соба за разговор са рафпнпра-  нпм укусом намештена; неколико мањпх со- 293 бица разнога стила, троугластих или од више  него четири угла а са уласком из једне велике  округле одаје; соба за друштвене игре, соба  за ужину, соба за пушење, и друге сјајне  одаје. Све је прегледао Павле уз предусретљиво  објашњавање грофово, који је уживао у своме  егзотичном госту, о коме fee довече да прпча  у клубу. Из господских станова сифоше у свечану  трпезарију, на доњем спрату, која је изгледала  као неки старински храм и обухватила је цео  простор на једној страни палате; зидови су  покривени дрворезом што је елужио као оквир  читавом низу слика породичних предака. Слике  су веНином биле старинске. — Ово је тако звана „дворана предака£ £ ,  но ми је зовемо Великом Трпезаријом, јер је  то у ствари. Мефу овим ликовима има доста  великодостојаика; ето, овде видите, то је један  архиепискон;  тамо две владике; овде овај бпо  је царски главни надзорник; онај врховни  пехарник; имали смо са женске стране и два  палатина (вице-краља); ено онај је био бан  хрватски; видите, ова су четворица Босански  краљеви. Поручио сам неколико интереснијих  слика са женине стране, да се прецртају; оне  су већ и намештене, као што видим. Видите,  ово су кнежеви Де През; то је једна стара  мала државица тамо у Бургундској области;  Бога ми, и не знам кад је престала; зиате,  ми смо овде у демократији, о таквим стварима  сад мало водимо рачуна. Овде су сви владаоци  Преза; оно су им супруге; моја жена има и ГроФИца А гиеш а Ја к к о в и ћ е в а 13 294 јодну немачку царпцу и две француске кра-  љице у породичном стаблу. Ево, ово је првп  пдеменити Јанковпћ; његов отац п прецп бипп  су великопоседнпци у Славонији, тако семисли.  Мефу овшг сликама има много п фпктивнпх  (измишљенпх), јер су многе загубљене, а некп  од господе заборавпо је да се слпка плп. ваљда,  и није имао прилике; те су им ликовп бплп  предати уметнику на милост п немплост. Отуд префоше у капелу. Била је право-  славна са иконостасом од грубо резане ора-  ховине. — Веле да. је овај иконостас нафен у  некој задужбинп нашпх краљевских рофака у  Босни; мој прадед га је откупио п наместпо  на имању; но још се мој отац решпо да с.тално  жпви овде у овоме граду, те да овде наместп  своје централно гнездо; он разорп наше до-  маћинство на спахплуку у унутрашњостп п  све, што је било најбоље, донесе овамо. Ту  се оваке ствари пзрафују п урефују у пола  цене, и ја сумњам да би смо оваку кућу уопште  могли п наместптп онде. II моја жена п ја  мало смо раскошнпх наклоностп. Дакле, тако  се са нама и нашима пренесе овамо. Отуд одоше у дивна купатнла, затнм у  чисте штале где је патос бпо бео као у каквој  графанској собп; затпм у стаје са шеснаесторо  кола разнога облика и велпчпне; па се опет  попеше на други спрат али на другој страни  куће. Ту је оружница са пуно оружја раз-  нога система; затпм две саде, збирка старпна  под именом музеј, хаљине, новци, споменпце, 295 оружја, алатп и друге дрангулије. Т у дсфоше  до једних гвоздених врата. — Ово је улаз у ризницу. Један послужитељ отвори тешке врат-  нице, и они уфоше. У стакленим орманима  било је ту намештено пуно сребрног па н  златног посуфа, ножева и украса; у једном  твозденом пак, који је сам гроф отворио кљу-  нем што га собом ношаше, били су адифари,  породинна блага и накити нагомилани од по-  станка њихова колена до данас. — У овој је соби од прилике вредност  •од једнога милијуна форината, — рече домаћин. Кад прегледаше, изифоше и затворише  све. Затим кроз музеј а кроз велика и лепа врата  ступише у огроман величанствен простор. — Ово ke вас место највише интересо-  вати. И ја га волим, па готово сви волимо  ту да пробавимо часове; прекодан бар један-  пут овде се скупљамо. Павле подиже свој задивљени поглед на  красно намештене, чисто и лепо урефене рафове  пуне јако повезаних књига. То је библијотека. Висока дворана за два спрата са великим  видним прозорима. Па како беше већ напу-  њена, то је по средини сале стајало неколико  унакрст симетрично постављених дугачких  ормана, са разним хшповима на њима, а измефу  њих су столови са лепим кадивеним седи-  штима. Такав један мефупростор, к:аквих бе-  јаше свега пет на броју, био је због своје  одвојености врло згодно место за одмор, раз- 13 296 говор нлп чптање, а да се други чптачи по-  намештани по другим тим мефупросторнма не  узнемирују. — Кад ми је дуго време, ја овамо ггре-  лазим, јер сам поуздан да ћу ту увек наћп  кога од укукана. И одиста. како су продазплп поред по-  јединпх td s  одељака, у  свакоме наЗузше једно  плп више лпца. Мадо друштво упутп се појединпм рафо-  впма и орманпма, да разгледа понеке кпвпге.  Гроф је неке вадпо и показпвао Павлу, а и  овај пх је сам разгледао. Ту се умеша мало  живље п Агнеша. Разговор постаде живљи,  прекпнут овде онде чптањем, пењањем уз га-  лерпја, сагињањем п тражењем. Павле је желео да никад не пзпфе са овог  места, јер је ту имао прилпке да сасвии блчзу  стане Агнеши, да јој осети мприс њене беле  коже и, једном, да пм се чак п руже нехотице  додирну. — Ево још једна пнтересантна ствар.  Ово је орман госпофа Јанковићевпх. Пзвадп  једну књпгу,' Агнешо. Ова учпнп то п предаде је Павлу. Књпга  је била унутра обележена старпнским неспрет-  нпм жпгом са натписом: L 1 B R 1 D 0 N M A R V M 1 A N C 0 V 1 T S ,  а било је п новпјега жига са речпма Biblio-  theque des Comtesses Yankovitch — Ове књпге одвајкада остају од жене  породичног старешине на жену првенчетову.  — објашњаваше гроф. — Сад су наша својпна. У тај пар донеше грофову пошту. Бпло 297 је два три писма. Гроф оде код оближњег  стола, да потпише признање, а млади оста-  доше поред иначе доста скривеног ормана. Ако је младић икада желео да остане  насамо с овом младом девојком, то је тај тре-  нутак дошао. Овај тренутак, ако није био  згодан за какво разлагање, био је довољан,  да јој се дошане једна, која fee'joj казати све.  И он се за тренут премишљаше шта да ради.  Да ли јој сме он ову реч казати не знајући  како ће ју  она примкти. Алп ако он не зна  шта она о њему мислн, да ли због тога и он  треба њу да остави у неизвесности о самом  себи? И уопште ако обоје загрева исти осе-  ћај. да ли је паметно ћутати? Не могав се одлучити, он је погледа не-  измерно тужно. И Агнеша одврати овај сетан поглед и  очи канда јој се замутише. Павле је био на чисто; то се ту збило  једно немо признање са сузом у оку. Гроф се врати. — Која вам је то књига? А, „Кмет у  Заламеји“ од Калдерона. Ми смо имали једну  бабу шпањолског порекла у породицн, она је  читала те књиге, што их овде у неколико  редака видите постављене. Сећам се, из овог  ми комада нарочито хвадила једно лепо место  где млади официр објашњава другу, како је  то могуће да му се најсилнија љубав заметнула  у срце за један тренутак. . . Ах, ево теткице. Сви се окренуше. На крају оног простора  измефу рафова стајала је киегињпца Страта. 298 Павле се трже, а тако исто и Агнеша. Да лп  је ту стајала од пре. или је тек сад дошла?  Да лп пх је видела? Да ли је што приметпла ? —  Одите ближе, теткице, — зовну је  гроф. — Јесте ли још болнп? Ама ви сте  много бледи; па и дрхћете. Ш то сте онда  излазилп пз собе? Киегпњпца седе. — Хтела сам мало да се разонодим. Мн-  слила сам да ће мп пре проћп; али сад видим  да сам погрешила. Павле је поздрави, али она једва мрдну  главом, већ се наслони у столицн. Проф позва госпофпцу Јулију и замолп  е да одведе кнегпњицу у њен стан. — Кзгледа да је пролазна слабост. Хај-  демо даље, — говораше гроф. — Ова се бп-  блпјотека, као што је видите, овде у престо-  нпци неће увећатп. То је много скупо, а овде  и нема оне потребе, као у унутрашњостп на  пмању. Очувана овако она ће временом још  добнти у вредности. Пошто су површно прегледали п богату,  неколпко столећа стару архиву, п друга нека  одељења, која се обнино налазе у великашкпм  кућама, вратпше се у главнп стан у салончић  где су били префе. Профица је још ту седела.  п чнтала. Павле стаде да се прашта, али грофнца  га прекиде: — Мефер, господнне Ђурпћу, ви сте нам  донели мало песама, зар немате впше ? — Један мој друг обећао мп је, али мп 299 није донео за данас, а ја сам се ме/ђутим осло-  нио на његово обећаље. — Па хоћете ли их добити ? — 0  томе нема сумње. — Онда молим, дођите нам још једном  и донесите. — Или пошљите, ако вам је лакше, —  рече Агнеша. Грофица погледа у ккер:  канда ова неће  да овај више долази. — -  Јест, како вамјелакше, — додаде и она. — Ја Гу учинити како ви наредите. — Како велиш, Агнешо ? — Није лепо да трудимо господина, ма  да би боље било да ми он да упуства. Али  песме нису тешке, моћи Гу и сама. Ту се и гроф умеша. — Ако је боље да ти да упуства, онда  замоли господина Ђурића, да још једном дофе. Агнеша се брзо окрену Павлу и брзо али  кратко рече: ■ — Молим. Павле се поклони и одговори: — Доћи ћу. То је била једна мала лукава игра љу-  бави, да родитељи не примете ништа. И Павле  се опрости са породицом носећи у срцу једно  драгоцено сазнање. — Ви сте, дакле, сада у извесности о  своме положају у овој целој замршеној афери,  — рече једног дана Нинчић Павлу, кад му  је овај, не зна се већ који пут, причао о 300 својој љубавп, коју се сад већ нпје стидео  тако назватп пред собом п пред својшг при-  јатељем. — Вп, дакле, од оног тренутка у  оној благословеној бпбдпјотеци спадате у ред  најсрећнијпк л.удп на овом чемернон земљину  шару, п ја жислтц нпје ми нужно увераватп  вас, да се овом новом обрту од срца радујем  и да вам честптам ту вашу велнку и ретку  срећу, која одпста спада у најређе на свету.  Будите за њу бдагодарни Богу и чувајте је,  а ја вам желим да до краја буде тако и да  на крају, а то нека буде што пре, после то-  лнких вашнх мука, постигнете своју прекрасну  жељу. Ви сте у велпчанственом положају,  прико, као што се каже, паде вам сикпра .  у  мед. Хајд’, нека је са cpelioM . Нпнчнћ је првнх дана остао прп оваком  тону говора, што је Павла учпннло још срећ- нијмм ,  jep je у тим речима видео одооравање  онога. кога је ценио. Тек после неколпко  дана Нинчпћ му рече: — Ја сам, у осталом, већ давно слутио  што вп не знађасте. Мислим да је то младо  чељаде још пз Србпје понело собом „божан-  ствену искру". Вп сте мп о тој стварп п  прпчалп сваку појединост како заљубљенп  обпчно чпне. По тпм поједпностпма ја сам  одавна већ знао што сте вн тек сад сазналп.  Ilo б о .;г> е је што сте пустплп Да се ствар  c4!ojif>! дрнродшш путем развпја. 'Жанчпћ п Павле су се сада, када су по-  данп да попуштају, обпчно  саетајали. одплазплп у шетњу п 30i за то време су обнчно п водили оваке раз-  говоре. Нинчпћ му, продужавајући шетњу, да-  ље рече: — Сгзе у очима . . .  то је озбиљна ствар;  сузе у очима значе велику љубав. Но не-  мојте да уздрхкете, треба да се навикнете  на ту реч. У осталом, ви то већ знате и  сами, као што је п она уверена о вамп, јер  су њене сузе биле само последица вашег жа-  лосног лица као впновника. Главно је да сте  се споразумелп. То је једно. Друго: још су  вас и поновно позвали. То је такофе тријумф.  Али мени се чини. да Ге то бити ваша по-  следња посета. — По чему? —  По оној љубазности родитеља. Они  су се и сувише исцрпли пред вами, а да не  би били уверени да су то чиниди пред лицем,  са којим не мисле и даље стајати у додиру. — Па шта Пе, дакле, бити? Нинчић оклеваше, затим рече: — 0 томе ћемо говорити, кад му буде  дошло време. -  Не, не, молим вас да о томе гово-  римо сада. — IZteno, — рече Нинчић без вол>е; —  даље ће бити оно што је са мном било. 302 — Не. пријатЦву, не. То је неминовна  еудбина свнх овакпх случајева. Истп је случај  бпо код мене; исто ke се тако свршптп п овај. — А, вп сте свирепп. — Алп сам п правпчан. Ја сан вас на  све то упозорио, шта впше, бпо сам вам v  иетом тренутку пред очпма, ја, жпв прпмер  и доказ од костп п меса. Вп сте поред свега-  тога загазпли у овај опасан одношај, а то  значи да сте били свеснп о псходу и да нисте  марили за њ. Можда је овај разговор плп црне слутње  његове утицале толнко на Павла, да кад је  прве недеље поновио своју посету, п однео  и остатак песама, није впше бпо онако сло-  бодан и пун надежде. Али састанак овај ппак нпје био без-  својих лепота. Павле је, као хотпмпчно, у сагласностп  са својпм душевнпм расположењем данас нза-  брао све тужне песме; севдалпјеке Босанске  певао је са таквпм узбу^ењем, да су му свп  пскрено ваблагодарили, чак п гроф, који је,  чувши свирку, одмах прпшао овамо. Јвроф је свој данашњп долазак објаснпо  не само лепотом Павлова певања, које га је  овамо домамило, век п душевнпм сродством,  које постојп измефу тпх песама п његовпх  осећаја. — Забадава, — објашњаваше учтиво  гроф, —  поЈзекло се не може нп порећп нп  избрнсатп. Када ове песме слушам, чнни мп  се, да се у мени буде неке давнашње, тамне 305 али тим примамљивије успомене. Другом тог   можда, не би нп било лепо, а мене о.чарава. Доцније дофе и кнегињица са читавом  пратњом: са маршалом (то је онај господин,  кога је грофица у Баточпни звала бароном);  са неким високим мршавим господином, кога-  називаху професором и који је некада у кући  био васпитач, али и доцније остао, да уре-  фује грофовску архжву и остале збирке, и  да напише историју породице. Са кнегињицом  дођоше још и нека друга отменија лпца, од.  којих је Павле запамтио само једну дежме-  касту госпофу и једног малог господина са  сјајно улицканом црном пароком, од чега му  је задњи део главе изгледао као политиран, Овај господин, са политираном главом,  био је врло љубазан и после сваке песме  пао би у екстазу, објашњавајући кнегињици  да млади господин дивно пева, да су песме  које предаје права ризница за оперску му-  зику и да млади господин има врло срећну  спољашњост за таке ствари. Он је то говорио кнегињици, али му  ова окрете лефа. Друштво мало оживи; свако је редом  нрилазио каквом инструменту и предавао  нешто из својега егзотичнога програма. При  том се обелодани Павлу да је онај мали го-  сподин са политираном главом неки чувени  музичар, који је у кући предавао ову умет-  ност, а доцније добио права да посекује по-  родицу, но, изгледа, само у оно доба, кад се  нису очекивале посете из вишега друштва. 304 Напослетку дофе пас рЛстанка. Навле се  врло церемоннјално захвади код грофпце на  мнлости и уживаљу што му је пружпла по-  звав га у своју кућу, а гроф му врати све  те унтпвостн. Кнегињпцу је пољгбио у руку,  која му се поклонп врло учтнво али п збу-  њено;  са Агнешом се руковао п руке су  им се обухватпле као што су mr се п по-  тледи удубилп очп у очп тренутно. Затнм  Павле оде. Кад је бпо пред кућом, окренуо се с  тегпкпм срцем према њој, као да је онде  оставио нешто најмилпје, са чпм ће се мо-  рати раставптп занавек. IX пхг.дх.ггхд: г г  гссесгз : Питање о васпитању у мо-  дерном је друштву питање о жи-  воту и снрти, питање до кога  стоји будуЗшост. Eenan еднога дана грофица Јанковнкева  изненада оде у одаје своје сестре  и нафе је пред прозором плачући.  Наслонила се о широки прозорски  оквир, а очи покрила рупцем и оба-  двема рукама. Грофица јој прифе полагано и метнујој  пуначку руку на раме. — Ш та радиш, Страто ? Ова се трже, окрете се и, погледајући у  сестру немпло изненафена, труфаше се да при-  крије сузе. — Ти си, Сандо? — 1Нта ти је? —  Ништа, размиитљам. — Са сузним очима. Зашто плачеш? — Нисам плакала, али сам имала пуно  тешких и неутешних ocekaja. — 0  чему сп мислила? Ш та имаш тн 306 да тугујеш ? — зашгта је грофица прекорно.  — Тп би требала сад, напротпв. са нама за-  једно да се радујеш. — Чему? — Ти се у посдедње доба мало инте-  ресујеш за стварп ове куће, а њен сп члан;  иначе бп знала шта велим. — Одиста не знам. — Та, хтедох ти јавитп, да сам се ре-  шила да удам Агнешу. Кнегпњнца се трже п брзо прпфе сестри. — Да је удаш? За кога? — За једну врло ваљану партпју. — За Павла Ђурпћа?! — ускликну кне-  гпњпца, а сва се стресе. — Каква ти је то пдеја! Зашто баш  за њега? Кнегпњица Страта се полу несвесно cnv-  сти у наслоњачу. — Ах, дакле, није за њега! — А зашто бн било баш за њега? Грофица погледа испптујући у сестру, која је ћутала. — Молнм те, —•  понови она, — објаснп  ми твој префашњи усклпк. Кнегињпца се, у место одговора, за-  плака, а грофица је попдашено ухватн за  руку и запита: — Ха, Страто, тп знаш нешто о чему  не смеш ндн неКеш да говориш. Ш та кри-  јеш  то од нас? Твоје је држање од пре не-  колико дана врло загонетно; сад сам те за-  текла где плачеш. 307 К н еги гБ и ц а не одговори, али је погледа  молећи, као да је преклињала да је не испитује. Грофица поче да хода горе доле очевидно  љутита. Натим стаде пред сестром и поче  јој пребацивати: — Ти се још ниси опаметила. Ја сам за  твоје сузе, које мало час видех у твојим  очима, мислила, да си се нешто сетила наше  покојне мајке, која нас је тако рано оставила. — Да, и ње сам се сетила... — На жалост, пуно имам разлога ми-  слити да није тако. Ти се канда бојиш за  твога младога Србина. Кнегињица суморно погледа преда се. Грофица је ухвати за раме: — Страто, немој од мене крити ништа.  Ја сам мајка; сад се више не бринем само  за своју одраслу самосталну сестру, већ и за  своју младу неискусну једину кћер. И кад се кнегињица још не могаде да  реши на одговор, она јој довикну својим  снажним гласом: — Говори! Ти кријеш нешто од мене,  што ја морам знати. Говори! И тада јој кнегињипа исприча сцену у  библијотеци, којој је нехотице била сведок.  Она је приметила немо признање у очима  двоје младих, и то јој је мало час отргло  усклик. Грофица је пред њом стајала као уко-  пана; после неколико тренутака проговори: — Ти си изустила важне речи; ако си  се преварила ... ако .. 308 Очајно лице кнегпњпчино потврфпваше  ввен псказ. — Дакле истпна је! П а с е  о н д а упути вр ати м а. —  Опрости, ово је тако важно питан>ег   да га морам одмах решити. Кнегишица је не могаде зауставнти, а  грофпце нестаде кроз брзо отворена п затво-  рена врата. После неколико брвих корака грофица се  ипак заустави у ходнпку. Промишљала је  шта најпре да радп, те се реши да оде мужу Проф Јанковнк је, као увек јутром, и  сада седео пред својпм ппсаћим столом и ве-  ома се зачудпо, када впде своју жену како  брзо улазп без куцања а зажарена лица. — Добро јутро, драги. Да чујеш што  fee ти крв узбуркати. —  Ти си се нешто узнемирила! Седи,  да чујем. Она остаде поред стола стојећп и пспрпча  кратко признање сестрпно. Гроф се јако уозбнљи п запита: — Кад је то бпло? —-  Пре две недеље или дванаест дана,  кад је онај Србин бпо последњи пут код нас. — Хм; дакле, прпмпсмо плебејца у к \ћ у .  п он нам је на првом јуршпу отима. Ето по-  следице наше превелнке л.убазностп. — Та, није то због тога. Ако ту одпста  нма нечега, ондаје то, нажалост. права љу7 бав. — На жалост, тако је, —  одговори гроф;  — са овакнм се снмптомпма појављ\је само 309 права љубав. И шта ћемо онда са нашом  јединицом ? — As, ово је ужасно! — рече грофица  нестрпељиво. — Ту не помаже пренемагање, драга же-  нице, већ најпре треба извидети тачно у чему  је ствар, па после решавати шта ће се. Само  се не сме изгубити глава, јер онда је наравно  и све остало изгубљено. — Па шта да се ради ? — То је обично питање слабијих, када  се због својих погрешака нафу на цедилу.  Али оставимо пребацивања и гледајмо своја  посла. Најпре требаш да знаш, жено, да је  онај младик јача страна, ако има уза се — То се не зна! — узвикну грофица. — То треба видети. —■  Па да видимо. — То је твоја ствар; ти си мајка, ти  ћеш то најбоље уМети свршити са својом  ккерком. Али пре свега умири се, седи, раз-  мишљај, па тек кад си се охладила, почни. Грофица седе и размишљаше. — Како би било запитати њу саму? —  рече гроф. — Не знам, још не могу да се одважим ни  на какав одсудан корак, ади, чини ми се, тај  начин и иначе није најбољи. Впдеку. — Радп како знаш; желим ти успеха. — Ја све мислим, да нема* до ње нити  кривице, нпти заинтересовања за тога странца. Профе неколико дана, док се грофица ГроФИца А гнеш а Ја н к о в и ћ е в а 14 310 предомишљала п, кад смггслн згодан начин,  оде. да потражи своју кћер. Ова је била у својој соби седећи пред  гласовиром; прстима је површно прелетала  преко клавијатуре, а пред љом на наслону  бпле су отворене песме, које јој је Павле Ђу-  рић био донео, и уз које бејаше својеручно  написао француски превод. Она је певуцкала  расејано, полугласно, а погледом је лутала  по ваздуху. — Агнеша! — ослови је мајка. Она се трже и устаде. — Остави, сине, свирање тнх напвних  почетничких песмица, у којпма нема нпкакве  праве и озбиљне лепоте. Губпш времена залуду. — Зашто, мамице? Менп се јако свиде.  Пуне су непосреднпх чпстих пзраза, у којпма  се на прве звукове назнре побуда што пх је  изазвала. — Да, оне су пуне и сувпше непосред-  них израза, али непосреднпх до простоте, до  сељачке грубости. — Менп се, напротпв, чпнп, мамице, да  у љпма увек пма и нечега галантнога, као  да их је спевао народ којп п нема сељаке. — Ти си оштроумна као увек, чедо моје.  То је по свој прплицп у тпм песмама отуда,  што је и тај јужњачкп народ жпвео некада  близу средишта цивилизације. Tu сп сама вн-  дела на нашем путу остатке њпхове старе  културе. Онп су тада били и углафенпјп но  сад; тада су стајали у јаком општењу са  Грцима, а Грци су тада били оно што су 311 данас Французп. . . Но мени се ипак не до-  падају ове час размажено еладострасне, час  сурове песме. Агнеша тужно обори главу. Она је те  песме тодико волела! —  Али оставимо то! Та, ако hs баш во-  лиш, имакеш доста прилика да намирујеш  своје неразумљпве ћудп. Ти си наша кћи, и  твој отац и ја трудили смо се да ти у жи-  воту осигурамо независан, управо сјајан по-  ложај;  кад се удаш, имаћеш времена, да свп-  раш и да певаш твоје песмице до миле воље.  Али сад да се разговарамо о претежнијим  стварима. Тиче се твоје удаје. — Да се удам? Ко мисли на удају? — Седи, дете моје, до мене. Тако. Сад  ми кажи волиш ли своју матер ? — Какво је то питање, мамице ? — Тиме хоћеш да кажеш да ме волиш.  Дакле, слушај. Верујеш ли да си нам ти наше  благо, твоме оцу и мени? Верујеш ли да ми  то благо нисмо ради да изгубимо? — Ама зашто бисте га изгубили ? — Године су ту, кад се и на тај тешки  тренутак мора мислити. Теби је већ двадесет  и прва година. — Па шта је с тим? — рече Агнеша,  брижно посматрајући своју мајку, која је у  овом тренутку бпла пуна нежности према њој. — Ти знаш како си се држала према  већини твојих просилаца. Било их је, хвала  Богу, доста. Ниси хтела рано да се вежеш,  а и ја сам волела да ми што дуже останеш u * 312 у кући, кад је Таспло већ иорао да оде на-  поље озбиљнијих дужности но што су сн-  новље. Али се внше не може чекатп. Ове  лепе очи канда се понекад п нехотпце нуте,  п канда су ти овп твојп сјајни обрашчпћп  понекад тамни. . . Агнеша постаде пажљивнја, Така нежност  мајчина морала је иматп нарочпта узрока, и  она је са немилом слутњом заппта: — Т Т Тта хоћеш тиме да кажеш, мампце? — Ш та хоћу, кћерп? Па зар немаш нп-  шта да мн кажеш? Баш  ништа ? — Не знам шта желиш ? — Ти не требаш од мене бар сад још  ништа да кријеш; можда ће ти мајка бптп  од помоћи. — Ш та бпх могла ја од тебе крити; ма-  мице? Молим те питај, п ја ћу одговарати. —  Ево шта ја мислим, Агнешо. Има не-  колико одличних младића, који се такмпче за  тебе, и менп се чгши, ти кријеш неку тајну  од твојих родитеља. МеТјутпм ја знам да се  у твоме срдашцу наметнула једна срећна на-  клоиост. — Срећна наклоност, мампце, шта разу-  меваш под тпм? — Не, немој критп, н ја нећу више да  те остављам у непзвесности; и ако је то удар  за моје прнродне п најмплпје осећаје. ја ппак  морам прпзнати, да је п томе једном дошло вре-  ме... Ја се потпуно слажем са твојпм пзбором. — Са мојим избором? Ох, мампце, што  ме мучиш ? Ш то не кажеш шта мпслпш ? 313 — Ш та дшелим, дете, не мислим већ  знам. Зар сн тн кадгод веровала да од своје  матере можеш што утајити? Не, не, не, сине,  моје је око још доста оштро, и ја сам женска.  Ја  ти одобравам твој избор. Ја знам све. —  Ш та знаш ? Молим те, реци. — Да си се. . . да си се... загледала — — Ја загледала? . . У кога? — заппта  Агнеша сва дрхћуки. —  А, дакле, погодила сам. . . Видиш да  •од мене не можеш ништа сакрити. . . Знам ја  да си се ти .  .  загледала . . .  у младог .  .  .   војводу Баркарија. — Војвода Баркари? Откуд ти та ми-  сао, мати ? — Видела сам ја добро како се гледате.  Теби се он по свему највише допада од обо-  жавалаца твојих. А и заслужује. Још млад,  а већ толико озбиљан, па ипак пун нежностп.  До душе, није богат, али ми се он највише  свиди, кад си га већ и ти изабрала. . . — Ја, мамице, — узвикну Агнеша ди-  жуки се, — ја га нисам изабрала. — Но-но-но-но, немој се стидети ни же-  стити. Ја ти рекох да у главном нисам про-  тнвна. А има и других такминара. — Нећу да чујем за њих. — Дакле, само хоћеш Баркарија. Срећан  човек. Ипак чу ј:  ту ти је гроф Телеки, осре-  дња партија, али врло нежан човек; . . .  ба-  рон Феј, ближе је своје четрдесете но триде-  сете године, али богат, озбиљан и одлпчан  човек, којп ће некада играти велику улогу 314 у  животу; ти би била чувена жена, п ја се  управо поносшх његовом проспдбом; . .  . затпм  Едгар Калај. паланачки племпћ, спромах алп  врло даровпт п одлпчног је понашања; па-  после . .  . Фон Хадерпк. такоЈје прпјатан мла-  дпћ а десетоструки мплпјунар .  .  . п још некп,  већнном су мп по вољи, али тп канда сп се  реш: ла п пзабрала младога Баркарпја. — Да ли ме просп '? — Говорпо ми је већ, п ја сам обећала. — Тп сп обећала ? Како сп могла ? —  Без тебе, је лп, дете моје? Та, ја сам  већ одавна прпметпла .  .  .  п управо ствар је  свршена. — Како је свршена ? —  Војвода те пспроспо. — И тн сп ме дала? — Како не бсх! Рекох тп. ствар је свршена, — Ох, шта cu учпнпла, мампце! — Зашто, чедо моје, зашто? Немој да тп  је крпво на твоју мајку што је можда преко  твоје воље похнтала, да тп пспунп вољу.  Војвода, нпје богзна каквог стања, јер му је  господпн тата за младостп бпо доста лаке  руке, док је жпвео у Парпзу, где се оженпо  еа једном чтвеном и лепом глумнцом. Од ње  је млади војвода. мора бптп, н наследио оне  лепе особпне које га красе. Ја не волпм те  позорпшне прпнцезе, алп ова је бпла разбо-  рпта п штедљпва, п повратпла је доста зама-  шан део од пзгубњеног пмања. И спн јој је  штедљпв н карактеран; чујем да са највећом  л^редношћу отплаћује очеве дугове; тп ћега 315 са њим кроз кратко време бити врло богата,  нарочито кад додамо твој мираз и теткичин  величанствени прилог. Па још Ззете врло  срећно живети, из очију му вири добра ћ.уд;  ономадне вас гледам у вече из ложе, он је  био у партеру — —  Мамице, молим те, не говори ми више  о њему, — викну Агнеша у највекем не-  стрпљењу. — Како да тп не говорим о твоме за-  ручнику ? - —  Заручник ? Ја ништа не змам о томе. — Не знаш ? — одврати грофица уста-  јући. — Па ево ја ти саопштавам. Ходи ова-  мо, да те пољубим и да ти честитам. — Ш та ти говориш, мајко ? Јесам ли прп  свести ? Какво заручење ? — Па, ја ти рекох, ствар је свршена;  он fee по подне доЗш. — Овамо нека не долази, ја га неКу, —  одговори Агнеша скоро осорљиво. — Ш та? Да се нисам преварила? Да га  не мрзиш ? А што да га мрзиш, тог одличног  младог племика? — Војвода Баркари је одличан младић,  без сумње, ја о томе имам уверења, — одго-  вори Агнеша свечано. — Али ја га нећу за  младожењу и ја нисам са њим заручена. У грофици се узбуни нестрпљење. — Зар тако говориш сад, а пре си ме  својнм држањем обмањивала? — То сте се ви сами обмањивалп, мајко,  јер ја никад нисам мислила на њега. 316 — Па сад шта да се радп. кад је ствар  свршена ? И свет већ зна о тоне да ће нан  он бити зет, а ти нпси пз породпце, која може  да да материјала за чаршпјске разговоре. — Ако таких разговора буде, бпће пх  без моје крпвице. — Знам, кћерп, алп и ако бп ти разго-  ворп посталп без твоје крпвпце, као што ве-  лиш, тп ипак треба да пх уклониш. Ево ти  прилике. — На то не мислим. Ја знам само да  нећу војводу Баркарнја. ' — Па шта да радпмо сад, кад је ствар  свршена? Он нма реч моју п очеву. Ја еам  прпстала п у твоје нме; он ће после подне  доћи, да те проси формално пред целом по-  родицом и доносп тн на поклон једну вековно  стару огрлицу своје мајке, која се у породнцп  чува више од пет стотина година, у вред-  ности од пола милијуна. — То је лепо од шега, али таку драго-  ценосу треба да чува за ону, која ће је уметп  впше ценитп но ја. —  Ама, шта ти је, Агнешо? Ја хоћу да  знам зашто си протпвна војводп ? — Зато што га не волим. — А, а, тако, дакле! Ти га не волпш!   Е, то је друга ствар, — рече грофпца гневно;  — а онда шта значе моја опажања у вашем  мефусобном држању ? — Значе, да нпсп ништа добро опазпла,  мамице. —  А зашто не волнш војвод)г, н што то 317 ннси раније рекда, док га још нисмо охра-  -брили на одсудан корак ? — Зато што на њега никад нисам по-  мишљала —  А загито нећеш да чујеш ? Агнеша се усправи и с озбиљним лицем али чврстим гласом рече: — Зато што другог волим. — Друго-ог? . . .  А ко је тај ? • — Молим те, немој ме питати. —-  Ја ћу ти помоћи. Да није Павле  Тзурић ? Агнеша пребледе, кад чу ово име, али ипак  право погледа мајци у очи, када јој одговори: — Јест, тако се зове. Сада наста ћутање кратко али судбо-  носно. Обе се женске згледаше, Агнеша од-  важно по спољњем изгледу али у души смрв-  љена од страха, а Јанковићка упрепашћена  и решена на све. Кад се мало освестила, рече: —  Дакле, истина је, истина је! Агнеша разумеде да су јој тајну сазналп; на који начин и ко ју је издао, ову велику  тајну, о којој и она сама још не беше сасвим  на чисто, и која јој сад под наваљивањем мај-  чиним искочи на усне као варница под че-  кићем, то она не могаде схватити. Алн ова  је тајна била већ ту на виднку; она је, као  муља, пролетела кроз мирисави ваздух ове  куће, пала је као гром у ову досад мпрну  срећну и благородну породицу, п сад ја само  било питање, какву је штету ту учиннла п  како ће се та штета накнадпти. 318 Опет мајка узе реч: — Ти cn нас поразпла, дете, и, ако не  одустанеш од твоје луде наклоностп, о којој  не могу још нп претпоставпти да одпста по-  стојп, већ се надам да је само једна тренутна-  ћуд запаљене ти млафане маште. онда; ћеш  скрхати сву, дугим годинама мучно саздану  срећу овог дома, и отераћеш пре времена у  гроб оне, који су ти жпвот поклонплп Агнеша прифе својој мајцп: — Зашто тако говорите, мампце ? Зар је-  такав грех волети нскрено п чпсто без ра-  чуна, без задшнх мисли ? Ја тако волим. Грофпца одговорп ломећи руке: — Ама, да ли тп збиља говорпш. дете ?  Јеси лп прп свести? Каквп су то ударп, које-  скрива свака твоја реч и падају свом силом  на моју главу која сам те не само родпла,  однеговала, већ и васпптала ? Чпме сам то  заслужила? Јесам лп ти увек била брижна  мати? Ш то врефаш, што унижаваш, зашто  хоћеш да уништиш ову кућу, која тп је да-  вала пунпм рукама све могућностп, да одра-  стеш ево овако несразмерно днвна ? Агнеша се упропастп. Није пре нп пзда-  лека помгнпљала е ће ова борба бпти овака.  Слутила је да Ге битп тешка, толико је већ  имала пскуства, али јој сад на ове ужасне речп  матерпне, која је у н>еним очпма досад бивала  највећп авторптет и представљала пред шом  највећу п пајсветмју љубав, задрхташе п  душа п тело, те, неодлучна, шта fee да одго-  ворп, само је гледала у мајку. 319 Ова је узе за руку п прпвуче је к себи: —  Оди, изближе да те видим. Куку мени  јадној, канда ћу те пзгубити; имам ужасна  осећање, које ме почиње давити, као да ћеш  ми умрети Os, кћерн моја, шта радиш? Она се грчевпто заплака на грудима  своје кћери, а ова не знаде како да се држи  у овом, можда, првом тешком тренутку свога  живота. — Мамице, слатка, опрости, ја одиста не  знам шта радим Ја сам несрећна. — Да несрећна си, чедо моје, и унесре-  ћујеш и нас све. За Тасила никад се толико  ниемо бринули, јер је он све своје донео со-  бом при ро^ењу; његов је живот био већ  унапред опредељен. За тебе смо се бојали  највише и једино за тебе; теби поклањасмо  главну пажњу непрекпдно и дању и ноћу у  тешким брчгама и неизвесности, хоћеш ли  бити срећна. Зна!ђасмо да ћеш нас морати кад  тад напустити, да ће те позив твој одазвати у  друге нове прилике, где те више нећемо моћи  мазити својим бригама, и где ти никад нећемо  моћи помоћи у довољној мери;  и баш зато  смо за тебе непрестано стрепили. А шта да  рекнем о себи? Да сам имала још кће.ри. мо-  жда би се овај тешки осећај поделио, те би  ми га било лакше подносити; могла сам се  надати да ћу једну бар од више њих видетп  срећном и тиме бар нешто мало утешити срце,  ако то са другима не би био случај. Али ево  ја имађах само једну и то овакву, овакву!  (Обасу кћерку пол.упцима) 0, дете, ти не 320 знаш да мајчино срце целог свог жпвота гнне  у болу н бризп, када пма само једну кћер  лепу п драгу. И сад поред тога ја дочек-as  да ми ово п по себп слабо срце сломијеш. па  ако је од дуготрајне душевне борбе од њега  још што преостало, да п то раздробпш, са-  треш сасвпм. Агнеша је посЈЗтала под теретом овога  ужасног пребацпвања. Она, која је у својој  мајцп увек гледала ан^ела свога на земљп, а  пре свега својега анфела хранптеља, о којој  је п у сну снпвала само као о најузвишени-  јем, о најчпстпјем створењу на свету, она је  то створење увредила до срца, погазпла њену  непзмерну љубав, која јој је живот дала п  која је npafeame од ро^ења досад. Своју мајку никад нпје чула да овако го-  ворп; чула је за оваке прпзоре. можда, у разго-  вору, или гледала у позорпшту, плп у каквом  роману читала о њему, п увек је то о с.рце  коснуло, увек је јако запнтересовало због нео-  бпчностп саме појаве, а ево данас је сама она  у-таквом положају, гата впше, она је предмет  п впновник његов. Од стпда п узбуђења не  могаде ништа да одговорп мајцп, већ је ky-  теккп пдакала у загрљају родптељском. Мајка је на- послетку пусти п обриса  своје и њене сузе. Са уро^еном лукавости  својом видела је да је племенито срце ккернно  не само потресено већ п поколебано. II она  се добро чувала да тај утпсак кварп. Брзо  делање у овакој стварп бпло је главно, п како  је она све унапред прппремила, известпла 321 војводу и своју породицу п позвала га на  просидбу, то јој је ово раснодожење Агнешино  добро дошло, и зато га није хтела никаквиз!  новим насртајем реметити, јер би то могло  избацити Агнешу из заноса, у који је била  довела мајчина жестина н њена силна преба-  цивања која би уздрмала упорност у свакога  доброга детета, нарочито ако је то девојка  млада и слаба и васпитана као Агнеша. Млада грофица напослетку остави своју  матер и седе на столицу ћутекки. Била је  под влапхћу јаче силе од себе и под тим ути-  ском за тренут заборави и свој најсиднијн  осећај и стаде у неком неодрефеном стању  душевне немоћи. То је приметила грофица и она се реши  да употреби прилику. Погледа у сат; било је скоро подне. По-  зва сместа укућане, да одмах после доручка  дофу у велики салон, а овамо је наредила да  се доручак зготови пре но други пут. После доручка сви се скупише у вели-  кој сали, где је и Агнеша била дошла. Мајка,  да би само осигурала успех, није јој споме-  нула ни да промени тоалету, јер би то могло  да је пробуди из летаргије. Агнеша је седела мнрно у друштву, које  се око ње разговарало, кретало и шалило.  Осим ње је само кнегињпца била нешто ћу-  тљива, и гледаше око себе, као да не разуме  шта се дешава. Око три сата свп се узрујаше. Споља се  зачу зврјање кола, која стадоше пред палатом. 322 Грофица узе кћер под мишку п одведе  је у споредно одељен.е. Т у наскоро уфе вој-  вода Баркари. Био је омален, врло снмпатннан, леп и  окретан младић са живпм п велпкпм црнпм  очима, са којпма је, као п са јужшапкпм ли-  цем његовим, прпјатно армоннсала укрућена  чиста сјајна кошуља. Грофица га сачека блпзу врата и шану м у: — Агнеши је позлило, немојте је, кнеже,  много узнемиривати вашпм разлагањнма. То  ћете моћи други пут. Војвода се поклонп пред младом, п то-  лико је био поуздан у свој успех, да је већ  и заручни дар држао у рукама у великој  плавој кутпји. — Светла госпофпце, — прозборп јој  учтиво и званично, — дошао сам, да вас  просим и да вам кажем да ћете ме учпнитп  најсрећннјим човеком, ако ме будете прпмили  за мужа. Агнеша уместо одговора подиже руку;  он је тумачио да прпстаје, она пак да га  одбнја. Мајка приступи п, као да ништа није  чула, проговори пзненафено: —  Ама шта ви то радите, децо? Ш та  вам је то у руци, војводо? Ах, шта се тро-  шите ? Војвода пружи кутпју Агнешп, која је  не узе. - — Гле, гле, — узвнкну грофнца са осме-  хом, прихватп кутпју п отворп је. —  Ах, ах!... 323 Ово је да се човек упрепасти од оволиког  сјаја. Впди, Агнешо, види, дете моје. Извади огрдицу и метну је кћерци о врат. Затим пољуби Агнешу и војводу у чело,  Агнеша не проговори ни једне речи, она их  обоје изведе у салон. Тако је било заручење Агнешнно, а Павле  о томе не знађаше ништа. © X Срде je пуно дубпна и гдп-  бова. којп се кашто етадоже, адп  пх тпеућа струја разрпвају п  плачу. К р а ш евск и камо сте пошли овуда, младићу?  То врло гласно довикнуто пи-  тање било је управљено Лавлу,  који је зампшљено пшао некозг ома-  .н>ом мање живом улпцом. Кад се  осврнуо, видео је да за њпм пде господпн  Чплаг са некпм хартпјама под зшшком као  увек. Стигав младића, он поновп пптање: — Камо ћете ви овако сами п зампшљенп  овпм мртвим улицама, а у овом господском  крају? — Ннсаз 1 знао да је ово гоеподскп крај. — Јест, још како. То је оно што се зове  Magnatemdertel илп велпкашкп кварат. Имате посла овуда ? — Не, шетам се само. — -  Вп се у последње доба много шетате. — Зато што је мало отоплпло време. — Али ви, уместо да се радујете дола-  ску пролећа, све већма бнвате зампшљеннји. 32 б —  То не знам. — Hiije нужно да ви знате, кад ми то  видимо јасно. Павле не одговори ништа. — Но, ви, ваљда, помишљате сада како  сам ја неучтив или наметљив човек. То мо-  жете слободно помислити, јер ја о томе не  водим рачуна. За обичну салонску предусрет-  љивост и данангње учтивости плиткоумних  не марим, п зато је и не упражњавам. — Нисам тако што помислио, а имам  обзира према вашим особеностима. — Увек та нежност, која ми се не до-  пада. Волео бих да сте мало одрешитији, пра-  вији. Ви ника д нећете пресећи Пордијски чвор. — Зашто ? Треба ли да будем као ви ? — •  То не велим, то ви не можете бити, јер се природа не понавља. Али бисте тре-  бали да имате више животне снаге. Ово је,  до душе, швапски израз, али је добар. — Ја мислим да је имам колико ми треба. — Да, колико треба .  .  . за вас, али чо-  век не живи само за себе. . .  Него, оставимо  то. Хоћете ли далеко овим путем? — Не знам ни сам. — Канда сте стади ту или хтедосте ста-  ти. Ја имам посла у овој куки. — У OBoi ? — Да. Они су прнспели у улицу Надвојводе  Карла, а баш пред куку Јанковнкеву. — А шта ви ту имате посла ? — Ја свуда могу да имам, а и имам Гроф иц а А гл еш а Ј а н к о в и ћ е в а 1 5 326 поела. Ја сам свуда познат, ја сам чувенп  Чилаг. —  То знам, алн бих нпак волео знати  и ово. — Проста ствар. Донео сам неколпко  молби некпх сиротих жена. Ако је по вољи,  прпчекајте ме. Ја нх обпчно наппшем п пре-  ппшем за неппсмене, па пх сам п предам код  богатијих породица, којих списак имам код  куће. Овде предатп вратару и кроз којп  дан ћу доћи, да видим ресултат. Хоћете лп  ме чекати или не ? — Зашто да не. — Ја ћу се одмах вратитп. Чилаг уђе и предаде портпру неколпко  молби, који нх гун^ајући бацп на сто. Затпм  се Чилаг брзо вратп Павлу. — Сад сам им предао повшпе. Имају  рачуна да даду. — Зашто ? — Удаје им се кћер. — Ш та? — Ш та шта? Згдаје пм се кћер. — Како ? — Ш та вичете бесмислено? З7  тој кућп  где сам предао молбе удаје се једна девојка.  То је све. — Кој а ? - —  А ко ће је знатп како се зове. Чпнп  ми се Агнеша. — Ш та ? —  Ама шта шта ? — Агнеша Јанковпћева се удаје? 327 — Тако сам чуо да је просе. Павле још једнако гледаше узверено на  Чилага п био је толико задивљен, да је стао. — Откуд знате ? — Ама, зар ја да не знам? Хаха, ви сте  врло наивнп, господпне млади; зар вам јето  чудновато ? . . . Ама зашто етојимо ? Молим  вас, хајдемо даље, молим вас. Павле једва поЗје. — Пудновата ми је ваша вест, тим пре  што није истинита. — П1та није истпнита, шта ви то зна-  те? Ено, ја сам већ и предао молбе на тај  рачун. — Ви сте похитали, алп ја вам кажем  да то није истина, — рече Павле скоро  сурово. — Како да није истина, младићу, кад  знам ко је и младоајјња. — Ко је? — упита Павле једва 'дишући. — Неки војвода Баркари. — Војвода Баркари? — Јест, тако неко закарабуљено име. Ама,  зашто опет стојимо, молим вас? Хајдемо, мо-  лим вас. — Знате ли ви то извесно ? — До врага, шта вам је, шта вичете то-  лико; откуд да не знам? Зар Чилаг може да  говори о стварима које не зна? — Откуд знате? — То је моја ствар. Кроз који дан чи-  таћете, у осталом, и у новинама. — Већ и у новинама ?... Хвала вам на 15* 328 пратњи; ја пдеи натраг. Доста сан се шетао.  — рече Павле праштајући се. — И  ја сан хтео да сврнетс у овај со-  качпћ, илтн још да обпфем неколпко богата-  шкпх кућа. До внфења! Павле се обрну без поздрава. У повраткл'  морао је проћп поред грофовске куће. Пола  бесвесно, као у напнтон стању, пшао је пред  кућои, па је поснатраше одоздо, затнн за-  стаде пред капијон п погледа ушутра. Хтео  је да внди, да лн mia на овој кућп какве  прожене, п да лп ће у авлпјн впдетп нечега  необнчнога; алп нпје впдео нпшта Како је ту  стајао, пзпфе портпр преда њ, скидајућп ка-  пу и уппта га учтпво, да лп заповеда штогод. — Не, неман нпшта да желпм. Алп бих  хтео да вас запнтам о нечем. — Стојпм на расположењу. — Да лп је пстпннта вест о проспдбп  грофице Агнеше ? — Ми укућанн још нпшта. пзвесно не  знамо; али се мефу намн млафима много го-  ворп о њеној проспдби. Бпће да је нстпна,  jeji један од младе господе бпо је ту неко-  лпко пута. — Ко је то ? — Некп војвода Баркарлп плп Бакарнп  нли тако нешто. — А кад је могао отпрплпке пспросптп? — Отприлике на неколпко дана после  ваше последње посете. — Хвала вам, —  рече Павле п даде му  бакшпш. Затпм, одјурп. 329 Оде право у редакцију онога листа, где  је Нинчнћ. радио. Преко једнога послужитеља,  кога је затекао у авлијп, пошље му своју  карту с молбом да нзафе мало под каппју на  неколико речи. — Извол’те унутра. — Нећу; причекаћу овде. После неколико тренутака чуше се хитнн  кораци, и Нинчић insaije преда ш сав упре-  пашћен. 3 руци је држао парче хартије. — Ама, каквп су то ваши успеси, Павле,  за Бога? Каква је то црна вест ? — Дакле. већ и ви знате? — Ево; пре једног сата донеше је; ево  је на овој хартијици; при коректури листа  утледах белешку, можете себп замислити у  каквом расположењу. — Да ли је истина? — Па, не верујем да ннје. — Да ли ће вест и у другим новинама  изићи ? —  Не верујем још данас. Пије донесена  са компетентне стране, већ ју је дао један од  наших колпортера. Лако је могуће да је  прерана. — Можете ли је обуставити ? —  Како да не. —■  Молим, учините ми љубав. — Па шта ће вам то помоћи ? — Гледаћу лично да се известим на над-  лежном месту. — На надлежном месту ? — На најнадлежнијем. 330 — Па шта ћете поеле ? — Да видим. Збогои. Оде. Нинчпћ још неко време стајаше под ка-  пијом, гледајућп за њим са сажалењелх п су-  морно мркљајућп: — Сасвим као ја; сасвпм као ја. Павле је меЈ^утим митао својој кућп, да се одмори и да впди шта ће. Кад је ушао у   стан, јавише му, да га неко чека. То беше неки господскп послужитељ. —  Тражим господина Павла Ђурпћа. — Ја сам. Донео сам ово ппсмо. Павле га отворп. Писмо је гласпло: ..Где сте Вп. Павле? Зар још не впдпте  да Вас волпм ? Мене хоће да удаду, већ су  ме пспросплп код родптења. Спасавајте ме! А .“ Павле окрете бледо лпце своје према по-  служптељу: — Чека лн се одговор ? — Рекоше ми да вас наЈјем лпчно п да  донесем п ваш одговор. — Јесте ли поверенпк? — Ја сам грофпцп Агнешп одан до гроба.  Павле пзвадп хартпју и у хптњп п узбу- фењу једва чптко наппса ове речп: „Заложићу свој жпвот, да предупредпм  ствар. Држите се храбро. Сав Ваш П .“ Послужитељ оде, а Павле, остав сам, баци  се на канабе. 331 Крв му јурну према мозгу и силно му  стаде ударати према слепим очима. Већ кад  му је Вилаг саопштио вест, поразила га је  као гром, а непоузданим кораком ишао је до  палате, отуд је пак више трчао но ишао до  Нинчића и био је сав задуван, кад је стигао  пред редакцију. Али отуд довде на путу ми-  слио је да ће да му прсне глава; она га сад  по други пут заболи у животу, али више но  оно првом приликом код куће у Србији. Мало  час мислио је да ће да му прсне глава, а  сад скоро да му пукне срце. Седео је не-  помично на капабету и гледао је право пре-  да се. У том га је положају затекла његова  газдарица, која пред вече у^е, да спрема за  ноћ. То беше Српкиња, одлична патријоткиња  и врло доброћудна. Издавала је стан увек  српским младићима. Она се убезекну. — Ви сте код куће, ^господине Павле?  Ама шта вам је? Јесте ли болесни? Ка-  ко страшно изгледате! Куку, та то је крв на  вашим уснама. Зато сте се ви јадни укочили. Жена потрчи на врата и стаде викати. — -  Душане, оди брже, Душане! То je био њен син, са киме је заједно  седела. Младић беше случајно код куће, утрча  у собу и, кад разумеде шта је, подигоше за-  једнички Павла, који је био сасвим изнемогао  и одведоше га код умиваоника, да га водом  полију. Ту га газдарица стаде трљати, алн  се одједном отворише уста Павлу и на њих  покуља крв. 332 Газдарпца се престравп. Брзо опра Па-  вда, па га са сивхш заједно поче. свла-  читн. —  Ш та вам је? Је дп вас ко повредио? — Нпје. Доведите мп господпна Нин-  чпћа. — Које му је адрееа? Павле рече п, пошто га свукоше, леже. Душан успут најпре свратп код лекара. Овај стиже ранпје но Нинчић којп је  имао веКп пут да преЗје. Пекар прегледа пз-  немоглог и вртпјаше главом. —  То је неко велико- узбуфење, — рече  газдарпци. — Срце силно куца п глава му  горп. Још не знам шта ће бптп, јер се не  зна узрок. Свакако даћу му нешто. да се уми-  ри, затим да заспп. Написа наредбу. Пред одлазак још рече: — Ако му буде ноћас горе, зовите ме  неизоставно. Пред вече дође Нинчић и заменп газда-  рицу. Павле подиже болну главу а њему  рече: — Молим те . .  . напиши .  .  . једно . . . пи-  самце . .  . грофнци да . . . одложп . . . заруче-  ње, . .  . док ја тамо одем. . . Нека мп означп  дан, кад ће ме примити. Нинчић, до душе, нпје увпдео смер Па-  вдов п нпје разумео на шта би то бпло, али  није хтео да се нротпвп болеснпку, већ после  мучног споразумевања са Павлом наппса ово  писмо: 333 „Милостпва Госпсфо Грофице, .Са болесничке постеље част ми је замо-  -лити Вас да свакако одложите заручење Ваше  Тоспофице кћери до моје посете; иначе сам  решен да то донде било каквим средствима  спречим п молим да ми изволите означити  дан п час кад треба да дофем. Ваш најпонпзнпјп слуга Павле ЂуриГ“ X I К Н Е Г Ш Ђ И Ц А  О Г Г Ч Т ^ Х .Г Г ^ . Пма ппак пзабранпх срдада,  друкчпјега кова. п на њпх кад  се једноп прптпсне печат. остаје  за увек. К раш евски једној од оннх уличица, где оопчно  sl\'/;S - осредња илп оснротела госпоштина се-  дп, какве има у свакој векој престо-  ници, п где обично нма пуно малих  станова п соба намештених за издаваше  махом господичнћима. што се спремају  за своје позпве нлп по школама нли у нпжим  звањима: у таквој собицп такве улпчнце ле-  жао је Павле болан. Високп узани редовн куКа слабо пуштају  зрак у станчнћ, којп је још п прп земљп а  са улпце. У једном прозору пзмефу двостру-  ких окана обмшгатни белн јастучпћ са ста-  ринским пзбледелим везом; нза тога на уну-  трашњој странп окна она мала бела заве-  шчпца, која поглед пропушта само изнутра  напоље, а обратно не; над прозором јефтина  похабана драперија, која се до земље проду-  жава у виду чипкасте завесе у средпнп са- 33& купљене и везане помоћу какве врпце, што  је обешена о позлаћенп клин до завесе, те се  тако ова или раздваја на две стране или се  скупља на једну; у горњем углу одар са сни-  ским орманнићем до њега за свећу и оста-  вљање ситница при свлачењу; поред овога  орман изнутра подељен у два одељења, једно  са рафовима за рубље, друго са чивилуком  за вешање горњих делова одела; спроћу одра  бронзана nek удешена за угаљ, а на њој у   средини над вратанцетом стоји рељеф каквог  анфела што вечито летн пли глава Минерве  са крупним очима или Венере која се смеши;  до тога умиваоник, над њим убрус обешен  о држаље украшено каквим женским падом;  до тога отоман илп канабе са столом пред  њим, наоколо столице; а овамо до прозора  сто за писање. Ако у соби има мали чивилук  за остављање шешира, врскапута, штапа и  кишобрана; ако над столом за писање има  сат, под главним столом ћилим, погдегде  каква слика, рецимо, Бетовенова, у старом  али добром челикорезу, или „Фауста и Грете'4   у осредњем дрворезу, а над отоманом „Кар-  ловачки сабор од те и те године“ (ако је га-  здарица Српкиња), а пред вратима асурица и  четке за обрисање обуће, — онда намештај  спада у финији и тада стаје месечно мало  скупље но обично. Собица није најчистија,  али није ни прљава и по свему је згодна и  практично удешена. Дакле, у таквој је собнци лежао Павле  већ неколико дана. Другови су га, до душе, 336 поха^али. алп их је газдарица, по наредбп  декаревој, враћала. Једпно је прпјатељ му  Нпнчић имао слободна улаза и нзлаза код  болесника, јер је овај њега једпно п сноспо.  Дане је Нинчић обично проводпо код болеснп-  ка, п само би се увече удаљивао на два сата,  да сврши главнп посао у уреднпштву, па да  -се затим опет вратп Навлу. Овај је више био без свести но инако.  Мумен грозничавом ватруштпном не могаше  водпти рачуна о прпликама, у којпма се на-  лазио, па бп се одмах тога сетпо, чим бп  ватра сустала, те бп се умирио. Тада би се  обично жестио, зашто да је болестан. сад,  кад му треба дивовске снаге; сад у најодсу-  днпјпм данима свога жпвота, када му јадном  и нзнемоглом отпмају душу, будућност и  •срећу Нзему би требало дпвовске снаге, п  то му је требадо сад првн пут, сад, једино  •сад, и то неопходно п впше но икоме н впше  но пкада у животу, алп ето он лежи осла-  бела, млитава тела, са душом која горп, го-  рн, ropu. Тада би стао пЈооклињати некакав свет  пун уображенпх врлнна н лукавпх лажи п  себе крпвоклетника, што је силом улетео у  тај свет; одобравао бп п Чплагове нападаје  на тај проклети друштвенп поредак конвен-  цнјонализма; и не бп слушао внше нп Нин-  чићеве утехе, нити би се умирпо, док га опет  не би обузела несвестпца. Нпје нам намеЈза да верно до ситница  псцртамо боловање нашега јунака u да дамо 337 потпупу психо-патолошку слику шегове бо-  лести, не зато, што бисмо то сматрали по  начелу за погрешно илп непотребно, — по-  што би то био задатак науке, — или што то  не бисмо умели да чинимо, — што опет не  би било никакво извнњење, — напротив, на-  лазимо да су оваки моменти згодни да се од  њих створи занимљпва црта карактера ■  или  да се изнесе сцена пуна ефеката; шта више,  ми овакве описе категорично потражујемо од  писца, који себи ставља у задатак решавање  озбиљних проблема, јер се у таквим прили-  кама огледа колико његова вештина, толико  и наук за познавање великих душевних по-  крета, што би уједно било и лепо и корисно.  Да то и сами чинимо, не би нас од тога уз-  држала ни прилика, што ћемо тако што наћи  код неколико велнких писаца и код мноштво  мањих, малих и лоших, те је стога већ и чи-  талачком свету постало досадно то вечито ви-  кање болесниково, његово 'често истоветне ха-  луцинације, привифења, фантазмагорије и оста-  ло приде у сентименталним или преслатким  бенављењима без потребе и смисла, каквпх  налазимо нарочито у осредњим књигама ро-  мантичне школе, — К0ЈУ У  осталом високо  ценимо као одличну манифестацију човечјега  духа, поред тога што то радо признајемо и  свима осталим „школама“. Ми бар у овој при-  лици не налазимо довољна узрока, да улазпмо  у опширније разлагање једино стога, што Па-  влова болест није имала ничега карактери-  стичнога, већ баш као компликација назеба, 388 напора и душевног потреса, појављивала се  код њега као што би се појавила п у другим  сличним приликама, где младост, пргавост п  благост личног карактера даду и посебно  обележје; брзо постигав врхунац свој, брзо се  п спустила тако, да је младић после недеље  дана већ почео да се опоравља. Нинчпћ би, седећп често вечером поред  одра, посматрао са сажалењем зажарено лпце  овог несретног младог човека, кога заволеше  две одличне женске у један мах и који поред  сретних прилика не могаде бити сретан. Коректор је често поред болеснога Павла  радио свој посао; наместивши се поред про-  зора писао је илп вршпо своје коректуре над  дугачким „језнцнма‘ : хартнје (име првих ду-  гачких извадака штампарских, понегде „псећп  језик“) које су му у последње време, по њего-  вој наредби, доносили пз редакцпје у Павлов  стан. Док болест нпје позлила, чувао је прп-  јатеља наизменце са домаћпцом, а кад за је-  дан тренут боља прећаше постатп опасном,  чувао га је сам, ноћпвајући на отоману п не  излазећи по неколико дана. Једном опет дофе онај човек, којп је Па-  влу донео оно ппсамце од грофице Агнеше.  Кад затече у соби непозната човека а Павла  у постељи болесна п неспособна за споразу-  мевање, јако се збунп п погледа с пптањем у  коректора. Овај се обрадова његову доласку  јер је одмах погодио у чему је ствар. — Ја сам прилично познат с прпликама  господина Ђурпћа, — говорио је послужн- 339 тељу. — Он је мој пријатељ, и зато ако пма-  те што да му предате, то можете слободно  поверитп мени. Ја ky му одмах предати, чим  буде у стању да ме разуме, пошто ke за вас  по свој прилпци бити опасно да долазите  пепгће. Посдужитеља мало умири ово уверавање. — Мени је наређено да видим шта је са  господином, — рене још доста опрезно. — Ви долазите од грофице Агнеше; —  говорио је даље коректор. — Ви сте једном  век били ту, и ја сам читао њено писмо. Оно  што је он био писао мајци њеној било је на-  писано мојом руком, пошто је он тада век  био пао у постељу. Човек сада сасвим поверова. — Ја сам дошао да видим како је госпо-  дину, али нисам донео за њега ништа, јер је  грофици немогуке писати. Она ми је нало-  жила да видим је ли бољка опасна. Павле је тада био у критичком тренутку  и коректор одговори: — Посподин Ђурик је опасно болестан,  тако уверава лекар: ја се мефутизх надам да ke  преболети, но ова нада ништа не мења ствар. Човек се захвали и оде. То је било на неколико дана после пр-  вога писма; и још истога дана по подне доби  Павле преко поште једно друго писмо. За-  текло га је при свести. Прочита и даде га  коректору. Писмо је гласило: „Драги Господпне Ђурику, 3 4 0 Дознала сам да сте јако болесни, но о  томе не знам ништа извеснога. Ви знате да  сам већ једном била толико дрска да се за-  интересујем за Ваш напредак; немојте узети  на жао што се сад интересујем за Ваше здра-  вљ > е. Ја бих се јако радовала, кад бих Вам у  Вашој болести остављеног без родбине у ту-  ђем свету могла бити на услузи, ако бисте-  Ви имали доброте да ми пошаљете ма каква  извешћа о Вами. Евстратија де През.^ Пријатељи се згледнуше. Из овог писма,  које се очигледно усиљавало да прикрије стра-  ховање и јаку наклоност, и које је, готово  рећи силом, стрпало праве мотпве у границе  учтивости, било је уједно и доказ о моћи  осећаја које је овај болесни младић пробудио  у оној слабој жени толико необазривој, да му  чак пише. Или је, можда, пуним потписом својим  хтела да замени отворено признање? Као д &  је тиме хтела поред своје љубави  да покаже и поверење у онога, у кога је  желела да пробуди исти ефекат. Да је Павле био мало јачи, Нинчић би  се сада са њим радо упустио у какво опгаир-  није практично разлагање, али овако му са-  мо рече: — Желите ли да јој одговорим? • — Не знам; да ли бих требао ја? —  Не, то не може бити. Ако хоћете учи-  нићу ја; ако не, можемо јој јавити преко кога- — Одговорите јој ви. — Ш та да јој одговорим? 341 — Не знам; како хоћете. Коректор седе и написа одговор: „Ваша Светлост, Г. Ђурић је у таком стању, да Вам не  може одговорити, али јако осећа велику ра-  дост због части коју му указујете. Он је, до  душе, опкољен искреним пријатељством, али  му је Ваше драгоцено писмо и поред тога  било прави мелем у бољи. Вашој Светлости најпокорнији слуга Стеван Нинчић.“ Писмо је однео сам на пошту и предао  га на препоруку. Није прошло много времена, а оно се пред  вече догоди нешто необично. Павле је лежао у бунклу, ма умеренијем  но досада; Нинчић, који је до мало час седео  поред његове постеље, удалио се и сео на  своје обично место код стола близу прозора,  где је могао иатенане да ради и уједно да  има у догледу својега пријатеља. Носао су  му већ били донели из уредништва, и он се  удубио у њ правећи своје барјачиће, бубице,  кракове, крстиће, и остале знакове на окрај- ,   цима штампаних ступаца. Из постеље је до њега допирало мумлање  болесниково; кроз добро затворене прозоре  пробијала је у виду неодре^еног шума каткад  врева културнога живота, а кроз врата оба-  зриво пословање укућана; ову тиху дисармо-  нију као да је хтео да одржи у вечитом току  сат на зиду над главом коректоровом својим  једноставним уредним откуцајима; док је на ГроФнца А гнеш а Јан к о в и ћ е в а 1 6 342 столу у неједнакЕш размацииа шкрппало ко-  ректорово перо. Тада се пред куком зауставпше једна од  онпх кола што су улпцом хптале горе доле.  Мало затим чу се отварање врата на ходнпку.  па онда кораци у предсобљу п тпхо куцање  на вратима. Нпнчпћ устаде и отворн; бнла је дома-  ћлца која јављаше да нека госпофа молп за  улазак. Нпнпић одобрп. У собу уфе омалена женска под густпм  велом; црте коректор нпје могао распознати,  алп је могао познати да је отмена женска. — Јесте ли ви господпн Нпнчић? — Ја сам. госпофо. — Повереник господпна Павла ? — У свему, госпофо. — Да ли слутите, господпне. ко сам? Нннчнћ је знао да Павла у оваким прп- ликама могу посетитп само две зконске, кне-  гињпца Страта илп грофпца Агнеша. Ово је,  по свој прнлици, била она прва. — Мислим да имам част говоритп са кне-  гпњицом де През Она климну главом. — Дошла сам, да вас замолим за дозво-  лу да могу посетитп вашег болеснпка. којп  је за своје кратко бављење овде умео да про-  буди толики интерес наше породпце. у  којој  сам ја најсамостаднија женска. те сам могла  узетн слободу, да га впдпм. Коректор одговорп: — Потпуно ценим ваш поступак п по- 343 штује.м ваше побуде, кнегињо; ево мога бо-  лесника. Коректор је махнуо руком према постељн,  што, у осталом, п није бидо потребно, јер је  кнегињица већ за време свога говора била  више окренута онамо но према коректору. Она приступи одру, окрену леђа коре-  ктору, подиже и забаци вео и састављених  руку дуго гледаше у болно лице мдаднкево. — Хоћете ли да седнете, кнегињо? — Не, захваљујем; ја fey скоро да идем.  Дошла сам само на неколико тренутака, да  видим како му је? — Сад му је још доста рђаво; али се  надам да fee оздравити. —  Надате се извесно ? — упита она, а  глас јој задрхта. — Извесно, госпо^о, — оговори озбиљно  Нинник. — Има ли добре неге ? — Ја сам увек поред њега. — ■  Онда се због тога немамо шта брп-  нути; ипак ако би вам тешко било, то јест,  . . . оно јесте тешко, него ако не бисте могли  издржати напоре, потрудићу се да вам по-  шаљем две милосрдне сестре, које fee га на-  изменце неговати, да вас замене. — Heke битп потребно, кнегињо, ја се  довољно бринем о њему и довољан сам и сам  за тај посао. — Верујем и хвала вам. Нинчик је ћутао, а она после кратке по-  чивке продужи: 1 6 * 344 — •  Не оскудева јш у чему другом? Ле-  кар,по свој придпци, дневно додазн, видим по  лековима; алп да не.ма п каквпх других потре-  ба ? Да нпје у нужди овако удаљен од својпх ? —  Нпје, бар у колпко знам, засад. — Ннје ми потребно, надам се, вамолити  вас, господине, да мп се пзволпте обратити од-  мах, чпм наш болесник буде имао какву праву  потребу, коју не бпсте моглп намирити самп. — Учинићу, кнегињо. Она приступп још блпже одру, а Нпнчић  се удалп, да спреми место, ако би кнегиљица  хтела да седне. У томе иза својих даиј чу  како зашушну њена хаљпна, али се он нпје  окренуо- Кад се вратпо њојзп, она му пру-  жи руку. — Ја, идем, господпне, јер не могу остатп  подуже. Доле ме чека дворкпња. Збогом! Ја  се потпуно поуздам у човека, кога је овај  дпвнп младпћ пзабрао себп за прпјатеља. 5  вашпм је рукама моја част. Ја сам се уверила  да сте му одпста прпјатељ, п није нужно  pefen да сте тпме задобили п зхоје спмпатпје.  Ја впдпм по свему, да му је бољка опасна,  па, ако оздравп, то ke иматп да благодарп  једпно вашем заузпмању. Вп ћете, мпслпм, п  самп налазптп да је сасвнм прпродно, ако  вас замолпм да ме пзволпте дневно пзвешта-  ватп о току болестп. Нпнчпћ се поклонп п заппта: — Којпм путем, rocnoijo ? — Поштом; ја ћу ппсма прпматп уредно  п брзо п без сензацпје. И сад збогом! 345 Он пољуби пружену руку, а она оде. Кад је отишла, коректор узбуфен оде про-  зору, да види кола при пролазу, али она одо-  ше на другу страну. Вратив се пријатељу,  овај се био умирио, као да је префашња по-  сета благотворно утицала на његове узрујане  жиЕце. Коректор погледа у сат, да ли је време  да му да лека; време је било, али пријатељ  је спавао; па и ако је лекар казао да му ле-  кове уредно даје без обзира на стање његово,  а да га увек ради тога а без оклевања про-  буди, он то овом приликом није смео да  учини, кад је видео мирно лице младићево,  утонуло у дубок сдадак сан, а можда и у  слатке снове. Он га остави неко време, упали  лампу и приближи се орманчићу, да узме лек. Али на његово велико изненафење под  руком осети неку тврду ствар. Узме је и по-  гледа. Био је то завој од фине дебеле хартнје  и како није био нп запечаКен ни залепљен  нити на њему бејаше натписа, он је без окле-  вања отвори и извади садржину. Завој је био напуњен новнаницама сто-  тинаркама. НинчиК преброја, било их је два-  десет на броју. У свом изненађењу не зна шта да ради  с овим проналаском, те га брзо гурну Павлу  под узглавље. Затим i^a уздрхталом руком  пробуди. Овај га погледа узверено и прими  .лек бесвесно, али окрену главу према зиду  и продужи спавање. НинчиК оде своме послу. Наступп она  префашња тишина, само се сада већ не чу 346 мумлањв болесниЕОво, већ његово уредно дп-  сање. Коректор је довршивао рад с нанером,  да после позове домаКпцу на кратку замену.  док он буде на вечерп у облпжњој каванпцп.  п да се мало напојп свежа ваздуха. Али не потраја тако нп четврт сата.. а  оно пред каппјом опет стадоше кола. Лупнуше  колска врата, прпблпжпше ее брзп корацп  под сводом на степенпма п кроз ходнпк;  отвараху се врата мало брже но мало пре п  отворише се п собна брзо без преходнога  куцања. На прагу се појавп впсока женска прп-  лпка са густпм велом на лпцу као што пма-  ^аше и она пређашња. Она брзо \ф е; заборави да затворп врата,.  те је морала то да учпнп газдарпца, која се  затим удалп. Када дошљакиња угледа Нпнчпћа, пре-  страви се: —-  Ах, Боже мој, ко сте вп? — Ја сам Стеван Нпнчпћ, коректор. Ш та  желпте ? —  Да лп ту седи господпн Павле Ђурпћ? — Ево га у постељи. Странкиња узвпкну полугласно, бацп се  поред одра на колена, ухватп болеснпкову  врућу руку, наслонп на њу своје лпце још  једнако покрпвено велом п кроз загушљиво  јецање понављаше: —■  Ах Боже мој, Боже мој, он ће умре-  тп!. . . Бозке мој, он fee умрети. — Умирпте се, госпођо. То може да про- 347 будп болесника п да му проузрокује смрт.  Ви сте код постеље опасно оболелог. Она се трже и уздиже се брзо на ноге. — Ох, ви велите, да је опасно болестан,  и нареЛуујете мн да се умирим! . . . — Опростите, госпофо, он не сме при-  мати посете, осим ако му оне неће да науде.  У осталом он ke. надам се, оздравити. — Ах, истина? — ускликну она нагло,  са очигледном радошћу. — Оздравике! Да  ли ви то искрено велите ? — Искрено вас уверавам, госпофо. — -  Опростите, господине, што вам се не  представљам; ја .  . .  ја то не смем.  . . ја сам  тако несрекна. — Није нужно представљање, ја сам век  погодио ко сте. Ви сте грофица Агнеша Јан-  ковићева. — Ви, дакле, знате! — У овом граду сумњам да господин  Ђурик има искренијег пријатеља од мене. Она диже вео и приступи му ближе. — Знате ли ви што о нашим односима? — Све, грофице, до ситница. — Онда кете појмити мој долазак Ја сам  дошла сама, управо побегла од куће, молим  вас, господине, немојте ме издати. — Ова је молба излишна, госпођице, овај  је младић близу моме срцу . .'. као и вашем,  .  • — додаде он полугласно. — -  Јест, јест, признајем, и молим вас, до-  пустите ми, да се поред његове постеље на-  плачем, јер то не смем хсод куће. 348 — Само га нелхојте пробудптп, јер вас  не сме угледати. — Ох, Боже мој, како ћу? — рече она  тако дирљпво, да се коректор окрену п узбу-  фено оде своме прозору не обазрев се више  на то шта ће она да чинн. Агнеша скиде шешпр н огртач, бацн га  на столпцу и опет клече поред одра. Нежно  узе руку Павлову, обасу је пољупцима, за-  тим, непрестано је држећп, наслонп главу на  узглавље н плакаше нечујно и дуго. Тако npolje скоро четврт сата. Павле је  спавао у дубоком сну, окренув главу од оне  која је проузроковала његове пати.е, алп је  дошла, да сама узме ввегову руку, држећи је  чврсто као да је ннкад више не мисли пу-  стити. Коректор је пак стајао код прозора п  гледао напоље. Пред капијом су стајала- кола,  на којима се Агнеша довезла, обпчна најмљена  кола са рђавпм коњпма. Т)т  је стајао дуго удубљен у своје мла-  дпкске успомене, када осетп да му се лака  рука спусти на раме. Он се окрену п угледа пред собом Агне-  шпн лик, сада век мпрнијп. — Ја сам дошла у опаснпм приликама  по мене; али сам се морала уверптн о стању  Павловзт , — она збуњено оборп очп, када  ово пме пзусти. - — Ја мислим, господпне, да  ме вп зато некете осудити... — Не, грофице, напротив, то се од вас  чак морало н очекиватп. — Ја сам се дуго предомпшљала, на којп 349 €>их начин могла да добијем вести о нахоЗ^ењу  Павлову, — ту опет обори очи, — али нисам  могла наћп другога бољега начина до онога  што сам га досада употребл3 авала, то јест, да  долази и даљемој послужитељ, кад год то буде  згогуће. Молим вас, господине, будите мп на  руци, а и њему, као што сте и досада били. — -  Ја јако волим господина Ђурића, и  п о .  себи се разуме да ћу безусловно бити одан  и оној личности, коју је он тако страсно и  тако истпнито заволео. Она седе и покри лице марамом. Тако  мало поседе, затим му рече: — Ја сам погрешила, што сам била то-  -лико слаба, да пустим ствар, да довде дође.  Али нисам могла друкчије, није било могуће. Нинчић је погледа и замисли:  у овом  тренутку ево пред њим оне, о којој му је онај  заљубљени младић толико много говорио, те  ју је по томе познавао много раније но што  ју  је видео лично. Пред њим је ово двоје  младих, јунаци једне дирљиш трагедије, која  се одигравала по правилима општега морала,  што га је поставио дух човечанства, да од  овог маленог плитког живота начини непро-  ходну дубину од туге и небројено зала Гле-  дао је са интересом, јер је њихова судбина у  свему личила на његову. Знајући колпко је  он мука претрпео. већ га је и по томе вут кло  срце њиховим личностпма, и да не беше прп-  јатељства aiy према Павлу. Некакав сладак  уввшпен бол испуши м у ^  груди, он тешко  уздпсаше u мало је требало па да се, надра- ЗбО жајел Агнешпнпх суза, која је пред н>тг тпхо  плакала, не заплаче п сап. Стеван Нпнчпћ пзгледао је сам себи у  овопе тренутку као роб везан тврдпн оковом.  којп му не даде слободна покрета плп, боље  рећи, ocefeao се као у сну, впдев како са  огромне внснне пада некакав страхотан терет.  Он га лежеки на земљи видп у впспнп, алп  нпје у сташу да макне укочене удове, нпје  у стан>у да се уклонп с места; мора да впдп  и да сачека пропаст прп здравој свестн п  прп јакој вољп за спасењем. Тако је он некад  прошао, у младости. Тако је било п овде.  Случај му је био добро познат. Он јечуогрмља-  вину одозго, терет се приблпжавао, знао је  и за последпце, али се ту нпшта нпје могле  учинптп, већ се мора сачекатп пропаст. Он је само стреппо, да га ова лепа млади  не замолп за савет, јер јој га не бп могао^  дати. Па ппак је предвп^ао да ће п то битп,  јер је био згодан тренутак по њу, да га о  томе заппта. II она га одиста заппта. — Он је болан, — проговорп, — ја сам  у овпм страшнпм прплпкама остављена сама  себп без саветодавца. Вп сте, по свој прп-  лнци, господине, улазплп у његове зампслп  и смерове, вп бпсте мп, оспм њега, најбоље  моглп рећп шта бих имала да чпнпм? И погледа га тужно, молећн п са боја-  жљпвом надом да ће јој он моћп датп упут-  ства. Он је био у велпкој забунп; наслоњен  о ћерчпво гледао је озбпљно преда се п не  одговорп ништа. 351 Она, зшелећп, да он не жели улазпти у  оваку ствар, наставп: — Немојте ме, молим вас, господине, оста-  витп без савета Верујте да немам коме да се  обраћам, пошто је он болестан. Мишљах пређе.  да ће ми ипак тетка помоћи, која са нама  седи у породици, али, кад сам јој признала  све, она ме је тако ужасно погледала, као да  сам учинила смртан грех, и еама је била у  толикој забуни, да сам морала да прекинем  разговор. Ах, моји ме сви остављају, јер сма-  трају за ужас оно, што ја тако нисто осећам.  Они то не виде, већ само сјај дома, као што-  веле, а ја сам тај сјај почела да каљам. И те-  ткица, у коју сам се највише поуздала, оста-  вила ме је. Коректор је био задивљен пред оваким  стицајем прилика. Ево пред њим, незнатним  човеком, овог сјајног1  чеда, чију судбину и чије  тајне он боље познаје но она сама! Он, забо-  рављен, проклет, повучен у своју неутешну  снротињу, у своју и душевну и телесну чаму,  у којој ће боравити док је жив, он је ипак  тако дубоко био посвећен у најскривеније  прилике једне од најмоћнијих породица, да је  у неколико чак и управљао судбином ове:  та, онај младић тамо у одру делао је по ње-  говим интенцијазга, а он ie још имао уза се  и искуство, којим се могао узвисити над це-  лим сплетом њихових разних интереса, и да  на тај начин сачува за себе правилније су-  ^ење но они сви скупа. Али баш због његова овака оделита по- 352 ложаја његово је поштено срце увндело да су  му и дужностп велнке п одговорност пред  својом савептћу огромна. Он, дакле, најпре  вапита грофицу: —  Како сте сазналн, грофпце, да Павле  лежи болан ? — As, сад нпје впше тешко ништа са-  -знати код нас; сада се удешава отворена  борба. Моја мати нпшта више не крије; ја  сам прочитала ппсмо. које је он послао мајци, п  које је, по свој прилици, вашом ртком писано. - — Јест. И хоће лп госпофа грофица при-  митн још једном господпна Ђурнка? — Она ми је показала ппсмо н рекла је  да Зте га примитн. — Је ли још што рекла? — Само толико, да се са њиме баш желп  састати, јер, као што пзгледа, донде у кућп  неће бити мира. У осталом и он је у писму  напоменуо да ke заручење предупредити ма  каквим срествима. (Она уздахну.) Нзегова га  је болест у томе, на жалост, спречила. Ох,  Боже мој, да ли ће до верпдбе оздравитп? — Кад је госпофа мајка одредила дан? — Кроз две три неде.ве најдаље. Боојзи  је и овај кратак рок много, алп се не може  друкчије, јер би то падало у очи свету, а  утицало би врло неповољно п на породицу  војводину. — Кроз две трп недеље, надам се, гро-  фпце, да fee Павле бнти сасвим здрав. — Ако. донде већ не буде доцкан, —  упаде она са страхом. 353 — Не верујем; он fee свакако бити на,  опрезу, па и ја сам ту. — А, шта да чиним ја? — Ви свакако сачекајте то време мирно  и опрезно. — Ама, шта Ву с војводом? — Има ли војвода каква имања у уну-  трашњости ? — Има. — Пошаљите га тамо да вам спреми стан;  пошто ke венчање скоро бити, лако fee вам  бити да га на то наговорите. — УчиниАу, — шану она захвално; за-  тим устаде и спреми се за полазак. Полагано  је метнула шешир на главу и заогрну се по-  моћу Нинчићевом, па приступи одру. Коректор окрете лице према прозору и  погледа на улицу. И  овом приликом чуо је  шушањ хаљине, али се не окрену; но канда  је сада ова мла^а женска подуже боравила онде. Врата се полагано затворише; коректор  погледа онамо; Агнеше више не беше ту. Кад је приступио пријатељевој постељи,  приметио је, да му је златан крст, што га  стално носаше о врату, био испао из кошуље,  те блисташе у предвечерњем сумраку. А кад  коректор хтеде да га врати у недра болесни-  ку, виде да на њему блисташе суза, која се  по сјају једва могла распознатп од осталог  драгог камења на њему. Било је крајње време да се Агнеша удали,  јер се на неколико тренутака затим Павле 354 ггрббудио и погиедао на онај утао, где је ко-  ректор довршивао свој рад. Он га вовну сво-  јим ислабелим гласом: — Стеване! То је било првп пут, да га је звао mre-  ном. Овај се брзо окрете и пбгледа у пријатеља. —  Ш та желите, П авле? — Ви сте још ту? Еолико је сатп? — Сад fee седам. — Ш то не идете, да вечерате ? — Баш  сад довршујем рад, па ћу одмах  ићп. Али немојте говорптп, знате. да вам је  лекар забранпо. — То ми више вн забрањујете него лп  он. У осталом, осећам се много боље. Коректор сврши посао. уста п оде ГГавлу.  Кад га погледа пзблпже, зачудп се његову  мирном лнцу, бистром погледу п чпстим очп-  ма; био је мирнијн, тако pefcn, свежпјп. — Како је? — Много, много лакше, Стеване. —  Хвала Б огу. сад се само прпчувај. Павле се задовољно осмехну што га пјш- јатељ тикаше; то беше првп његов осмејак  за време болести, п коректору лакну. — Реци мп, Стеване, — п он му првп  пут рече „ти“,  и то као да се по себи ра-  зуме, чисто несвесно, — реци ми, откуд овог  лепог мприса у овој собпцп ? — Мирис? Какав мирис? — Немој мислптн, да бунцам. Овде је  био неко ? — Бпо ?. . . Да, јесте, бно је лекар. . . 355 — Сигурно се добро намирисао ? — Могуће, ја нисам ништа приметио. — Добро, иди сад, да вечераш; и немој  не враћати; цео дан си затворен ту у овом  поквареном ваздуху. — Овде није ваздух тако покварен; про-  зори се уредно отварају, Посде венере сва-  како ћу доћи, као и досад. Сад ћути, и до  ви^ења. Послаћу домаћицу. — Молим те, немој, немој, молим те; мени  је много лакше; и желео бих да останем сам  са својпм мислима. — Добро, до виђења, дакле! — Пријатна ти вечера! Напољу коректор тихо рече домаћицп: — Немојте улазити; хвала Богу, лакше  му је, а жели да остане сам. Још вас молим,  да му о овим данашњим двема посетама ни-  шта не споменете, могло би му нашкодити. Разговор, који се мало час водио између  два пријатеља, био је за време болести први  подужи и овако свестан, а то је био први  знав; опорављења, као што је доцније и лекар  рекао, који после одласка хсоректорова на-  скоро дође. Павле погледа зачу^ено у лекара, icora  је за време болести свега једном видео при  свести, али га није добро запамтио. — Господине докторе, зар ви нисте били  ту мало час? — Не, господине, ово ми је, до душе,  друга посета данас, али одјутрос нисам био  код вас. 356 • — -  Тако ? — рече Павле п почпсдп: ..Да-  кле, Стеван је слагао!" Лекар се обрадова стању болеснпкову п  нареди му мало јачу храну, па, како се за  време његова бављења вратп п коректор, оста-  де мало дуже п поседп у прпјатном разго-  вору дозвољавајући да у њему и Павле узима  умерена учешка. Кроз неколпко дана Павле толпко ојачат  да је устао, а сутра дан се пзвезао на колима.  па је за кратко време п проходао по собп,  затпм п по шеталпшту. Сада га је већ п коректор оетављао че-  шће самог, али му о посетп кнегпњпце п гро-  фице нпшта не рече, већ је п новац, што је  кнегпњпца Страта оставпла, сакрпо, да млт  га  преда, кад прпздравп. 0  току болестп слао  је кратке дневне пзвештаје кнегпњпцп, а Агне-  шу је пзвештавао о побољшању преко оног  послужнтеља,. којп је додазио свакп другп дан. После двонедељног мучног боловања Па-  вле очпгледно ојача. Бпо је још слаб п бледг   али је већ могао живетп својпм обпчнпм жи-  вотом п наставитп ковање својпх заеновпца  п разговоре са пријател ем Нннчићем. РБихово је држање после болестп постало-  сасвпм пнтнмно Павле као да је постао зре-  лпјп, сталоженијп п озбиљнијп, а Нпнчпћ се  поред њега млафег, а пмајућп посла са мукама  младостп, унеколпко подмладпо. ЕВегова на-  мера беше. да ублажп у Павлу потрес прп  губитку Агнеше, што је он поуздано предвп-  фао, па да га прппремп за ерећу, која му се 357 нудила у впду љубави кнегињице Страте.  Он се надао, да fee, ако и даље одржи пре-  тежан утицај свој на Павла, свакако моћи  извршити своју намеру. Павле ће нреболети  рану и биће. срећан у новим повољним при-  ликама, које му је он тако ревносно припре-  мао. ,У  овом пословању бледо лице и слабачко  тело коректорово почело је да показује све  више знакова енергије; он сам постао јеживљи,  тако рећи, млађи и веселији, те је и то до-  принело да се у том времену изме^у њих  разви искрено дубоко пријатељство без уси-  љавања и готово само собом неким пријатним  природним начином, који, као оно пређе, учи-  ни да од тада проводе заједнички живот као  нераздвојна браћа. Ђурић је међутим пребивао у неком ста-  њу стрпељива очехсивања, изгледало је као да  му је то и повратило његово здравље; као да  је био задовољан са својим положајем, никад  се више није жалио; бивао је и сада сетан,  али никада суморан; покрети, говор, погледи  и држање било му је још нежније него ире. У таком стању затече га хсратхсо писмо  дворкиње 1снеги 1вичине, госпо^ице Фернехс, ico-  јим га је молила да се са њом састане у ложи  Heicor омањег позорихпта, означујући дан и  број ложе. Пре него што је отишао на тај састанахс,  коректор му је живо говорио, да буде пажљив  према госпођици и да својим речпма ни изда-  лека не вређа племенито срце хснегињичино,  која се у свему држала куд и камо умереније ГроФ ица А гнеш а Јаи ко в и К ева 17 358 и љубазнпје. но што то поред н>ене ведике  љубави — која се огледала впше у њеним  делима но у држању њену, —■  а у њеним  годинама обпчно бпва. У току тога разговора  коректор му показа завој Јеа новчаницама и  признаде му да су га у његову стану посе-  тиле најпре кнегињица Страта, затим грофица  Агнеша. Ово саопштење није учинило онај утпсак  на младића, какав је коректор очекивао Па-  вле је бпо миран и само се смешпо пресрећно  и тихо. — Ја сам о тим посетама знао, драгп  мој, — рече коректору. — Ти си ми говорио  да сам тада спавао мирним сном, али ја сам  као кроза сан осетпо, да мп се моја мала со-  бица претвара у рај, као да сам осетио бли-  скост љубавп, као да сам знао за долазак  оног најмплијег створа. Од оно доба као да  и боловп мпнуше, спаде ми са душе тешка  непзвесност, ја сам бпо срећан п, чонп мп се,  то ме излечп од тешке боље. .  . Tu си ме, до  душе, слагао, прећутао сп њен долазак, н  хвала тп, јер си ми тиме спасао живот. . .   Али шта ћемо с овпм новцем? - — Радп с њиме шта знаш. — Ја га не могу задржати, јер немам  права на њ. — Tvaico да немаш, кад ти је поклоњен? — Не могу имати права на њ, кад не-  мам права на ону која мп га поклања. - — До тебе стоји да то право уживаш,  јер теби се оно не само признаје, већ и нуди. 559 — Баш зато што до мене стојн, не смем  примити паре; ја наиме не мислим да уживам  то право, на које ти циљаш. — Лепо, — •  рече коректор здовољно, —  онда нека стојп; немој га дирати, али га не-  мој ни враћати. На састанак свакако иди, и  ако ти је незгодно о новцу говорити, немој  то чинитп, јер је извесно, да га ни она страна  неће поменути. Дан и час састанка доЈје, и Павле оде у  означено позориште. Т у у једној скривеној  ложи, где је у присенку бидо згогно местанце  за разговор, чекао је госпо^ицу. Она скоро  за ншм доЈје и поздрави га љубазно. Скиде  шешпр и седе до шега с оне стране која је  била ближе публици, а да је ова ипак не  види. Павле је сео на једну сасвим сниску  столицу до ње тако близу, да им се хаљине до-  дириваху. Госпо^ица није отпочела одмах разговор,  већ је кроз малу лорњету разгледала онај део  дворане, који се одавде видео. Публике беше  мало, јер се представљао неки ПГекспиров ко-  мад, а он тада није био у толикој моди ко-  лико неки сензацијони комади, за које се данас  више не зна. Кад је свршпла преглед публике, орке-  стра и завесе, она се окрете Павлу. — Ја вам долазим, господине Ђурићу,  с поздравом од најплеменитпје женске, са ко-  јом сам се у животу упознала. Задатак, који  ми је приликом овог састанка наложила, и  лак је и тежак. Лак је, ако до вас не буде 17* 360 тешкоћа; тежак, ако не будете схватили шене  намере. Она уКута мало, п Павле јој одговори,  глетајућп јој у очп са својим младпћским не-  b d h iu i  погледом, који га је правпо млајјпм,  но што је у пстпнп бпо. — Госпо^ице, — рече он, —  вп дола-  зпте од кнегпњице де През; будпте уверенп  да ЕВена Светлост жоже рачунати на моју  оданост, п зато можете слободно да жи саоп-  штпте што вам је наложила. — Пре свега треба рашчнстити ово, —  одговори му она. — Ја сам дворкпња ЕВене  Светлостн п, као таква. ја сам јој не само  потчнњена, већ и обвезана. Мене за њу везују  јаке везе захвалностп, које fee трајатп, док ја  будем жпва. Но она је п моја прпјатељпца  лпчна и нскрена, која не гледа на разлику  положаја н која ми је одала своје најтајнпје  ocefeaje. Мене је стало доста мука, док еамје  одвратила, да ову велнку пнтпмност изнесемо  н пред свет. Кнегињица Евстратпја, дакле,  заборавља разлпку положаја, кпд су у пптању  њене симпатпје. Пошто је Павле разумео да се ове речн  впше тпчу њега, но лпње, он одговорн отворено: — То сам већ и ја прпметпо. Госпо^нца, која се обрадова што ју је Павл.е разумео п што је прпстао да одмах  излазе на чисто земљиште, сада се расвпм  ослободп. Она му најпре у крупнпм потезпма  псприча прошлост своје пријатељпце, затим  хвен положај у друштву, а нарочпто у поро- 361 днцп; споменула је њено велнко богатство и  описала је њен карактер до ситнпца; није  утајила ни њене годнне. Она ју је окаракте-  рисала као врло осетљиву, али привлачну и  свежу природу, која је заслужила да буде  срећна, а у стању је да усрећи друге. После овог општег описа префе на поје-  диности, које се Павла тпцаху. Спомену њи-  хов пут кроз Србију, онај важан тренутак,  кад су се пред механом внделп;  затим борбу  кнегињичину са својим осећајима при повратку  с пута; њену одлуку да потражи Павла;  њену радост, кад га је прошле зњче једном  угледала пред неком црквом и од ' то доба  њено нервозно очекивање, да ће је он посе-  тити јер је била уверена, да се он у Пешти  бави једино на њено писмо, које је уваптила  грофица, и чудила се зашто га нема њој. Павле је сдушао, али ни издалека оном  пажњом, коју је показивао, и само се онда  узбуди у њему топлији осећај према кнеги-  њици, кад госпофпца помену њену сцену са  њом, у којој је испрнчала разговор са сестром,  и њену одлуку да би се одрекла и највећега  дела својега великога имања и да би била го-  това и на веће жртве, кад би могла постићи  једва једном да буде срећна и мирна с оним  кога је, до душе, тек сада али ипак још не  доцкан изабрала. — Кнегињица је — рече она, — целога  свога века бнла несрећна, и ако је одрасла  у изобиљу и сјају. Поред своје старије сестре,  која је била духовита и жива, њу су слабо 362 приметили у дрл'штву; њој су наменплп бплп  за мужа новека, кога. она нпје хтела и којн  је бпо најгорп од свпју такмпиара, ма да је  бпо најбогатпјп; алп свп шенп најбољн про-  споцп нпсу бплп равнп нн оним најлошпјпма  који су се трудплп да добпју руку њене се-  стре. Вп већ знате, да је једном била блпзу  cpefee, алп је на неколпко недеља пред вен-  пагве зшадож^ења напусти, да узме другу још  сјајнпју прплпку. Она је погрешпла онда, што  се одрекла п света и пмања; а греши п сада.  када наново жудно тражп срећу. но то ппнп,  верујте, пз чисте побуде да уједно и другог  усрећп, само оног кога је одпста заволела.  Она би вам, можда. све то боље п дпрљпвије  могла рећп, јер напослетку она то п осећа,  алп никад не бп могла да дела противно сво-  јој женској прнроди п ако бп бпла у стању  да се свега другога одрече. Она ме, дакле.  ннје послала, да вам донесем какву понуду,  која. би је могла понизпти. напротпв, послала  ме је, да пзмолпм њену cpefev од вас. то јест,  да вам саопштпм, да је она у стању п чекатп  све донде, док се ви не смплујете на њу Она  иознаје ваше побуде, које вас уздржавају, да-  јој се прнблпжпте, алп зна да fee доћн време.  кад ћете вн битп упућени једпно на њу п  она вам ставља у пзглед да вас неће одбити  ни онда, кад вас свп буду напустплп. То је  у главноме све, што сам пмала да вам кажем. Павле је бпо веома тронут пред оволп-  ком чпстотом женске наклоностн п он одго-  ворн уздрхталнм гласом: 363 — Ваше лепе речи дубоко су че гануле.  Молим однесите моје понизно поздравље, на  шта, чпни ми се, илгам права после ових речи Госпођпца климну главом. —  И  кажите јој да ја њене побуде ра-  зумем и поштујем и да ky hs вечито ценнтп  и да се уједно сматрам за најсрећнијега чо-  века, шта сам у таквој узвишеној душп про-  будио известан интерес. Ја ћу БВену Светлост  скорим известити, о чему жеди да зна. Тиме се састанак сврши. Госшфица није  била потпуно задовољна са одговором Павло-  вим, али му је морала признати коректност  одговора. У том је смислу реферисала кнеги-  њици која је, до душе, и даље остала у не-  извесности, ади сад не толико несносној и не  толико безнадежној. Павле је наравно после овог разговора  одмах по-тражио својега пријатеља Нннчића  и договарао се са њим о осталнм корацпма,  које би још имао да >шни Томе је и било  сада време, јер је од грофице Јанковићке до-  био карту, којом га моли да је посети сутра  пре подне. Нинчић је хтео да га одвратп од те по-  сете, јер је налазио, да је он још сувише  слаб, да издржи какав већп потрес; нагова-  рао га је да замоли грофпцу да одложи свој  захтев за једну недељу две, али ко би могао  уздржати Павла који је пребледео, кад је  прочитао позив, па га затнм спопала још нека  нервозност, која је отупила све разлоге Нин- 364 чићеве, п најзад га Павле ућутка овпм ре-  чима: — Јамчиш ли тп да ће одиста чекатп на  моју посету још две недеље? Смеш лп ме тп  осигуратп, да за то време неће она извршптп  венчање ? Коректор је сада бар желео знати како  мпсли да се држп на том судбоносном састанку,  али то нп сам не знафапге унапред. Пријатељ га, у осталом, саветоваше да  и не кроји нпкакве нацрте за тај састанак,  јер ће га то само збунптп п слабптн му раз-  логе као п положај пред грофпцом. Кад буде  онде, века говорп онако како му срце налаже  п прилпке пзпскују, то ће битп уједно п нај-  паметније. И Павле је био тога мпшљења п зато  ннје никако хтео да мисли о томе каШ ће то  сутра бптп. Но преконоћ ипак нпје могао да  спава н кад је раном зором устао, био је блефп  п слабији но икада. Али се уздржа пред овим  најважнијпм тренутком свога жпвота п кад  дофе час, оде у заказану посету телесно још  слаб, алп душевно прплпчно прнбрав. Грофица Александра Јанковнћка чекала  је Павла у сјајном салону врло лепо одевена.  Кад је Павле ушао, примпла га је озбиљно,  са прпстојпим поклоном, мало намрштенпх  вефа алп само толико, да јој не нашкоде до-  стојанетвеном пзразу лица. Прпмпла га је у  званпчној тоалетп, дубоко деколте; на врату  огрлнца у коси скупоцена грана са лепо аран- 365 жованом нојевом перади у високој проседој  пунфи; хаљина је била од тешке црнкасте  влатом проткане брокат-свиле са дугачким  шлепом, а у руци је држала дивну лепезу  украшену бридијантима, од исте перади као  што их је имала у коси. ВВена висока крупна појава у утегнутој  хаљини са симетрично развијеним нагим гор-  љим деловима тела била је несравњена вели-  чанствена појава. И Павле стаде пред њом за један.тренут  задивљен, али се брзо прибра, те је ослови: — Милостива госпођо грофице. дошао  сам по вашем налогу. . . Грофица је приметила утисак, који је про-  извела код овог неискусног младића, што је  управо и био њен нарочити смер, и кад он  застаде, она похита да му милостиво помогне  у  његовој забуни: — Моја је молба да ме данас посетнте  потехсла на ваше претходно писмо, и ја оче-  кујем ваша с  аопштења. Грофица га није понудида да седне, нитхх  је она сама села. Павле отпоче: — Ви, милостива госпофо, знате у гла-  вноме моју намеру и узрок мога доласхса. — Да, ви сте дошли, по свој прилици,  да ми чините нека саопштења, icoja се тичу  моје кћери. Веридба је извршена. —  И ви збиља мислите да је и даље  одржите у важности ? — Не мислим да што мењам у ствари. 366 — Вп сте, можда, већ одредпли и дан  венпања? — Он је колпко већ п одрефен. — Ж вп сте то све, по свој нрилпци,  чпнили пристанкои: њезинпм? — Не разумем ваше пптање, алп свакако  могу вам рећн, да се нпшта досад није чи-  нпло протпву пзречне воље Агнешине. — Можда, ова воља у ње није била то-  лпко изречна, колико је требала да буде, али  она је постојала. — Ви канда говорпте у њено пме ? По  чему судпте вп ? — По њој самој; по њенпм речима; по  њену држању. — Ја вас молим да мп укажете част да  п мене посветите у ове неразумљиве тајне, — рече грофнца. Павле је сачувао своју хладнокрвност н на  ову примедбу грофичину, па одговорп учтпво: — Ја сам мислио, да је и Ваша Милост  посвећена у осећаје грофпце Агнеше. Грофица одговори достојанствено: — Ж ја сам мислила да је то тако; да  знам све што ми је нужно знатп, и ја сам  на основу тога н чинпла оно што сам учи-  нпла Зато, немојте примити за зло, што се  морам чудити овим вашпм речпма. Али све-  једно, у свету се дешава свашта; могуће је  да се од мене што крило; могуће је чак да  вп то знате што ја као матп не знам. Да лп  је баш потребно, господпне, да и ја то сазнам? — Ваше су речп оштре, грофице, али ја ЗбТ ваз: дугујем поштовања, Од вас се главна  ствар није крила, ви знате расположење ваше  кћери; а, да нисам био мишљења да је по-  требно да вп све сазнате, не бпх био овде, — Добро,ја вас слушам, шта више, вољ-  на сам да се с вама споразумем. — Мој је смер кратак: Дошао сам, да  просим вашу iđiep. ' Грофица је била спремна на врло непри-  јатан призор, ипак је ова јасноћа Павлова  изненадн. Она га погледа у лепо бледо лице,  које је понело руменити и тек после неколико  тренутака одговори лагано, одмерено: — Ја имам само једну ickep, Агнешу, а  она је век испрошена. — Ја баш њу просим. Грофица се нервозно насмеја: — А шта да радимо с другиммладожељом? — Други не постоји. — Како? Да га није нестало ? — Није га ни било.. — Можда сте у праву, ножда је био  само сан. — Било је врло слично сну. Било је при-  видно заручење. — Можда, зато што сам ја видела. —  Не зато. век што се при таквом чину  изискује у главноме две воље; а ту је била  само једна. — Која? — Ваша, а та је воља чак и трећа. — Зар она не важи ? —  Важн само она грофице Агнеше. 368 — А откуд знате да она не беше ту. — Знам од ље сане. — Од ње саме? — Тако је, а то је. мислим, доста по-  уздан нзвор. То би бпо свакако најпоузданпјп. .  . Павле пресече грофицу, јер је впдео по  њену дицу да је вољна да га врефа: — Ако сумњате, најбоље бп бпло да за-  пптате њу саму, овде, преда мном. — IIе, то неАу чпннтп, господпне. Са  њом сам се довољно епоразумела, сад пмам  још  да свршим са вама. — Лепо, грофице, ја прпстајем. Иолпм  вас, Дакло, за одговор: Ја проспм вашу кћер. — Не могу вам је дати, господпне, —  одговори грофица у велпком гневном узбуфе-  њу; — она је већ нспрошена за другога —  Та просидба не важи, јер је њој про-  тпвна главна лнчност. — Ама која? — Ваша кћи. — As, господнне, пмате лп доказе? —  Изволите пнтатп њу саму. — То нећу чпнптп; рекох вам, да сам  се са њом споразумела. — И шта вам је казала? — Господине Ђурићу. ми пдемо сувише  далеко. — Лепо, да будемо разборптп. Ја тврдим  да она мене неће одбпти. — Молим, молпм, господпне, за доказе;  доказе молпм. 369 —  Познајете ли рукопис ваше кћери? — Какво је то питање! Павле извади писмо Агнешино из лисни-  це, разви га и показа га грофици. —  Сумњате ли да су то њене црте? —-  Ах! — узвикну грофица ван себе, —  ово је њено писмо, њен рукопис! (Прочита  писмо, а Павле јој га је приближио очима.)  Нема сумње; она вам је писала! Кад вам је  писала ? Како вам га је послала? П авле мирно сави хартију и вратп је у  лисницу. — Ја сам вам изнео доказ; како видим,  ви сами признајете његову пуноважност. 'Мо-  лим, дакле, за одговор. —  Дала сам вам га неколико пута. — Пошто сам ја испунио вашу жељу и  изнео вам доказа, молим Вашу Милост да ми  саопштите одговор који би имао у обзиру тај  доказ. — Остајем при пре^ашњем. — И после свега овога ? — Рекох вам. — Профице, јесте ли свесни тога, да то  није родитељски, није матерински; да је то  свирепост; да је то незаконито и да је очи-  гледна повреда човечанских права? — Није, господпне, опростите, — ви-  кала је грофица више но што је говорила;  . — моја је кћи малолетна, и ја сам јој при- родни старалац по свима законима државним  и правима човечанским! — Пепо, госпофо, онда ћемо чекати, док 370 грофица Агнеша Јанковпћева буде пунолетна,  па ћу је од н>е саме просити. Грофица дрхћући од гнева, викну: — Ви сте дрски, господине; идите. — Идегг, алп ћу -понети што је моје. Павле пофе, али грофпца му довикну: — Ш та сте наупшли ? — Наш је разговор свршен, госпофо.  Наставиће га с вазш мој правозаступнпк. Грофица пребледе, приближп се Павлу  са стиснутпм песнпцаиа.- Изгледала је тако  страшна, да се Павле одмане, јер је мислио  да fee га у т дарптп. Али она му од .вут тпне  загут шенпм гласодг само рече: — Знате лн вн, младп господине, да ћу  ја  пре видети своју кћер мртву, но ли у  нарутчјут  вашем. . . Ах, страхота, што сам мо-  рала и оволико да кажем, овако да говорпм,  и да доведем у оваку везу пме моје кћерн  са оваким људима! — Госпофо, — одговори Павле досто-  јанствено, — вп сте прекорачили праг прп-  стојностп н зато се даље са вама не могу  впше споразуниеватп..  .  Молпм. отпустпте ме. — Шта. ћете ? — цикну срдита жена.  Хоћете ли пара? Колико хоћете? Сто, двес,та,  трпста хиљада, плп воше? Колпко хоћете? Павле се стресе п погледа у ову разјарену  женуд на којој впше не беше ни трага њене.  префашЈ-ве отменостп, п одговорп јој хладно: — Ја сам погрешио пут, госпофо; нисам  требао да се обЈзаћам вама. Ја имам посла  са господином грофом, оцем удавачиним. 371 — Ах, да, то сте требали да учините!  Идите код њега; он је то нредни^ао; он  вас чека Грофица зазвони и, кад иослужитељ уфе,  рене му: — Одведите Његово Бдагородије код  грофа. X II ГР ОФ ТИМА ТАЗГНОВИИ Има л.уди, којп су тако-  површнп п празнп, да имају  толпко псто мало правпх  погрешака, колпко одлпч-  нпх својстава. Larochefoucauld W #X7/а такав ј е начин Павле доспео пред  vr,M & vl  грофа. Овај сефаше пред својпн велпким  'столом за писање; лице му је данас  било још чистије но другп пут, држан.е још  одмеренпје, а дугачки танки прстп са својим  белпм брпжно измивеним п дотераним нок-  тпма чисто провидни; својом нежном руком  прелнставао је неке хартије, али чпм Павле  уфе, устаде и остаде пред њим стојећки. И  он је био у свечаном оделу у салонској цр- нини са белим оковратнпком п розетом у ру-  ппци од дугмета. После учтивог поздрава п руковања Пав-  ле отпоче: — Ви сте ме чекали, господпне грофе? — Да, надао сам се. — И ви већ знате узрок моје посете? 373 — Жена ми је рекда да ћете доћи, да  се споразумете са нама о једној врло туга-  љивој ствари. — Ја сам дошао управо к вама. - — Стојим вам на расположењу. — Дошао сам, да вам саопштим да је  грофица Агнеша зарунена противу своје воље. — 0  томе- ништа не знам. — Али ја сам поуздано извештен и то  од ње саме. — Је ли вам она то сасвим јасно са-  општила ? — Не може бити јасније. Гроф се замисли. — Верујем вашим речима, јер знам да  сте џентлмен, иначе не бисте ни били дошли  мени. Само не знам у каквој вези стоји то  са вама, ма да видим да неке везе има. — Она ће вам бити очигледна, кад вас  замолим за руку ваше кћери. — То би ми бидо врло тешко испунити  после њене веридбе са другим просиоцем;  још би било у питању и њена воља. — Она пристаје. Ево доказа. Он извади и преда писмо грофу, који га  прочита и очигледно се узнемири. — То је ствар онда сувише далеко до-  спела. — рече. — Је ли вам грофица саоп-  штила да. смо вољни подносити и великих  жртава, ако бисте хтели одустати од своје  намере? — ■  Грофе, — •  плану Павле, — ја нисам  дошао, да се погафам за оно што је моје. 18 ГроФица Агнеша ЈалковиКева 374 — Ш та, дакле, желпте? — Рекох вам: хоку да узмем што је моје. Гроф оде једном балзаку од црне коже, где се немарно спустп и хладнокрвно наставп: — Впдпте, младпку, овде су пнтересп  врло заплетенп. Оно што вп тражпте да уз-  мете као ваше, по праву прппада човеку,  којн се зове војвода Баркарп, то је једно;  друго је, да судбпном моје ккерп ја распо-  лажем до н.ена пунолетства плп удаје; треке  је њена вол>а супротна породици п свпма  породпчнпм као п сталешкпм правима п пра-  вилима; а као четврто још је ту п ваш не-  прозшшљен поступак. Не налазите лп, да је  ово п сувпше заплетено а да се можо људскп  разрешптп ? — Ја неку да улазим у овај заплет,  госпидпне грофе, ја сам дошао да просим  вашу ккер. — То сте век реклп, и имате наш од-  говор: грофичин и мој. — Желнм га п од вас чутп. Гроф одговорп: — Не могу вам датп моју ккер. • — Зашто, господпне ? — У таква разлагања не могу улазптп. — Али ја ky вас ипак прнморатн да мп  одговорпте плп овде менп очп у очп право  и поштено нлп пред судом. Очи грофове синуше, алп ппак мпрно  рече: — Впдпм да сте вп опасан неиријатељ. — Непрпјатељ, ја, господпне грофе? Та 375 зар још не увиђате да сам вам одан до гроба,  да бих за вашу добру реч жртвовао свој живот. Гроф устаде и благим гдасом рече: — Лепо, младићу, жртвујте онда само  један једини осећај. — -  Тај један јединп — одговори тужно  Павле, — јесте украс. и језгро мога живота,  и ја бих вам га жртвовао, да с н>име није  скопчана и судбина оне, без које за мене не  постоји више срећа. — То је младикеко уображење, дажна  машта. Ви кете се временом умирити, по-  кушајте. Павде га погледа очајно: — Зашто ми не дате вашу ккер? — Зато што би то био скандал, — од-  говори гроф зловољно. — Је ди скандал усрекити људе? Гроф га погледа неодлучно; а Павле дубоким уздрхталим гласом настави: — Је ли то скандал усрекити своју децу? — Господине, ја бих тим унесрекио своју  куку, а” с тиме и своју ккер; запамтите даље: и  себе, и целу куку и своју ккер; а можда и вас. — Покушајте, грофе; унесреките ме на  тај начин, модим вас. . . — Ви сте неискусан и пргав, младику.  Нека буде, ја вас очински саветујем да се  повучете, јер кете бити несрекни обадвоје  и ви па и ми. Павле је сав дрхтао, и гроф му рече: — Седите, молим вас, вољан сам да вам  дазЈ неколико очинских савета. 18 * 376 Павде п нехотпце седе, а према њему  заузе место гроф. — Пре свега узмпте на ум, да смо се  мн једном за свагда решнлп, да вам не усту-  ппмо нашу кћер, п ви улазите у опасну  борбу по вас, ако се не повинујете сплп овлх  прплпка. Ви тражите од нас попустљпвостп.  а сами нпсте вољнн да попуштате. То је  неправично п једнострано од вас. Вндпте,  мп смо билп поптстљивпјп. Мп смо због вас  заручилп тако брзо Агнешу. Немојте мислпти,  да је мп дајемо војводи Баркарпју зато, што  смо запелп да њега добпјемо за зета. На-  протпв, он је мојој женп мало по вољи, а  менп нп мало. Он је васпптан по пнтенцп-  јама своје мајке, која је рано постала удо-  вицом; у њему још жпвп њен благотворнп  утпцај; али она је већ на прагу гроба, п  кад умре, предвифам да fce младп војвода  бити оно што му је бпо п отац. Впдпте, ја  сам према вамп потпуно отворен. Алп од  свпју просплаца он је једпно згодан, да се  брзо венча, што бн свакп другп, којп се нудп  за младожењт. одбпо. Вп сте отералп Агнешу  у његов загрљај. По томе можете уједно  увпдетп. да смо мп спремнп на крајња сре-  ства. да спречгшо пзвршење ваше намере.  Мп смо се, дакле, већ повпновалн оном што  се не може пзбећп.. . учпнпте п вп то. Павле је престрављен еллппао ове по њега  ужасне речп грофове, чпјп је глае звонпо као  звук стаклета: хладно, јасно па ппак тупо. — Рецпмо, — говораше гроЦ даље, — 377 ви ћете нас приморати насиљем, скандалом,  јавношку нлн лукавством да вам уступимо  А гнеш у. . .  п то је могуке. Али шта ће на-  стати за тим ? Ја знам да младићска жестина  не пита зато; ви само хоћете да дођ те до  мете, па . .  .  apres moile đeluge. Но ми смо ту,  стари, који подижемо бране, да не дофе потоп.  Олушајте. Ви ћете бити остављени сами себи.  Настаје питање да ли ће Агнеша, васпптана  у строгој дисцпплини,. од које је она приме-  ћивала само бескрајно нежну страну, бити у  стању да подуже буде срећна у сасвим но-  вим ситничарским и сиротињским приликама,  а избачена, јер ће бити избачена из атмосфере,  у  којој се родила и одрасла и без које ће она,  по свој прилици, угинути пре времена. Зар  да је моје очинско срце пусти у ту бездан ?  Но ви ћете то порећи, знам. Ви ћете тврдити,  да срећна љубав надокнафује све; а на то ћу  вам ја рећи, да та љубав неће бити срећна.  Ми ћемо вам онемогућити опстанак у вашој  земљи као и у овој. Камо ћете ? У свет ? Да-  кле, да пустим своју јединпцу у свет? Чим  ћете је хранити? Преписиваљем аката, што  су их написали сувопарни и ограничени л>уди?  Ви нисте способни за другп сем чпновнички  посао, она је пак научила само да негује  цвеће, материјално и душевно цвеће, све је-  дно. Гоњени проклетством родитељским ви  ћете се, пргави и млади, кадтад затрчатн у  самоубпјство бпло то нагло плп поступно.  Зар томе да изложпм њу н вас? Павле је нзвадпо мараму и обриса зној 378 са чела; а гроф ирефе дданом преко темена,  п настави: — То су све даље прпднке, које вам  прете, ади и ближе су несавладљнве. Вн мо-  рате увнфатн, да мп не можемо удаватн кћер  јавном бруком, а она се може нзбећп једпно  вашпм одступанем. Даље, ту су вам наше  неодобравање и свршен чпн верпдбе. Пона-  вљам, дакде, да ћете вп најбоље учпнитп ако  одступпте, а то вам је п једпнп начпн. — А зар не би могло бптп — одвратп  Павде, — нешто друго п боље, а то је да  вп пристајете? —  Ми смо учннидп своје, — одговорп  гроф гдасно; — заручплп смо девојку. — За оног кога она не водп. — Ви удазпте у понављања. Имате лп  што друго да кажете? Павде устаде. — Господине грофе, вагае префашње ра-  здагање, које ви назвасте с.аветпма, пуне су  увреда п непсправности. По чему не бпм ја  могао добитп руку ваше кћери ? Гроф се такофе подиже са седпшта п  одговорн мпрно: — Ја немам ништа протпву ваше лпчно-  стп. Зетом као што сте вп, могао бнх се по-  носити, господине. Ја вас внсоко ценпм; ваше  депо држаље, ваше дпчне особине, вашу ра-  зборитост п одличну образованост, коју сте,  као што ми пзгледа, самп стеклп, а пре свега  вашу младпГоку искреност птнт поштења п  непосредности; ади ја никад нећу пристатп 379 да вас добајелг sa зета путел 1 јавнога скан-  дала, а тај је скоро већ. ту. — Ви хобете силом да унесреВите своју  кћер, грофе. Вн сте пониженн, видин, мојом  просидбом. Мефутим ја питам зашто не бисте,  дакле, дали ону честпту Орпкињу честитом  Србину ? Гроф се неприметно осмехн.у али, погле-  дав у озбиљан п усплахирен лик Павлов, и  он му озбиљно одговорп: — То би био једини разлог, због чега  бпх пристао, али све друго побпја овај једини. —  Јесте ли вољнп испитати своју кћер  преда мном? —  Приметих вам мало пре, младићу, да  падате у понављања. Имате ди још какав  разлог ? — Ја не могу разумети оволику упор-  ност, грофе, а противну блаженству своје је-  дине кћери. Грофица и ви спомињете ми њено  васпитање; ви сте свакако на то потрошили  и сувише брнга, али сад вндим, да сте је  васпитали не ради ње, већ једино ради вас;  чисто ради ваших сујетних и себичних инте-  реса. Свака ваша реч издаје вашу таштину,  и ја се обраћам вашем разуму, у шта још  не сумњам, и ако очајавам о вашем срцу, да  ми кажете, зашто хоћете да унесете у овај  свет пун јада својевољно и свесно толику  несрећу ? — Опет понављања, младпћу, и то сада  философских, — рече гроф п исправи се не-  стрпељиво. 380 П а в л е  кр о к н у  је д а н  корак назад. — Ви сте, грофе, и сувп ш е п оврш н п  у   овом важ ном  т р ен у т к у , алп ја  ж елпм  да са-  сл у ш ате моје речп, је р  k y  вас у  противном   чп н п ти  одговорнпм за увреду. Г роф  се олако поклонп: —  Молим, говорите. —  Д ајте мп в а ш у  кћер, грофе: — Н е м огу, господпне. —  Ј а  fey је  отетп. — С п речи ћу. —  Ј а  ћ у  се боритп. — Ј а  fey бити јачи . —  И  н а јја ч у с н а г у  може' мала ум еш ност  д а ум ртви. —  М оже. алп вп пп ак н ећете добптп  3iojy кћер. — Н п преко н ајвеће н есреће? — О нда н ајм ањ е! — Гроф е. ја  сам сп рем ан н акрајњ асредства. —  И  ја . — Ж ел и те ли да то буде ? — Господпне, ж елим да будемо свпмјзтвп ,  и А гнеш а, алп не ж елии да је вндпм ваш ом. — Вп, дакле, хоћете њ ен у  и моју смрт ? — П ре то, него оно. — Вп, дакле, не м арнте за в аш у  кћер ? — Н е марпм за вас. — А ако она мене впш е волп него вас ? —  Ј а  је мрзим због тога. —  Вп се, дакле, ње одрпчете ? — К ад  будем улазп о у  борбу, прво ће  мп бптп д а је се одречем. 381 — Ви упропашкавате дете и с шим оног  који жели да б}т де вапх син; је ли то роди-  тељски поступак ? Јесте ли ви отац? — Ја више немам кћер, дао сам је; она  t e  кроз који дан бити туфа. — Туфа за вас, ади не за мене. — Она не може иматн два муже, го-  споднне. — Добро, онда fee кроз који дан пасти крв! — Дакле, претње! Гроф зазвонп п ћутећки сачека послу-  житеља ходајући по собп; кад је овај ушао,  нареди му: — ГТустите оног господина, што чека. Мало затим у собу уфе неки непознати господин у улпчном оделу, без поздрава оштро  посматрајућп младића. Гроф руком показа Павла придошлици  и рече: — Господин Ђурић не одустаје; накнаде  не прима, али прети. Онај туфпн поклони се пред Павлом и  представи се: — Ја сам члан полиције. — ГПта ја имам посла са полицијом? —  викну Павле гневно. — Ја ћу' вам објаснити, млади господине,  — рече гроф хладно. - — Ви ми отимате моје  благо, и ја употребљавам закона средства да  вам га не дам. Ова су средства крајња, али  ви рекосте да ћете такофе прибећи таквима.  Ја  сам то предвифао и осигут рао сам се. Но  ја високо ценим вашу личност, колигсо по- 382 штујем чпстоту вашпх oceiiaja. Вп сте јопг  одрешенпх руку, и ја сам још једнако склон  на споразум једпно пз симпатије према вама.  Желите ли да се господин удалп ? — Нека иде, —  рече Павле бео као зид. Овај оде као што је н дошао. Павле тада довикну грофу: — Како сме полнцпја да се заузпма про-  тиву мене, којн сам у очигледном праву ?   К-ако је она смела да преотме судску власт ? — То је ппташе још спорно, господпне  Ђурпћу, — одвратн гроф. —■  Полицпја пма-  |а ш е  скрупула, али сам пк ја растерао. — Сигурно новцем? — МогуКе, а ја га имам впше но ви. Павле се ослонп о сто, толпко се осећао слаб и мучно проговорп: — Ово су одпста крајња средства, го-  сподине, то нпје џентлменски. —  Алп је разложно, младпћу. Ја сам у  улозп очевој п много сам старијп п нскуснпјп  од вас: ево, мој син је у вашим годпнамау  а још не рачунам свој утпцај. — Вп сте га употребплп н то веома  срамно. — Немојмо се врефати, спнко, јер ћу пре-  кинути разговор. — Говорпте, дакле, — довикну му Па-  вле кратко. Гроф, који је за време префашњег разла-  гања неколпко пута хтео да плане, накашља  се, подижућп своје провидне прсте к својнм  узаннм уснпцама, погладн брк н поче ходатп 383 горе доле. Затпм се зауставп, сачека док се  п Павле мало узшри, па отпоче: — Господине Ђурићу. — то име он сада  пзговори нежно, што је нарочито лепо при-  стајало његиву звучном баритону, — вас не  воли само моја кћн: код ове је то само један  заблуделн осећај, једна луда девојачка засно-  вица, која ће у кругу озбиљних дужностк  изветрити не остављајућн трага; вас куд и  камо више, дубље и озбнљније воли моја сва-  стика; она болује од те страсти ирема вами,  а њена нежна душа волеће вас увек, што  доцније тим више. Она је била у сташу да  жртвује огроман део свога имања, што је пре-  вазилазило неколико златних милијуна, само  да добије вас. Никад не бих пристао на оваку  настрану женидбу, да кнегињицу де Преа  дам за жену непознатом и незнатном сељаку,  али сам вас у току разговора познао као ка-  рактер којн то заслужујете. Имаћу ужасну  борбу са својом женом н-са целом породицом,  и ја fey то с тешким срцем учинити; али сам  нпак готов да учиним: ево, ја пристајем,  узмите кнегињицу Страту. Павле седе у столицу, јер га ноге изда-  доше, а не умеде да одговори. — Ако сте желели да постанете чланом  моје породице, ево вам прплпке, прихватпте  је, — проговорц наново гроф. — Ја ћу ва'с  волетн, а сви ћемо вас поштовати. Ви ћете  бнтп богат, отмен, срећан муж, јер ћете имати  најплеменитију жену. Ш та желите више?  Хоћете лп још и звање илп титула? Наба- 384 вићу вам их. Ш та хоћете ? Хоћете да будете  барон, гроф или кнез ? Ево, све вазх обећаваах,  јер сам у стањл' да вам унпншх. Ви ћете  бити богатпјп од мене, имаће смисла да бу-  дете и кнез. Гроф, који је у својим обећањима долазио  све у већу ватру, заустави се, прптиште ма-  раму на чело, да би се умирио. Затпм седе  до Павла п лше га за руку, прптпскујућн је  непрестано н гледајућн млт  у они поверљпво  н храбрећп. — Нпје валхдоста? Илн, ва.вада, не ве-  рујете? Ево, ја ћу вам рећи још впше. Кне-  гињпца је из владаланке породнце, пма права  на титулу Светлост ? Хоћете лп је и ви ?  Илп хоћете још впше? Хоћете да постанете  владаоцем? Ја ћу вас учпнптп. Па дан вен-  чања постаћете лтарскпм грофом, п маркпзом  немачкога царства, као што сам ија;  ту ти-  тл'лу можете добпти, пошто је некадања на-  следна кнежевпна де През била у Бургунд-  ској, на гранпцама државе. Вп сте даровпт,  млад, говорите српски, имаћете прплике да  се истакнете у Горњем Дому, постаћете хрват-  ским баном! Хоћете? Кроз две трп годнне  вп ћете са тога достојанства сплазпти као  кнез. Кнез П. Ђурпћ, не звонп ружно; је-  днога барона тога пмена већ пмамо. Желите  ли то? Рецпте. Гроф устаде у највећем нестрпљењу. — Илп вам то још није доста ? Ја ћу  онда отпћи још даље. Кнегпњнца Евстратија  нма да нам преда две трећине нмања, ево, 385 ја се одрпчем тога, предајем вам га, само нам  испуните жел.у!  Нудим вам среће пуне пре-  грши, прихватите је! Гроф ућута, да се одмори од узбуИјења:  а Павле, чије се груди иадимаху, осети да  мора да се истргне из овог ужасног вртлога,  па ипак није био у стаљу да проговори и  једну реч. — Зашто не одговарате, младпћу? Ја  вам математичном тачношћу пзносим све; на-  писао сам вам једначину, управо сам вам је  израчунао. Ви имате да потпишете само ре-  султат: потпишите га! Павле напослетку проговори: — •  Ви сте, дакле, кадри, грофе, .  да жр-  твујете три живота вашој таштинн; три жи-  вота, од којих два треба да су вам најмилија  и за која сте одговорни. . . Затим узвикну: — Не пристајем, гроФе! Овај га премери озбиљним погледом: — Ви, дакле, хоћете само Агнешку ? — Само њу хоћу. Гроф пребледе. — Откуд у вама толико страсти, ви,  млади човече? Зашто се држите тако безумио  уцорно за вашу безсмпслену идеју? Павле се поново диже: — Ви тако говорите, грофе, што не зна-  те, какву сам борбу претрпео док сам довде  доспео. Скоро ће година, откако се мучим и  борим сам собом; овом осећају ја сам жртво-  вао своју синовљу наклоност; за ову годину 386 изгубпо сам једно за другим родитеље, а нп-  сам осекао нн туту што су умрли нп пока-  јање што их нисам оплакпвао као спн, јер  ме је срце неодољпвом снагом вукло овамо;  ја сам се отргао од свежег гроба моје мајке,  којој сам се заклео код самртнпнке постеље  да се впше нећу враћатп у пностранство и  ја  сам ову заклетву погазпо. Без стварне  потребе дошао сам овамо, да жпвпм ту v  блпзини ваше куће, у коју сам толпком зеб-  њом, лукавошћу п после тодпкпх напора на-  послетку израдио прпступа. Ја сам то све  нпнпо, господпне грофе. онда кад још нпсам  .знао како о менп мислп грофица Агнеша: а  вп сад хоћете да ме одгурнете од,мете после  толпкпх мојпх патњп сад. када већ знам да  нпсам своје осећаје трошпо залуду. На грофа је лпчност младпћева утпцала  повољно, он је морао прпзнатп да је његово  држање заслужпвало сваку похвалу, а његов  очајнп положај свако прпзнање; али грофу  се овај разговор п сувпше отегао. Он се v  ватри префашње борбе много’  заборавпо п под  утиском пзвесног сажалења п поштовања  отпшао је даље но што је u сам пспрва же-  лео, алп се сада, за време Павлове кратке  одбране плп, управо рећп. оптужбе самога  себе, прибрао, п једва дочека прплпку, да се  користи слабпм странама противнпковпм — Вп, дакле, самп ушгфате, господпне  Ђурпћу, да васје ова несретна страст већ п  досад увлачпла у велпке погрешке, а то бп  вам могло бптп најгоЈШ предзнак за будућ- 387 ност. Ми смо рекли један другом све што се  по тој ствари иогло рећи, и не остаје ништа  друго, век да одступите. Павле је приметио у том бегство грофово  са мегдана, у њему ускипти крв п он узвикну: — То неку да чиним, грофе. — Ви, дакле, желите своју пропаст ? —  Ви говорите, грофе, као да сте све-  моћпн. Гроф је видео да Павле жели да изазо-  ве бурну сцену, која би му дала придике, да  каже све што му је на срцу, да га нападне  и да га врефа. Али то је већ био знак не-  згоћи младићеве, то је добро приметио овај  ствари светски каваљер, који је целог свог  века имао посла са префињеним карактерима.  Овај му се тренутак унини згодним да без  насидних средстава осигура себи победу. Ста-  де пред младића и уздигнутим тоном попе му  говорити: — Јест, мдади господине. према вама сам свемоћан. Бирајте: хбћете ли да истерам  евоју ккер из куке, па да је упропастим за-  једно са вама. иди да је ставим под вечпто  стараоштво ? Или вас да протерам из ове  земље, или да вас бацим за неколико месецп  у тамницу, где ke се век постаратп да вам  профе воља за романима са отменим девојка-  ма ? Или хокете да вас затворим у лудницу,  н,у или вас? . .  .  Говорите: ево, прст ми је на дугмету овог звонцета; впдпте, у овом  дугмету је ваша судбина; говорпте, дакле! Павле је неколико тренутака гледао у 388 непомично дице грофово, којп је своје тко-  кочене очи управпо на њега, затлм узе ше-  шир и без одговоЈза п поздрава оде из собе. У грудима са највећим бодом, у глави  са великом навалом крви, а још већом на-  валом мисли за првп тренут ГГавле не зна-  фаше камо fee. Стаде за један трентт пред  палатом п, подигнувши главу, уздакну ду-  боко; затим покпта без цељи и без пута; алп  се после неколпко корака опет бесвесно за-  устави; мутан му поглед прелете преко вп-  соког реда огромнпк кућа, затпм залута по'  светини која на малом тргу, где се он сад  налазаше, кпташе тамо амо; по сјајннм изло-  зима дућанскпм; по кочијама које заузеше  средину трга око једног високог религијрзног  споменпка, пза кога се дпзаше старпнска  црква неког калуферског реда, чпји је впсо-  ки самостан био дозидан до ње. Пофе. Нога га вофаше право цркви. Ка-  толичанске цркве отворене су цео дан, била  је и ова.. Дубоко тронут Павле уђе. 5 црквп  беше кладан полумрак. Кроз средпну с обе  стране лафе високи углачани горе позлаћенп  ступови; по зпдовпма слике велпкик сразме-  ра, умерено живе колоратуре али тим впше  скулторскпк позпцпја; с обе стране удубље-  ња, у свакоме олтар, свуда кандпла са својпм  меланколпчнпм пламичком;  по скамијама овде  онде која стара бака, код улаза неколико  погруженик просјака. Иавле умочи врео длан  у хладну водуцу и. уместо да се прекрсти, 389 пребриса усплахирено чело. Стиже до ступа,  обгрли га руком и наслони болну главу о  хладан камен. Тако је стајао ту погнута тела  дуго. Беше мир; само се по која старица на-  кашљала обазриво, или је шушнуо преврнути  лист у неком молитвенику, идити пак Павле  уздахнуо очајно, тешко. Мало час га запаљено тело доведе овамо  противу воље, да се под хладовином сводова  освежи и душа му се прибере, а сад је жа-  лио што је овамо дошао. Са том хладовином,  као оштар мач на главу, паде му у очи ра-  злика места, одакле оде а камо до^е. Овде  ова неутешна сиротиња што је своје. наде  положила ван света, јер ту узалуд ишчеки-  ваше остварење, — а тамо сјај, хулећи на  Бога и не помишљајући на највишу идеју  Еасионе: врлину. Из једног кутка гледаше га лик Бого-  матере тужне са напаћеним сином јој у кри-  лу и тај га поглед сузних плавих очију до-  вуче до слике. Т у је стајао, подигнув главу  према лепој копији Мадоне Кореџовљеве.  Молио се Богу без речи, без воље, без ми-  сли. То није била молитва по облику, већ  по суштини; то се цело биће младићево пре-  твори у један побожни уздисај, у једну не-  му тугованку, која изли први и највећи бол  његова живота пред погледом који га тако  живо опомињаше на мајку, на болну скру-  шену мајку, која је у његове очи гледала  тако испитујући, тако дирљиво п тако моле-  ћи, само да га немим болом својим уздржн од ГроФ ица А гнеш а Ја п к о в и ћ е в а 1 9 390 ове пропасти, коју је њена проста сељачка  душа предвиЗјала, од које га нпје могла спа-  сти п у коју је он сам непрестанце јурпо. П о|е по цркви редом пкона, као што се  у његову завпнају чпнп. Кршћаше се крстом  правосдавнпм п целпваше лпкове светитељ-  ске. ДоЗ^е до мале иконпце архи^акона Сте-  вана. Т у се трже Паде му на ум нешто.  Оде код продавца п купп воштаницу; запа-  ли је на кандиоцету и прилепи на оквир  мрмљајући уз то: — Помозп ми, Крсно Име, Света Славо мој а ! Хтеде да изп^е из цркве, но у томе при-  мети да му се с оне стране гдавнога олтара  прнближује неки човек. Бпо је у дугој ман-  тији до земље; лик му издалека нзгледаше  побожан и благ, јер, док се Павлу прпблп-  живаше, држао је очи подпгнуте према гор-  њнм сводовима цркве, алп кад стиже до пред  Павла, поглед му постаде строг, а држање  осорљиво: — Је ли тп, млади човече, шта тп ту  радиш? Какво је то држање у храму? Павле га погледа озбпљно па ппак љу-  бопптљиво: — А ко сп ти, преблаги човече? — Сад пзта‘ти је то опет? Ја сам, брат  клпсар. - — Е па чуј, брате клисару, прппалио  сам свећу мојој Светој Слави. — Свете Славе у овој црквп нема. Ти  се ругаш канда! 391 — Далеко је то од мене! На, ево ти ова  .наленкост, брате клисару, и пустп нека догори. — Хм, хм, — рене брат, погледав у  длан,  затим брзо спусти р у к у  у  неки широки  отвор са стране манјЈији, — хм, хм! Павле га остави, полагано изнђе из цркве,  док се за њпмчујаше оно клисарево: „Хм, хм!“ Павле се болан одвукао куки. Мора да  је изгледао јако изнурен, јер су то приме-  ћивали трговци, бербери и друге занатлије  што стојаху пред својим дућанима у овоме  часу када је промет незнатан, те понеки  вртијаше главом. И по која госпофица, или  касирка, каквих има тма Божја у већим гра-  довима, где се учи младеж, беспослена ви-  реки кроз полуотворена врата или иза завесе  какве каване, помодне трговине пли друге  какве продавнице са интересом гледаше фино  одевеног младог човека што ифаше тешким  корацима као да је сву ноћ и цео дан у  теревенци пребдио те се сад врака у стан  блед, мамуран и уморан. Стигав у стан, паде на столицу и није  ни приметио да су га у сумраку чекале две  лпчности: Нинчик и гоеподин Чплаг Нинчик одмах похита њему, да га види,  а Чилаг само стаде пред њим скрштених  руку посматрајући му лик. — Знао сам, да неће бити добро, —  рече Нинчић. — Досад није било; ја на то нисам хтео 19* 392 да потрошии ни једну миеао; алп одсад ако  што буде, бпће добро, - — рече Чилаг. Павле се наслонпо на сто п сакрпо лице  у обадве руке. П1ешпр иу паде са главе, а  он остаде тако седећи дуго. — Но ? — проговорп Чплаг, ухватпв га  за руку. — Вана је позлпло? Бпло ваи не-  уредно куца; вп сте у грознпцп. Нпннпћ се саже пријатељу, подпже га,  и поне свлачптп. Павле као да нпје знао за  себе; пустпо је да раде с њпн шта sofee. — Бпо је још болестан; нпје хтео да  чека док се бар опоравп. — шапуташе ко-  ректор. Послаше по лекара, којп је п префе до-  лазио њеиу. Овај дофе п нафе Павла у по-  стељп у ватруштпнп; опппа ну било п про-  иуклпн гласои рече: — Рецидпв! Повратпла ну се болест. Павле боловаше дуго, неколпко иесецп.  ,Ђута болештпна не даде ну да управља  сан својон судбпнон. па кад се еломљене  душе п пзнурена тела дпже пз постеље, гро-  фпца Агнеша Јанковићева већ бејаше постада  војвоткпња Баркарп. X III господин -< ч .1з:л .љ л г Жма злпх људи, који бп  били мање опаснп. да не-  мају добрих свијстава. Larochefoucauld ад је Павле после оног знаменитог  сукоба свог са грофом Јанковићем  дошао болан куки, није му пада-  ло на ум да испитује нудновату  прилику што су га у његову стану  сачекали ваједно Нинчић и Чилаг. Присуство  онога првога било би му је разумљиво, јер је  овај знао где је био младић и управо га је  и чекао због тога, да се после те посете са-  стане са њим Он је предвидео да he та по-  сета учинити прелом у досадањем животу  Павлову, па је, из љубави према свом напа-  ћеном сународнику, хтео да осигура себн што  векега утицаја при обрту у његовој судбини.  Али ма како да је предвифао озбиљне после-  дице, оне су на младог Србина имале Beher  утицаја, но што је он могао унапред опре-  делити. 394 Сасвшх је друкчије стајада ствар са го-  сподпном т1илагом. Он је својпн оштрнн по-  гледом промотрно положај. уочио расположење  Павлово п погодио је да се .овај налазп на  раскрснпцп. Bnijao га је често, сусрео се са  н>име на улпцп и у каванп као п по унпвер-  ситетскпм ходнпцпма, камо је Павле, до душе,  у последње време одплазпо све рефе. Он, „чу-  венп п окретни“ Чплаг. не би заслужио своју  славу, да нпје умео уочнтп згодан тренутак.  Видео је младпћа прп пролазу на састанак  са супрузима Јанковићевпм, п то га побудпло,  да га сачека у стану. Tv је веВ нашао Нинчића. На овог за-  дгвег врло је неповољно утпцао долазак овог  новог госта; алп Чилаг, стари мајстор, чувао  се добро, да у овом згодном моменту запо-  дене кавгу. То бп му могло покварптн за-  сновицу. Тако су ту седелп обадвојпца fey-  тећки п чекала на долазак младпћев. Тек после неколико дана, када се бол>а  погоршала, постаде Чилаг смелијп, а још до-  цније показивао нестрпљење. Он је то впдео,  он је то знао, он, чувени Чилаг итд., у том  току је износио своја вечпта пребацивања  овом окорелом заступнику назадњаштва, као  што је назпвао коректора. — Дед сад реците мп, —•  усклпкнуо би  често, — да ваше фантазпје ваљају. Ево вам  ресултата у постељн. Ја сам се бпо повукао  са позорнпце, јер сам впдео да сте ви почелп  да се истичете као главнп јунак драме. а ја  нпсам пмао вол>е да пграм улогу пнтриганта. 395 Само, вп сте увели неку нову врсту траге- диЈе, jep за ваше погрешке као Јунака испа-  шта ова сасвим невпна споредна личност. Ја  наравно немам толико снаге, да победим ју-  нака, то јест, вас, али fey ову сироту спо-  редну личност пстргнути из ваших канџи,  то знајте. То је говорио стари Чилаг, ходајуТи по  собици Павловој, коректору Нинчићу, који је  мирно седео у једном крају отомана, и није  одговарао на пребацивања Чилагова која тра-  јаху већ скоро пола сахата. • —  И ове дрангулије, шта су му то? —  продужи старац, заустављајући се пред сто-  четом, на коме беху нагомилани лекови. —  Дивно су му помогли, види се; како који дан,  све горе. Видим унапред како ће господин  проћи све системе: алеопатија, омеопатија,  идропатија, ћорава посла! Дошли сте још и  ви са својим водуњавим теоријама. П а? Јесте  ли му помогли ? Чилаг очекиваше одговор, али Нинчић  остаде нем. — Нећете да одговарате, али бадава: не-  ћете ме наљутити. Хтели бисте да се разви-  чем, па да ме и одавде отерају. Не, брајко,  не. Нема више места за вас, да се некажњен  илирите. А шта ћемо, ако умре овај младић?  Душа му је у носу. Већ шеста недеља, па  ни да макне. Видите ли како је разрогачпо  очи управо на мене. Ви бисте се поплашили,  а ја се баш по том погледу надам да ћу га  спасти само за мене, и не дам, да га ви спа- 396 савате за вас и за онај ваш покварени свет,  где је пспод сјајних крппца труло месо. .  .   Хохохо, ево га, иде лекар, — узвикну Чплаг,  ставши пред прозор. —  Да впдимо коју ke  десетину лекова данас да преппше. . .  Добар  дан, господпне докторе Једва смо вас доче-  калп, јер је нашем болеснпку све горе. ЈГекар уђе п, кад виде да је ту п госпо-  дин Чилаг, невесело приђе болеснику. — Случај је озбиљан и компликован, ре-  кох вам, господине Чплаже, п одмах с по-  четка изјавпо сам да не гарантујем за н,егов  живот. —  Вп не, то знам, то су ваше лекарске  вештине; а кад после болесник случајно оздра-  ви, то fee онда битп ваша слава. .  .  Него, вп  не гарантујете, али ја, ја гарантујем. Пре-  дајте га менп, па да видите. — На то немам права, ја вас и не познајем. — Тако; а ја вас међутпм познајем врло  добро. Ваше васпитаже, ваше науке, ваше ра-  чуне, ваше карактере, ваше скупоцене лека-  рије, за које велпте да се препнсују болеснп-  цпма сваком по н.егову „пндивпдуалном орга-  нпзму“, то јест: богатијем скупше, које ће му  полаганр помоћи; гра^анину, којп само на  посао гледа, такве да га што пре дигну с  одра; а сиромаху нај јефтиније, па било како  му драго. То се свету допада, а ваш се глас  ширн, не помињући остале прапорчпће што  нду уз тај добар глас, који п врло доб^зо  звечи. .  .  Па после, велите, немате права да  мп га предате; дакле, овај спромашак пма 397 право само да умре, ако му ваш  товар obhs   разних киседина и бљувотина не помогне. Лекар је свршио преглед болесника, оста-  вио писаљку у лнсницу а ову у џеп и рече: — Лепо, кад будем ја дигао руке, има-  i -ете права да радите с њим шта знате. — А докле хоћете да чекамо ? ТПест не-  деља смо се стрппли. Видите лп како изгдеда.  Нит говорн нит роморп. Ја му кроз опале  образе могу да пребројим зубе. Видите ли од  оног лепог чела шта се учини. А где му је  коса, за којом су л)’довале девојке. Оваки су се призори често понављали  нзме^у њега и лекара, док овај једном озбиљно  запита, да ли се овде још осеВа потреба ње-  гове помоћи нли не? То је Чилаг једва до-  чекао; брутално је напао нарочито на ту „по-  моћ.“  докторову. и, кад се после сазва лекар-  -ски савет, пзјаснп да младић неће прездравити,  већ да ће у најбољем случају остати умно поре-  мећен, Чилаг их, тако рећи, изјури на врата. То је било у шестој недељи Павлова бо-  ловања. Чим се осетио господарем ситуације,  најпре откри младића и прегледа га паукљиво.  Обложи га и обмота му главу влажним за-  етирачима и убрусима и отвори прозор. Било  је врло лепо летње време, а одозго покри га  дебелим сувим покривачима. Прозор је готово  цео дан остављао отворен; после неколико  дана натовари полумртвог младића на кочије  и возао га по луговима; доцније га пресели  на Будимску страну у кућицу усред лепе  баштице на обранку. Набави му троколица 398 п сам га гураше пред собом онако онесвеслог  по врту и шеталпшту. Кад му је НпнчнК  пребацивао. да Ке га тнне убнти, он му кра-  тко рече: — Не марн нпшта; лекарп с у га осудилп  на смрт; нека умре на слободном зраку. Местанце, које му је Нплаг одредпо, било  је одиста лепше п здравпје него шегова мала-  собпца у дну впсоке улпце чаршпјске. Нарочпто је пред вече пзноспо болеенпка  на брежуљак. где бп га сунце залазећн озарпло  нежном светлошћу и прпјатном топлпном.  Некова му није давао, али га је дневно два-  пута облагао влажнпм облогама п затпм обрп-  сао на суво. — Он fee оздравптп, — рече једнога прп-  двечерја Нпнчпћу, кад су свп скупа били на  брежул||у. — Ено, и нехотпце окреће лице  према сунцу. Жпвот се буди. И жпвот се одиста будио. . . После неколико месеци Павле је умео да  пзустн неколпко речп. Почео је п да распо-  знаје, ма да за дуго времена само Чплага.  Своје широко отворене очп подигао бп према  старцу н као да га је гледао са интересом п  послушношћу. Кад му је то приметио Ннн-  чпћ, старац сувим гласом одврати: —  То није ништа. То је жпвотпњско чу-  З^ење п послушност према спаситељу пли го-  сподару, како хоћете — Господару ? —  уппта Нпнчић. — Да, господине мој, стекао сам једног  приврженика впше, п то каквог! 399 — Приврженика ? — Да. Послаћу га у Србију, нека тамо дела. — Ако оздрави. — Оздравиће, управо наново ће се родити. — ПГта хоћете ви да направите од овог  човека ? — Новека, рекосте, да, човека. То хоћу  од њега да направим. — А шта смо ми? — Оно остало јесу људи, можда, како-  који. Има их доста и животиња. Ви сте пак  слуга. —  А ви ? —  Ја? Ја сам владалац. Нинчић се насмеја: — Са врло малом цивилистом. — Не треба ми. Моја је цивилиста цела  природа. Она је моје царство, она ме хранп,  она ме чини силним. Или не признајете да  сам силан? Погледајте; упоредите ме са вамај  не изгледа ли овако један владалац ма и си-  ротињски; а не изгледа ли овако, као ви, је-  дан слуга ма и господски? Бирајте које је боље. — Ваше, ако сте само сретни. — Јесам, јер су моје несреће прошле, ја  их више не осећам, ја сам се попео на престо  што се зове мисао;  ви сте пак слуга ономе  што се зове идеја.  Просјачка посла. Ја имам  своју војску, ви своје господаре. Нинчић није смео да се упустп с њим  у препирку, јер не би јој било краја, зато  ућута. Чилаг међутим стаде пред одар и окре-  нут према Павле поче говорити: 4 0 0 — - Реших да овог младсгка спасен пз  вр тлога. Ш та ке он тамо са својим топлпм  •срцем, као што веле вашп романсијери. Жен-  ске су га упропастпле, велпте. Не; ја велпм:  Естетпка. Ах, она утамањује вас. Немојте ва-  спитавати жене као цвеће, већ као људе.  Ено,  на Кварнеру п у Северној Руспји женска је  јака као човек; носп грдне терете, џакове у  лафе п пз лаЗје, п радп најтеже послове. Зар  је она неспособна зато ?  Већпна јесте, јер је  робље. 1Нта он пма да се заљубљује? Тре-  бао је да узме што је његово, јер му је бпло  нуЗ^ено. Алп, ах, где бп онда бпла Естетпка?  Ево је на одру. Он се саркастпчно насмеја u погладп браду. —  Све, што вп раднте, радите с погле-  дом на жену. Богатство. слава, рад, карактер,  п ратови, јер пм је основа себичност, томеје  •све криво настрано васпптање женскиња. Поче да се шета по собп. — Љубав ? Заљубљеност? Какве буда-  лаштпне! Грднп зпдовп који раздељују срца,  па изаЗју несреће! Чптави сталежп никад не  виде унутрашњост какве палате. Зар није  лепше оно у Србијп: путнпк закуца на врата  и ytje; сви се тпкају п кад се растану, Богом  се братпме. Затпм још додаде: — Ја коћу једно велпко Браство. Нпнчнћ му велп: — Па шта ће онда овај у Србијп? •З А ?  — Н1та ће ? Казаћу вам, алп само зато  Јт£ц^Ј^на! С:Овај чује. Србпја је на пвици пропастп. ш Нинчић се опет насмеја: — Тек јуче је постала. — Да, она је још допадљива као свако  дете, али је у р^авпм рукама. Ја хоћу да- — У чему ? • — И тамо је много што шта отпочета  криво, — наставп старац. — Чујем уводе  неке титуле, званија, неке институције буди  Бог с нама. Полагано ће доћи разне школе  по страном, п зацело настраном калупу. Жене-  ke се облачити по моди, што хајде-де, али ће-  се новац трошити по дућанима, каванама, на-  трбух и на женске. Жене ће престати да про-  изводе своја дивна ткива; Мачванин fee да  остави своју родну земљу, па fee отићи „на  науке“ као овај ту; а онај из Ужица отићн  fee у свет, не да зара^ује трудом и доноси-  штедљиво, већ да зара^ује лукаво и да троши  у ветар на своју и своје 6pafee пропаст. Сад.  их Befe има тамо пуно трповаца; полако fee  их бити пуно чиновника, затим пуно спеку-  ланата, и напослетку самих пропалица. — Па шта fee ту овај помоћи ? — Можда мало, можда много. Нека покуша^ Оваки су се разговорн често појављивали изме^у она два противника, како је њих двојицу  назвао Чилаг, ма да је то Нинчић увек одби-  јао. Како је Павле полагано јачао, Чилаг је ТТ О О .Ф Д П  Т Р Г М  'P O 'R O 'n ./T  TTRTTTI/T C lp  7ГРП  Т Р  и Т Л Ф {Т Т ?Р  P iT T P *стече добре васпитаче. /ЧЗЈ_сУ лизма, разбраства, тпранпје и сујеверја. Чеето би доноспо књпге, па п Свето Ппсмо, пз ко-  jn s је вадпо погодна места за своја разлагаља,  која су бпла, мора се прпзнатп, вепзто уде-  шена п по ефекту, п пмалп су некоја утпцаја  на болесног младића, којп у осталом нпје пмао  где, Beii везан за постељу морао ns је слушатп. Пплаг се сваким даном прпблнжпвао сво-  јој победп, која му се олакшавала судбином  овог младпћа што је патпо, пропао п скоро  пзгубио свој жпвот баш због једне опште-  новечанске несреће, протпв које се тако јакпм  срествима п чистпм убефењем борпо овај старп  борац. У такпм се прилпкама Павлу полагано  вракало здравље. Алп се са здрављем пола-  гано уселила у шегову душу онавелпкамржња  која је у Хршпћанској Јевропп вековпма тп-  њала под пепелом, п која је своју клицу пмала  у  пороцшга људским толико протпвној науци  великога оснпваоца Хрпшћанства. Па ипак, кад је Павле понео већ п да  пзлази, Пилагов се утпцај почео губптп. Мла-  дпћ је упао у старо душевно стање. Одила-  зпо је често на леву обалу Дунава; одплазпо  је, у српску каванпцу и тумарао у оне улпце  где је бпо господскн крај. Нилаг га је често  налазио пред куком Јанковпћевом, где бп се  обпчно пред вече, када нпје јако падало у  очи, наслоњен о зид према падати, удубпо у  суморна посматрања. Тако су пролазпли месецп. Дофе наново  јесен, а Павле и не мпшљаше на повратак. 403 З јак  му је већ два трп пута ппсао и озбиљно  му наложио да се врати, нарочито како се  осећао све изнемогдијим. Од Павлова доласка  •овамо про^е већ давно одре^ена годпна, па  и друга се већ бејаше примицала вжају, а  ујак је ове зиме јако боловао, те је хтео још  једном да види својега главнога наследника,  да се са н,нм поразговори, да га још једном — зацело последњп пут посаветује и да м.у  да упуства о наследетву и имању. То је све  ујак нашироко разлагао у својим писмима са  својнм старинским етилом и старословенском  азбуком. Видело се да га је много мука стало,  док је овако дугачка писма могао саставити  и по облнку п по рукопису, но то је могао  чинити једино зато што је имао доста времена;  а волео је увек сам собом да пише, јер ствари,  о којима је разлагао, „нису бпле за свакога,  па ни за жене“ — ту је, чича сигурно по-  мишљао п на своју половину. У свакој другој придици Павла би сва  ова писма јако дирнула, и, нема сумње, на  једно једино слао би по неколико одговора и  то још и дужих него што беху ујкина писма, — али овако не само да на ни једно није  одговарао, већ у последње доба не би их ни  читао. А да их је бар површно прегледао,  видео би, да су она последња писана непо-  узданом руком са болесничке постеље. Па ипак је уредно добивао паре из до-  мовине. Ујак, онако изнемогао u блпзу крају  своме, ипак није могао сноситп мисао да му  љубимац у ту^ем свету, а онако болан — 404 јер му јавпше да је био јако болестан — трпп  оскудице. А наш мдадш, који је у својпм ду-  шевнии патњазга а с иекостп ујкове иало во-  дио рачуна о материјалној страни животат   почео је да живп неуредно п немарно. Већ  му п п ј з и х о д  поче да не достпже, а богме п  дугови да се појављују. Узалуд му говораше  Нинчић к срцу, он га доста хладно одби од  себе, и ако не зато што су му се осећаји  према гвему пзменплп, веВ впше зато да у  свом поколебаном жпвоту не гледа пред со-  бом лик овог у свему тачног човека, који је  са толиком муком зарафивао оно неколико  новчића дневно, док Павле о новцу нпје во-  дио нп мало рачуна. Може се рећн, да је у то доба највише  на њ имао утпцаја господпн Чилаг, с њиие  још заједно становаше у Будиму. Он је остао  на страни овога старца п онда, када је опхо-  4јење са коректором бпо, тако рећп, прекинуо.  Чилаг је, до душе, такоЈу) наваљивао на њ,  да се окане пустога жпвота, п можда бп успео,  да Павде нпје званпчним путем добио саоп-  штење, да му је ујак у Крагујевцу умро, п  да је три четвртнне својега велпкога имања  оставио њемт. Уједно га је власт позвала да  јој се јавп лично ради расправе заоставштпне. Чилаг гледаше да га што пре поша.ве  натраг у отаџбпну; али Павле не хтеде да  пде. Месецпма је одуговлачпо одлазак пред  Чилагом, а овамо је преко писама п заступ-  ника свршао посао, напоелетку расправио масу,  продао непокретностп, па прнмпо п новац. 405 Тада се одсели од Чилага, пресели се  натраг у свој мали станчић и престаде да се  виЗ^а са обојицом својих пријатеља. Про1је трећа зима, па до^е-и четврта —  и Чилаг је увидео, да је изгубио Павла. То  би онога дана, када Павле сазнаде да се  Агнеша налази у Пешти, где се вратила с  мужем са свога дугог двогодишњег путоваша. Од тога се доба Павле изгубио из вида  свих својих познаника. Нико даље о њему не  зна^аше. Они што би га тражили у стану,  не би га никад нашли код куће, само се га-  здарица потајно тужила покаткад некоме од  некадашњих бољих познаника Павлових, како  се сасвим изменио и како живи пусто, готово  по цео дан и целе ноћи ван куће. Доцније,  да му другови не би доса^ивали, Павле се  исели из свог ^ачког стана у други део града,  где га нико не зна^аиге Стан му оста непо-  знат. као и његов начин живота. Само га још једном виде Чилаг на улици  после годину дана. Био је врло лепо одевен,  отмен и поносит, али јако опао, тако рећи,  остарео и на лицу са очигледним знацима  моралног пропадања. Тада и стари Чилаг мал’  не постаде ме-  ланхоличан, те, дуго гледајући за њим, уздахну: — Добро рече онда онај лекар: Рецидив!  Повратила му се болест! Гро*1*нца А гнеш а Ја н к о в и ћ е в а 20 X I V с з е ј с ј  г у с г у а .з а а з г г с с з г : i i ^ i e i - c s H z r c ]  Г - ^ з а п Ј П   Ј е л Љ  Г ^ ^ - ј п - п . е з с ј Ја Baii ппшем ■  тпме рекох еве. Иушкин („ Татјанаа) ...................... п нагшсах Лакомпелвне ретке те. Војиелав рага моја Јелпце. Ово ппсмо ппше тп нова личност,  са којом се досад нпсп поанавала. алп  која је свом дунгом својом тебп одана п која  жудно очекује твоју утеху, твоје савете, твоју  л>убав. Тп сп iin бпла увек наклоњена, знам-  али ја сам жељна впшега: ја жудпм за тво-  јом љубављу. Агнеше Јанковпћеве данас впше нема,  душо дгоја. она беше некада, како кажу, лепа  п добра; заслужпла је да буде срећна: алп  н>е нестаде са свпма тпм леппм надама. Да-  нас је ту само нека војвоткпња Баркари. брзо  увела лепотпца, нека ппкантна дама, незадо- 407 вољна са својом судбином, са светом и самом  собом Ти се сећаш нашег последшег састанка.  As, ја га нпкад нећу заборавити. Било је о  3iojoj свадби. Ја сам тешком муком израдила  код мајке, да позову и тебе, по пореклу го-  спо!јицу из нижега племства, и то Српкињу,  чија је народност у нашој породици од оног  случаја постала најозфаженијом, да се не сме  ни споменути. Драга душице моја, ти си ми  била у .1 1 1  вај царском пансијонату на обали  оног дивног језера, пријатељица, каквих има-  ijax још, и то по роду високога племства. Ја  сам те ипак почела љубити, ја сам почела да  жудим за твојим гласом, за твојим слатким  граматичким погрешкама, за твојим југосло-  венским акцентом, за твојим топлим бистрим  погледом црна ти ока, али тек после оног  случаја. Потреба, неодољива потреба, душев-  на храна ми беше да имам око себе некога,  чија fee ме присутност опомињати на оно или  у неколико надокнадити оно што сам изгу-  била. Oeiiain ли се још ? Читаву смо интригу  сплеле, да до^еш мало раније на две недеље  пре свадбе, одсела си код нас, и ја сам ти се  изјадала, исплакала. Хвала ти, душице, хва-  ла ти на толиком стрпљењу, на твојој утеси  и на твојим сузама. За С Е е то досад сам ти остала незахвална.  Обећах ти да ћу ти писати, и молила сам те  да ме у твојим одговорима саветујега. Ја ти  нисам писала. Пет годнна је прошло, откако  сам удата, и моје те писмо није потражило 20' 408 тамо у вашем лепом Банатском дворцу усред  дпвног парка, где бп пмада доста времена,  да ми напишеш опширне одговоре. Алп. веруј, ннсам нп могла. Ове су пет  година прошде као сан, брзо као у лету са  пуно догаЗ^аја, потреса и патња, Ја fey тп  напоменутп само главнпје. Ти већ знаш ону моју последњу ведпку  сцену са мајком. када пристадох да се удам.  Ш та сам могла да радпм, ја сама противу  те грдне силе, коју мп је после п отац онако  јасно обелоданпо, и кад ме је и ГГавле, како  тада мишљах, напустпо. Отац мп рече, да су  га протерали, п да се он опаметло, п запста.  впше и не чух ништа о н.ему. Да сам тада  знала да је он још у граду, ја бих полудела. Одмах после венчања одосмо на пут, нај-  пре у иностранство, затпм по унутрашњости.  Ово последње ја сам предлагала п Еазпмир  пристаде. Вукло ме нешто онамо к Југу. 5  Суботпци, у неком јавном врту, нап^осмо на  тамбураше, које до тада нпсам слунгала. Ја  сам била у стању да ту проведем по неко-  лпко сатп седећи н уживајућп у песмама.  које ми је некада певао н он. Нпсмо нп от-  путовали пз Суботпце догод тамбурашп бе-  ху онде, па, кад се онп одселише у облпжњу  Палнћску бању, ми одосмо за њпма. Свпрали  су н певали песме, које сам п ја знала, u  док су певали, срце мп је дрхтало са жнца-  ма, у које су тако вешто ударали. И Казмн-  ра занимала је ова туЗушска свирка, у фјој  нмаЗјаше нечега као из неког непознатог све- 409 та, о коме само снивамо и која нам у срцу  буди непознате чежње. Одатле одосмо на  Далматинско Приморје; ту сам волела да слу-  шам гајде. То није лепа свирка, рекао би  какав салонски руе, па ипак, тако ми је би-  ло топло око срца, док сам их слушала; ко  зна откуда то. Сад се сећам, да, кад ме мај-  ка усред бурна призора једном запита, откуд  та велика страст према оном туГцнцу, ја јој  одговорих, да се ја чудим, али као да је она  била у мени давно, још пре познанства са  њиме, чиљаше ми се, као да сам је донела са  ро^ењем, или још више, као да јој је порекло  још  раније тамо негде у давно прошлим вре-  менима. То сам осетила нарочито једном у  Банату, кад сам чула свирку на гуслама, о  којима је Павле Ђурић некада говорио. Нема  сумње, наша симпатија беше нешто више не-  го обична људска страст, она је постојала у  природи пре нас, њена је клица ситна неви-  дима летела у ваздуху, и, кад се ја појавих  на свет, она се усади у моје срце као у згод-  но земљиште, које је било божанственом ру-  ком приуготовљено, те је једва чекало да  прими ту клицу и да је одгоји онако бујиу,  онако силну. Откуд бих иначе одмах у првом тренут-  ку, када угледах туђег човека, сељака, који  се звао Павле Ђурић, била готова, да му се  предам на милост и немилост без обзира на  положај, на моје родитеље и на моју уро^ену  женску уздржљивост. После две године вратимо се овамо. Ко 410 fee оппсати мој страх, када сазнадох. да се  Павле још једнако налазп у Пештп п да се  за сво време налазпо ту. Једне фебруарске  вечерн код нас је била забава. Ја не бејах  внше она весела, која бејах пре. Тога вечера,  као да сам имала зде предосећаје, била сам  сетна, нека ме туга морпла. У дворанп бпло  је лепо н вееело, пуно света н несташна  разговора, али мене је гтшпло нешто, је лп  врукнва, је лп мирпс, је лп друго нешто, не  знам. Напољу беше јака цпча. Ја сам ста-  јала близу прозора; сакрила се иза завесе п  неприметно отворнх прозор. Хдадноћа, као  оштро гвожфе, удари ме у чедо; ја престрав-  љено затворила прозор, јер ми се чшваше  да са улнце иујем кашаљ; кашљуцаше неког  познатог, ох Бозке, п сувпше познатог, пре-  драгог гласа. Оставим прозор п похитам бал-  конским вратпма. Изнфем на балкон; погле-  дам доле .  . . и угледах га. Ту је стајао доле  под фењером мој јадни Павле. Ох, тај поглед!  Ја се нагнем над оградом п спустим свој ру-  бац доле. Ш та је бпло даље, нисам впдела,  јер се на вратима појавп матп, која ме је  корела за моју несмотреност п уведе ме  унутра. И сад . . . сад је наступио жпвот пун  бола, ох, и пун непсказане cpefee. Ја сам му  одлазила, Јелице, тајно. често; ја сам била  срећна, Јелено, срећна, у загрљају његовт,  чија сам требала да будем још с почетка. Али како сам га нашда. Мршавог, опа-  лог, са проредом косом мога лепог сокола 411 отпре . . . и ја сам га ппак волела, ипак.  Само у његову загрљају не беше впше оног  младићског поуздања, у његову понашању  недостајаше оне кокетне поузданостп, која је  пре очаравала, привлачила, изазивала, па  подјармила. Поглед му беше непоуздан, по-  крети више одмерени, држање сувише оба-  зриво. Ја сам била страсна а он тужан; ја  сам горела и боловала од •  страстн, а он је  непрестано венуо. Ах, венула сам и ја. Нисам била она,  која бејах пр |је, то сам видела по његовпм  очима, по његовим загрљајима. Ади ја сам хтела да се осветим за то-  лике патње и уздржљивости прошлих дана,  ја сам се са лакомисленом жестином бацила  у море, у то дубоко безгранично бесно море  узбурканих осећаја незадовољених страсти!.. А мој муж, питаћеш. 0, војвода се та-  1«Ље јако променио. Мајку је изгубио још у  другом месецу нашега брака, а у другој го-  дини већ нисам имала мужа. То је био само  галан, отмени развратник, с којим сам поде-  лила само стан али не и судбину. Он је при-  метио, та био је у тим стварима вешт, моју  узнемпреност од оне вечери када сам наново  видела Павла, и једнога дана пмафасмо раз-  говор, о, сасвим друкчији но што сам га оче-  кивала; био је хладан, учтив, подругљпв. Он  неће да смета мојој слободи, рече, али је тра-  жи и за себе. Ја нисам казала ни дела ни  немој, и он је у т зе себи, ту златну" слободуц  коју? сам после употребила п ја, н у којој 412 Ciio н војвода и ја п Павле опадалп полако  п душевно п телесно. Мп емо то удеснлп ме^у собом, Јелено,  али о томе не знафаху мојп родптељн. Кад  се сазнало, отац одмах предузе кораке. Саз-  нала сам да су Павла званпчним путем  удалилп одавде, и од оно доба впше нпшта  нисам чуда о њему. — — Боже мој, камо ме одагнаше ове  успомене! Да тп нпсам и сувпше наппсала ?  Сувпше за тебе, алп за мене . . . та, то је  само бледа Јакарађена слнка, не да је непот-  пуна, већ нпје нп прпблпжна. Алп тп сп  женска и моја прпјатељпца, тп ћеш ме ра-  зуметп. Чудитп се овом ппсму, п ја се чудпм;  та, ко би смео овако што написати па још  п послатп, алп је менп то потреба после пет  годпна мучна ћутања. .  .  Нисам могла да тн  не јаким, та, ово је последгвп пут, ово је ра-  станак са дгојом младошћу, са греспма и уз-  буђењима женским. Одсада ћу битн само је-  дан створ, као што је отприлике п наша  теткица. Ах, теткица! Да тп и о њој јавпм неко-  _лико речи У своме душевном страху ја се  пред венчање обратих њојзи за помоћ да ме  спаее. Бпла сам пзгубпла памет, бацпх јој  се пред ноге, признадох јој своју л.убав и  мољах је за потпору. Да сп видела тај прп-  зор! Нпсам могда да познам моју теткпцу.  Заплака се и поче ме грлнтп тако силно п  њубити тако страсно, да то у тој слабој малој 413 женици нико не би смео иретпоставити. Ebe-  но грчевито јецање, њене очајне узвике, њено  •страшно лице још једнако су ми пред очима,  још једнако ми зује у  ушима. Напослетку,  ја сам морала да њу умирим. Она убриса  сузе и запита мирно, али гласом у коме је  дрхтао бол, питала ме је шта од ње желим.  Ја јој рекох, да говори оцу и мајци у хсорист  моје љубави према Павлу.. Она обећа. Оде  код мајке; ја сам слушала у споредној собгх;  и замоли је својим тихим дирљивим гласом,  да не упропасти своје дете, већ да ме учини  срећним. „Не треба никад угушивати племе-  ните ocekaje срца,“ рече она мајци,- „то је  злочин, који ће се кад тад оспетнтиО Јадна  моја теткице, то је рекла са толико очајања,  а сузе су јој текле непрестано низ образе, да  сам и ја плахсала као дете у споредној соби,  а и сад ми суза наију на очи, 1сад се тога  сећам. Мајка јје била С1самехвена, само је уз-  викивала: „Зар ти то велиш, Страто ?!“ Али  јој не учини по вољи. То исто је теткица  покушала и хсод оца, али узалуд. Ја сам тек доцније сазнала о мојој ужа-  сној несмотреностп, којом сам моју слатку  малу теткицу изложила натчовечаисхсмм му-  кама. Ох, ја нисам ни близу овакој узвише-  ности. Она је сад у I  Гемачкој, где се скоро ио-  сле оних догађаја повухсла у једаи свој замак  у  Тирингији, усред лепе борове шуме, где  мисли да сачека смрт, а више неће да се  враћа у ову земљу. Она се не дописује ни 414 с ким од нас; тек преко другпх сазнадосмо  да многа добра чпнп са сиротпњом, п да пз-  држава цео један завод сиромашне занатлиј-  ске спрочадп. Хтела. бпх да те питам, драга Јелено,  шта бпх после свега овога требала да радим?  Тебм је већ п преко новина познато зуцкање,  да fee се Казпмпр због својпк лакомпсленпх  поступака н распикућства ставптп под ста-  раоштво. То је истпна. Но има још и вшне.  Он fee још пре но што га то постпгне, пре-  дати тужбу за развод брака. И то fee ти век  бити познато, по чувењу. То fee да учнни  по мојој жељп н по споразуму са мном . .  Да ли да потражим наново Павла? Алп шта  бп од нас напослетку било? Моја fee парни-  ца трајатн, по свој прилпци, неколико годн-  на, јер fee моја породпца учпнптн све, да то  спречи. И напослетку ја сам слаба. женска,  а жена још нема своје слободе нп у девет-  наестом веку, ни у овим образованим круго-  впма. Овде смо тек робовп! И можда бпх ја  своју слободу употребила врло рђаво. А да  ли би то имало смпсла поред колевке мојега.  лепога девојчета, које ее тако благо смешп  на мајчнно лпце пуно замршенпх брижних  тужних бора ?! .  . Нама женама пребацују људи, да у пп-  смима главну ствар обпчно оставимо на крај.  Ево, то п ја учиних. Цело моје иисање по-  текло је управо с твога кратког пзвештаја,  да feein се кроз две три недеље венчати. Тп 415 си се дуго решавала, нема сумње да ти јо  избор добар, Молим те, немој да се чудиш, што ти  поред честитке шаљем овако писмо. И сама  уви^ам некоректност, али сам је учинила, јер  ппшем гаеби,  и пошто мп је ово прво моје  писмо теби за пет година мојега брака. Перо  је летело само по хартпји. да излије оно што  се за иет година накупило. \Т и  си зрела де-  војка, удајеш се, ти сп, осим тога, моја Је~  лица, ти ћеш мп не само опростити, ти ћеш  ме и разумети. Ти си годину дана била иепрошеница:  то није р^аво, да за то време упознаш боље  нарав онога који Те тп бити муж. Ја ти не  могу желети да се удаш само за онога кога  волиш, јер видим то је често немогуће на  овоме свету; али ја fey се ипак молити Богу,  да то теби тако буде, ако, то јест,. Бог хтедне  да послуша зхолитву једне грешне жене. Свакако имаш најбол.е жеље од твоје  верне Агнеше. „код зан :^ тли ;је“ Додијало мп је; нећу ди-  впјекажпвјетп; прођи м е ее.  јер су дани мојп таштпна. Јов, TII. 16. Београду поред повеће зграде, која  је лпцем окренута према шпрем тргу  а на углу узане крпве улпчнце била  је у то доба мала каванпца „Код Занатлпје“.   Околпна те мале зградпце нмала је опште  обележје тадањега Београда, То је било у  времену, кад се престонпца Кнежевпне већ  давно премес.тпла у овај старинскп Дунавскп  град, те је та промена донела собом много  новнна што су, у стнцају са старпнскпм на-  впкама становнпштва као и са досадашњом  спол.ашности града, створиле неку нарочиту  мешавпну својствену овоме меету, нешто пола  Јевропско пола Азпјско, нешто пола српско  пола турско. Двор кнежев, Конак, војска,  нова пнтелпгенцпја, заставе, новнне, говор,  беше српско; ћепенцп, многе каванице, одело  ■средњег и нпжег сталежа — турско; неке зграде, улице и тргови, школе и надлештва  представљаху цивилизацпју, али начин де-  дања у њима и опхофење у друштву беше,.  богме, још јако оријентално. Каваница, коју мало час поменусмо, била  је поред свега тога и од свега тога у мно-  гоме одвојила, — нарочито што се тиче уну-  трашшости шезине. Т у као да је долазио не  само неки нарочити сталеж, већ као неки на-  рочити свет. Свака заједница, свака друштве-  на група — војници, официри, чиновници,  фаци, странци и чланови странака — које се  тада већ зачедише —, даље занатлије, тр-  говци, ћифте, паланчани, путници, па и учи-  тељи имафаху већ своја места где се радије  прикупљаху но другде, али све је то ипак  имало где бар нечега заједничког, ако ни у  чему другом, а оно у карактеру опште-срп-  ском, често претерано патријотском, јер се  тада већ беше увелико пробудила политичка,  нацијонална свест, која је почела стварати  велика дела и на оделитијим пољима Гости каванице ,, Код Занатлије“ бвли су  нешто сасвим друго. То је била чудна ме-  шавина. Могао си ту вифати добро одевена  господина — чиновника или професора, —  или људе не сасвим у исправном Јевропском  оделу, новинара, књижевника и учитеља, —   често у непотпуним хаљинама занатлију, тр-  говца или беспосличара у свакојаком руху.  Т у су се скупљали сви готово свако вече у  толиком броју, да често немафаху места да  седну, те стојећки расправљаху велика пита- 4 1 3 ња, којима je био пун ваздух око њпх. Раз-  говор се водпо обично жпво; у оиањнм гру-  пана често су свп говоридп у псто нреие;  впдедо се да се у главноне сдажу, ади су се  у појединостина често управо свакп час раз-  мимоилазили. То је бпо, тако рећи, један кош,  где је свака вредна пчелпца доносида своју  идејицу, коју је прекодан стекда размишља-  њем, опхо!јењем пди чптањем; ту су се те  идеје насдагаде зрно по зрно, те се тако че-  сто напунп ово нестанце као нека препуна  барутана, која је понекад експлодовада, те  се трус чуо и нало подаље напољу. . . Каваница је бпда згодно место за то. Уди-  чпца поред ње вођаше у ..доње“ дедове града,  где се насдагао пзмет друштвенп, а у с}'се-  ству бида је ведика кавана где је беспосдена  госпоштпна трошпда паре на страну свирку  х т  на виде у кратким сукњпцама, на кој има,  у остадом, не беше нпчега особитога оспм  њихова врдо р^ава певања н дрскости ретке  чак п код ове врсте уметнпца! Мадо подаље  почпњао је ред господскпх кућа п државних  наддештва. У том, тако званом, ..центру-, дакде, пре-  тресаху се дневнп дога^ајп п прекодан искрсда  питања на особпт начпн. Каванпца је пмада низак угао са два  прозора с обе стране; тодпко је и бпда шп-  рока. У дубпни продужпда се у два отвора,  један воЈјаше у гостионпчарев стан, а другп  у једну особпту одајицу, чпју средину беше  заузео ведпкп сто наокодо са пуно стоднца. 419 Кл.уч тога одељења био је увек код кавеџије;  за случај потребе иорао се запскатп од њега,  и тада би се обично знало ко или који се  налазе унутра и ретко би се ко пуштао онамо,  ако је дошао доцније но што су остали ушли. Кроз средине таванице била је повучена  дугачка греда положена на два дрвена једва  отесана ступа, што су стајала усред каване,  ади је ипак греда била у средини угнута.  Одаја је иначе била тако сдиска, да се тава-  нице могле дохватити. Ваздух ту није мирисао толико на пиће  и на дим, — јер су гости мало пили а го-  тово ни мало пушили, — колико на зној и  на мешавину задаха разних заната. Кавеџија  је ипак добро зара^ивао, јер је гостију било  увек и сувише, те му је од много малога  лако било пабирчити велико, а могло се код  њега и мезетисати, те му је од тога и био  тлавни приход. Ипак, канда се, по већини судеКи, могло  и ту уочити нешто опште, нешто заједничко.  По живим препиркама и строгом погледу мо-  гао си увидети да је ово скуп опозиције, а  по опорим тврдим цртама око усана, да је  то опозиција нечему што је силно, што је  тада било у јеку. И још нешто. Ио ужурбаном ходу и не-  стрпељивом изразу лица, којпм су хптали на  збор у ову кавану, могао си мислити: да су  то дијалектичари, који су једва чекали да  отпочну своју препирку; а по зампшљеном  често заносном али мирном погледу, којим су се удаљавали свак својој кућп п којп као да  је скривао читаву поворку вазкиих мислп: да  су то философи, чији ће ум преконоћ родпти-  неку велпку идеју, која ће са сутрашњом зо-  ром свету објавпти лепше дане п сјајнију'  будућност. Нпје нам намера да пз те мешавине раз-  них индпвидуа извадимо неке нарочите ка-  рактере, — слика би била увек непотпуна,  јер би то требали да чпнпмо са сваким по-  једпнцем, та, готово свакп је био по један  јако развпјен карактер; — нпти можемо да  износпмо тип ове заједнпце сад кад смо већ-  прп крају нашег главног догафаја, а кад би-  смо хтелп да се узноспмо при томе својом:  вештином, то би већ било доцкан, немамо  времена за то, јер се последпце почнњу брзо  развијатм .пз преходнпца које су такофе бпле  толико убрзане, да нас гоне свршетку. Као  део нашег догафаја оне су припомогле само  завршетку, а стварашем целе потпуне слпке  ваљало би почети. У осталом, прпча је —  прича, која има својих граница, смерова п  својега тока; она не треба да буде нн рас-  права нити студпја, кад се тако што п нпје  обећавало. Ипак можемо толпко напоменути да је-  и у овом скупу било овде онде понекпх лпч-  ности, које као да су давале ток, не по ода-  ностп слушалаца, јер је њпхова првенства  често нестајало брже или лаганпје него што  је и постојало, — већ по већем утпцају —  тренутном плп трајнпјем — њпховпх досетака,420 421 које су уносили у ово често заједничко изме-  н>иван>е мисли. Данас је један завладао иде-  јом „свеоиштега мира“, сутра га је побио  онај са преходном и пречом потребом „раци-  јоналнога васпитања“ ; један је сиромашак ве-  черас изнео јаде „сељачкога" или „радени-  чкога сталежа“, а сутра је већ био истиснут  са „општим образовањем*; но трећега дана  већ је и ова идеја пала, да да места „попу-  ларизацији науке“ ; па кад предлагача један  од слушалаца запита што је то, он се мало  узврпољи на седишту, затим се дигне и са  читавом гомилом затворе се у оно нарочито  одељење, где отпочну разлагања и препирке,  које отуд шире нервозно заинтересовање и  и напоље, и тада се често целе недеље само  о томе говори, док не упадне један на врата  са новим проналаском, рецимо са „униште-  њем естетике“, те се после на то баце са гро-  значивим интересом. То исто бива и са днев-  ним питањима, са појединим наредбама „вла-  сти“ или „власника“, са х-саквим крупнијим  догаЈјајем или каквом вести новинарсгсом, која  даје згодна материјала за претресање. Ту се  говори о еманципацијп женскиња, онде о за-  натлијском савезу, ту близу о капитализму,  тамо даље о поделн рада, овде о штедиони-  цама, онде о сиротињским домовнма. Један fee  бојажљиво да пзусти реч „републпка“, али  fee га други ућуткати са усклгнсом: „ПЈтарепу-  блика — анархија!“ Један fee бојажљиво: „За-  натлијска изложба“, други дрско: „Страјк!“   Док не дође четврти шш пети, па вели: „То Гро4>ица А г и е ш а  Ј а н к о в н ћ е в а 21 422 све није за нас, већ треба постепеностп у  развитку, а наронито — арнонпје /'1 Да нан се не би пробацпла каква задња  нисао, ид’  намера опасног потказпвања — што  бп бидо врдо ружно од нас, јер је романсп-  јер у вгоднијем подожају него сам историјо-  граф да буде непристрасан, тим пре што се  претежно треба да бави психолошким особи-  нама суделовача, — дакле, да не бп тога бнло,  ево хитамо да пзјавимо, да у овоне кретању  не беше нпчега ни опаснога нп реводуцијо-  нарнога, — преврат беше у пдејама, а не у  ствари, шта више, он је потекао пз често  врло чисте намере да се зду стане на пут,  што свак чини на свој начин, а то су чи-  нидп и они. Ово друштво није пмадо својих вофа. оно  вофе п нпје трпедо, али је имало својпх љу-  бимаца, који су у своме кругу биди свемоћни  и често тиранисали своје приврженпке. ЕБих  није уздигла каква велика интедектуална моћ,  већ симпатија коју пропзведе плп њпхова  дичност или шихова судбнна. х 1есто се чуше  узвици на пример: „Ено Оветозара!  Хајд’  да  га чујемо!“ ЈЗли: „Ено Павла, зацедо доносп  нешто ново!“ Напољу је љута зпма; снег шкрнпп под  корацнма. У кавани дупком пјшо  света. Око  пола осам у вече појавп се једно бледо лнце  над малом завесом на вратима споља; чим га  изнутра кроз стаклена врата угледаху, заорн  се у каванн „Жпвео! Живео Ђурић!“  — што 423 трајаше, док дошљак не заузе место. Он не  седе, Befe стаде код једног стола и олако се  насдони на ш с леђа пола седећи, пода сто-  јећи, тако да је лицем гледао у унутрашњост  простора. Чаеком се скупи око њега гомила.  Он је пре неколико дана пуштен из затвора,  где је био осуЗјен на две године заточења,  али је до амнестије одлежао само неколико  месеци. Кривица му беше распростирање ре-  волуцијонарник идеја. То га направи не само  популарним, већ је његов тихи глас био ка-  дар да доведе у екстазу своје слушаоце.  Откако наново поче овамо долазити, свако вече  га дочекиваху са највећим одушевљењем. Он проговори, и у кавани наста ти-  шина. — Јесте ли чули о новом покрету ? Зби-  ља се мисли да се да слободоуман устав.  Слободоуман, тако веле. Са два горња дома. Глас му је био тих, а говорио је са врло  мало покрета. Испод. забаченог шешира вп-  дело му ое голо теме, а кратка ретка брада  беше проткана овде онде седим власима. Био  је мршав, добро одевен; израз лица нежан,  али већином замишљен. Још су само депе  чисте руке падале у очи са својим заокру-  гљеним покретима. Тема коју је бацио у гомилу јако је за-  интересовала. Појави се неко таласање, затим  све јаче врење, док се око говорника саби  густ круг слушалаца. Овај је говорио тихо,  али све се већма упуштао све у шире разла-  гање. Слушали су га пажљиво. Кад је свр- 21* 424 шпо кратак преглед слободоумпих идеја и  твихопу историју у извору. пре|>е на прпмену  наших прилика. Немплосрднон хладнокрвно-  шћу цепао је оне, који су хтели да уведу  некакав поредак у ову земљу на основу иску-  ства што је стенено у сасвим страним земљама,  а у сасвим дрЈшим прпликама. Кад сврши,  скиде шешпр п великом шареном марамом  обрпса зној са чела. — Па лепо, а шта ћено сад? —  упнта  један од слушалаца. Говорнпк наново узе реч п окарактернса  општи положај као веома крптпчан. — Ми нисмо ножда створилп нпшта ве-  лнко досад, али смо бар одржавалп равнотежу,  коју су хтелп да поремете. Она почнње да  се колеба. Кавеџија при^е и понудп им ону засебну  собу, јер се реч може лако да чује на улици. Сви одоше онамо. Они којп су заосталн  у каванн поседоше још мало; али после одо-  ше и онп. Кавана оста празна. Тако око десет сати у вече yi>e нов гост.  Бпо је на овом месту непознат. Кавеција,  којн је био задремао поред огн.пш'та, трже се,  и сумњиво премерп придошлпцу. То је бпо  господпн човек, мало просед, врло отмено  одевен, витка стаса, дугуљаста, румена, пу-  начка лпца п врло леппх очнју. Он запита  кавецију: — Је лп овде господин Павле Ђуфић ? Кавеџпја нпје хтео одмах да му одговорп, п после неколшсо трену^така одговорп: 425 — Није овде;  зашто га тражите ? — Баш ми је непријатно што није овде.  Ја  сам му пријатељ и желим да га видпм,  јер се нисмо видели већ неколико година. Кавеџија увиде брзо да му може веро-  вати, па му одговори: — Изволите, седите; он fee скоро бити  ту. Ја ћу му, у осталом, јавити. Он баш  председава једном малом договору. Мислнзг,  скоро ће свршити. Дошљак седе, поруни чај и скиде шешнр. Наново наста тишина; само се из спо-  редне добро затворене собе чујаше жагор.  Унутра је беседио неко: — Ја долазим из апсане, где сам допао  што caai тражио устав, а сад га они сами  ДаЈУ - Једногласно „Живео !‘ !  прекиде говор. Затим се канда све тише разговараху.  Неке су речи јасније изговорене и разумеваху  се споља, као „горљи дом“, „скупштина“,  „новине“. Реч „новине" понављали су чешће. Очи-  гледно се разговараху да се издаду неке  новпне. Решигле, јер су гласали. Затим се  препираху о имену; чуше се речи „Цр-  вена застава“, „Социјалдемократ“, „Раденик“  и други, изгледа да се сложи на „Раде-  нику“. Скоро затим се отворише врата; сви по-  куљаше напоље, па кроз улична врата на  улицу. Само је онај говорник још проговорпо 4 2 .6 некодико речп са газдозх, којп лгу ноказа  придошлпцу. При^е овоме п узвикну: — ICo је то? .  .  . Стеване, тп си! — Ја сам, Павле! Оба се пријатеља загрлпше срданно. ра-  досно. — ГПта ћеш ти у Србпјп ? Откуд тако  доцне? — Дошао саи једино, да тебе впдим. Прп-  спео сам пре једнога часа са Бечкомла|јом  пз Пеште Лађа стаде у Земуну у девет  н требалп смо онде да преноћпмо, алп ја  нпсам могао да сачекам јутро, те пре^ох  ча-мцем. —  Та Дунав је пун ледних санта. — Једва на^ох ко fee ме превести, алп  п код вас се може све за добре паре. Ја сам  сад богат. — Па дед, причај мп, како ти је. — Најпре мп рецн ти, —  одвратл Нпн-  чић, — што ми тако дуго нпсп писао, има  скоро пет година. Ја сам ти слао писмо за  ппсмом, док не престадох Помншљах е сн  умро, али сам се ппак надао да бих ја то  ма како ипак дознао Да сам бпо 37 стану,  дошао бих лично, да те видим шта радпш  и зашто се не јављаш. Но дознадох да сн  жпв п да си се увалпо у некп оделптп жнвот.  ¥ какво си ти друштво упао, мој Павде ? Павлов угашени поглед оживи, када од-  ворп: — Ја нпсам ту упао, Стеване, ја сам то  друштво сам тражпо. Ја сам прожпвео свој 427 век са свшга патп.ама п сластима земаљскога  пребивања. Свет нема ништа да ми _да, ни-  шта да им одузме. Био сам млад и весео;  преда мном је било богатство и сјај, могао  сам да га узмем, (и ту се насмеја грохотом  суво и кратко); видео сам свет и људе, и  оно што је лепо и оно што је ружно; знам  шта пише у књигама .и нагледао сам се при-  роде; себичњаштва је било доста, и сувише. — А да није било оне твоје несреке, ти  би живео безбрижно и себично као донде, и  не би знао ништа о овоме свету у коме сада  живиш, — рече НинчиБ. — Па зар мислиш, пријатељу, — одговори  Павле, — да ми се не би тај живот досадио?  Да ли бих и тамо био срећан? . .  .  Па кад  бих у том рахатлуку сазнао за ову беду,  коју сада гледам посведневно, не бих ли -на-  пустио онај трули живот, да се посветим  овоме пуном истинитог чара и блаженства  хсоје вечито траје и никад се не досади ? ! — Али оставимо то, — додаде после  icpaTice почивке. — Јеси ли поручио што, па  да разговарамо о другим предметима који су  на видику. Ово се иначе више не да из-  менити. — Поручно сам чај. Хоћеш ли и ти? — ДонеБе ми без поруџбине; овде знају  да око једанаест сати редовно попијем једну  чашу. И заиста после неколико тренутака доне-  соше чај за обојицу. Павле је полагано сркао  и запиткивао пријатеља: 428 — Ш та је са кнегпњпцозЈ:? — А ко ће је знатп! Одселпда се одавно  никуд у Немачку, где је п остала. Једном чи-  там у неким страним новннама да се госпо-  фица Фернек, дворкпња кнегињице де През.  удала за неког Баварског официра, п то је  била последња нит откако сам о њима что. — А шта ради мој старп пријатељ Ч и-  лаг ? И  од њега нема ппсма скоро годину дана. — Бог ће знати шта радп: како која  годпна он све млафп; сад је блпзу своје се-  дамдесете а све здравији п јачи. Једнож се  разговарасмо на улнци; рече мп да ће да се  жени. У осталом се нпје променпо, осимшто  је сад џандрљивијц но префе. Кад сам пола-  зио на пут, чуо еам да се одиста оженно. — А коју је узео? — Неку, чекај, неку удову Српкпњу из  Српског предграфа у Будпму. — Да није госпофу Пијуковвћку? — Јест, јест, тако се зове. Павле се насмеја, а Нпнчпћ настави: — Чујем да се није хтео да венча с  њоме, већ само онако пред друштвом да се  нзјасне, да се хоће. Али она није хтела тако  да прпстане. Он је пмао намеру да се оженп  с њоме још пре неколпко година, аДп је све  одлагао, док се не уведе графанскп брак. На  томе је он неко време живо радио п у дру-  штву н у штампп. Ппсао је н неке брошуре.  Напослетку се п^шволи, јер вељаше, да по-  стаје све млафп, нужда му је. И учини. — Врло добро што мм рече; честитаћу 429 жу, ако ту има шта да се честита, — рече  ГГавле. — Него ја те литам о другима, а о .  теби још ништа не знам. Како је теби било,  Стеване, за све то време? Додуше, видим, да  да ти се стање јако поправило и добро из-  нледаш. — Ти знаш — објашњаваше му Нинчић,  — да сам још за време твога бављења у  Пешти био постао ревизором. Тада је то била  једина сврха мога повученога и изгубљенога  жпвота, никад ништа више нисам желео;  плата ми се мало повиси, стање побољша и  споредни су приходи порасли; могао сам жи-  вети сиромашним животом али ипак пригод-  ним образованоме човеку. Узео сам засебан  станчић, прибрао сам неку малу библијотеку  и могао сам каткад отићи у позориште, на  какав концерат или томе слично. Био сам  задовољан. Али да видиш, срећа не пита  човека, као и несрећа. После две године пову-  ћи ће се наш стари супер-ревизор у мировнну,  главни управитељ не хтеде да чује за дру-  гог на то место до за мене. Ја сам се морао  примити противу моје воље, и жалио сам за  мојим досадањим лаким пословима и угодним  животом. Сад ми је плата била права чинов-  ничка, посао мањи алп одговорност велика.  Морао сам да проведем цео дан, а често један  део ноћи у радњи, но како дадох оставку на  будућност, реших се да послове отољавам са  највећом савесношћу; бавећи се цео дан час  у штампарији, час у издавалачкој радњи, час  у  редакцији, полагано научих све те послове, 428 — Ш та је са кнегшБицол? — А ко ke је знатп! Одселпла се одавно  нпкуд у Немачку, где је п остала. Једном чи-  там у некгш страннаг новинама да се госпо-  Зрхца Фернек, дворжпња кнегпњице де През,  удала за неког Баварског офпцпра, п то је  била последња нпт откако сам о њпма что. — А шта ради мој старп пријатељ Чн-  лаг? И од њега нема ппсма скоро годину дана. — Бог ће знати шта ради: како која  годпна он све млафи; сад је блпзу евоје се-  дамдесете а све здравији п јачп. Једном се  разговарасмо на улици; рече мп да Бе да се  жени. У осталом се нпје променпо, оснм што  је сад џандрљпвпјп но префе. Кад сам пола-  зио на пут, чуо сам да се одиста оженио. — А коју је узео? — Неку, чекај, неку удову Српкпњуиз  Српског предграфа у Будиму. — Да ннје госпофу Пнјуковпћку? — Јест, јест, тако се зове. Павле се наемеја, а Нпнчпћ наставн: — Чујем да се нпје хтео да венча с  њоме, већ само онако пред друштвом да се  нзјасне, да се хоће. Алн она нпје хтела тако  да прпстане. Он је пмао намеру да се оженп  с њоме још пре неколпко годпна, ади је све  одлагао, док се не уведе графанскп брак. На  томе је он неко време жпво радио п у др}т -  штву п у штампн. Пнсао је п неке брошуре.  Напоелетку се прпволи, јер вељаше, да по-  стаје све млафи, нужда му је. Н учпни. — Врло добро што мп рече; честптаћу 429 3 i y ,  ако ту има шта да се честита, — рече  ЕГавле. — Него ја те питам о другима, а о .  теби још ништа не знам. Како је теби бидо,  Стеване, за све то време? Додуше, видим, да  да ти се стање јако поправило и добро из-  гледаш. — Ти знаш — објашњаваше му Нинчић,  — да сам још за време твога бављеша у  Нешти био постао ревизором. Тадаје то била  једина сврха мога повученога и изгублзвнога  живота, никад ништа више нисам жедео;  плата ми се мало повнси, стање побољша и  споредни су приходи порасли: могао сам жи-  вети сиромашним животом али ипак пригод-  ним образованоме човеку. Узео сам засебан  етанчић, прибрао сам неку малу библијотеку  и могао сам каткад отићи у позориште, на  какав концерат илп томе слично. Био сам  задовољан. Али да видиш, срећа не пита  човека, као и несрећа. После две године пову-  ћи ће се наш стари супер-ревизор у мировину,  главни управитељ не хтеде да чује за дру-  гог на то место до за мене. Ја сам се морао  примити противу моје воље, и жалио сам за  мојим досадањим лаким пословима и угодним  животом. Сад ми је плата била права чинов-  ничка, посао мањи али одговорност велика.  Морао сам да проведем цео дан, а често један  део ноћи у радњи, но како дадох оставку на  будућност, реших се да послове отољавам са  највећом савесношћу; бавећи се цео дан час  у штампарији, час у издавалачкој радњи, час  у  редакцији, полагано научих све те послове, 430 п таман да прпвпкнем, а оно ме cpefea поново  поче гонптп: напрасно умре наш главнп над  зорнпк, п поче подуже преппрке око канди-  дацпје других; управнп одбор изабра мено  за з 1есто које је због своје практпчне вредно-  стп бпло важно. Сад сам са некпм душевнпм  немпром увпдео, да сам ушао у редакцпјону  ијерархнју, алп сам са зебњом помнслпо на  будућност, jejj та звања вреде, само ако се  може оспгурати пзвесна лпчна незавпсност  тиме што fee се задобнти поверење особља  п управе, илп ако се мозке да осигура на-  предак до врхова управе. Ја се решпх да по  што по то задобпјем поверење. Како сам  нмао доста времена, бавпх се подуже у кан-  целарпјама, где помало научих књпговодство  а у радпонпцама из} 7чих штампарске послове.  преместих се и са станом у главну зграду.  то сам тако нмао прилпке да по дужности  утичем и на урефивање листа. И једног ле-  пог дана о Новој Години сменпше ме, а пза-  браше ме за члана управе, уза што пде право  на дивиденду, и за сараднпка уредништва.. Ра-  дио сам на друштвеној и крптичној рубрицн.  Доцније постадох главним сараднпком и кандп-  довало ме је уредннштво п за посланика у До-  њем Дому. То је трајало тако трп годпне. На  првим изборпма сам пропао, али на овогодпш-  њим предрх. Сад сам више радио на лпсту.  и кад пре месец дана главнн уреднпк зах-  валн, поставпше мене на његово место: но  пзгледа да fey постатн јединим власником  радње, јер fee се продатп, и одбор је вољан 431 да је прода мепи под повољнијим погодбама  но другоме, бар не би хтели да се Евихова-  творевина преобратп у спекулатпвно преду-  зеће. Ја сам ти, дакле, за овнх десет пет-  наест годнна постао богат човек са приходом  од преко дваест хпљада форпната годишн.ег   ако пхузимам укупно по мојим разним звањнма. — Ти си, дакле. постао сила, — прого-  вори Павле. — То је код вас могуће, овде  то не може бити. — Ја сам дошао, да ти се захвалим и  да ти саопштим, ако тп je воља, дофи натраг  у Пешту. Живећемо братски, сложно и бу-  дукност ти је осигурана Павле се осмехну благо: — Па зар овако није ? ПТта мени треба? Нинчик је видео да је на Павла немо- гуке утицати овим путем. Он се, дакле, вра-  ти на започети разговор. —  Ти распитујеш о свима твојим старим  познаницима, а о најглавнпјем познаству тво-  јем не помињеш ни речи. — Ти велиш грофицу Агнешу војвот-  кињу Баркари? — Да. Они су врло рфаво живели, на-  рочито у последње доба. Сад се рашчуло, да  се растају. То су хтели и раније да чине,  али је породица све спрачавала. — Растају? Зашто? — Војвода је постао прави пустолов  Имају двоје дечице, два девојчета, од које  је оно млафе слабуњаво, тешко да ke остати  у животу. Да, заборавих да ти кажем, да је 4 3 2 и стара грофпца обудовипа. Тпма Јанковп  умјзо је пре неколико година. — И  она седи са кћерком? — Не, код сина; он је сад секретар  нсеком Посланству и оженпо се тако^е. П;  гледа да мати п кћи не опште. Впдиш, т  •би бпо згодан тренутак, да се вратш пу Пешту Павле се подругљпво насмеја. —  Да се вратхш сад, је лп, и да покл  шам своју стару cpefev? Ах, прпјате.ву, зат  сам ја остарео. Па после да се вратпм тамс  одакле су ме протералн? — То је лако удесити . .  . — Не, пријатељу, не. Видиш какав сам  здравље ме не служи; ја сам сасвпм друп  човек постао. Павла Ђурпћа нема више; ов<   му је пзвптоперена слика само . . .  можда реал  нпја, истпнитпја; а можда каква п треб;  да буде. Нинчић озбпљо рече: —  Треба да се вратнш Ш тета је одба-  цптп своју срећу. Видиш, п ја сам се некада  бпо одрекао света, еаевим п занавек, алп  судбнна тек остаје нај јача сила на свету. II  ево, ја не жалим што еам наиово ушао у  ред жпвих људи. — Па шта ти вреди? Жпвећехп и умре-  ћеш. Оно што је измефу овога двога, не  вредп ни луле дувана. — Не вредп за тебе у твом садашњем  положају са твојпм садашњим навпкама. — .  Зар ти задатак живота називаш на-  впком? — упита Павле. 433 ‘ - — Па, тако је. Знаш изреку: Der Menscb  t ein Gewohnheitsthier. — Бравос, ти си онда већи материјали-  та него ми сви овде; то нисам знао, — уз-  :икну весело Павле. — Ја нисам ника,д волео да припадам:  'Зквом реду, — одговори Ниннић, — нити.  оћу да знам шта је то идејализам, ни мате-  зјализам; уопште, увек сам мрзио класифика-  :ије. До душе, некада сам се и ја бавио тим са-  :аријама, шта више, мислио сам, да оне uc-  уњавају живот, и, док сам тако мислио, био  зг несрећан. Сад гледам да испуњавам своју  -ужност. Учини и ти то — Ја то и чиним, мањ, ако ти налазиш.  \ треба да имам других. — Требаш да себи истакнеш друге. Ти  !де хоћеш да усрећиш човечанство, у Ср-  •1Ји, у овом малом граду где су пре неко-  1ко година још и Дунавске лафе снебива-  ћи се пристајале. — Боље да их није било. — Могуће да је боље, али можете ли  r  одвратити судбину? — запита Нинчпћ. — ■  Ми ћемо покушати. .. Али, оставимо  i; наши су циљеви заједнички, они нас  ;ушевљавају и он су определили мој живот. — И не мислиш да га мењаш? —  Ни у чему. — Мефутим тебе у Пешти жудно очекују. — Мене? Ш та бихјаикоме тамо ваљао? - Слугаај, Павле. Мој се положај, као то сам ти га мало час обележио, јако по- 434 правио. Он ши је прнбавно прнступа на шеста.  тде досад нисам одлазио. а п сада то ииншг  не по укусу ш ош , већ впше по нуждп која  стоји у тесној везп са шојпш дужностиша. Да  не околишпш шного, ја саш се у једнош от-  шенош друштву састао са војвоткпњош Аг-  нешош, која ше је после позвала п да је по-  ■сетиш . Чинп шп се да је чак радн шене једне  зпше прпре^пвала у својој кући књпжевне  вечере, где су билп позватп шногп њудп од  пера. На таквој једној вечерп шп сш о дуго  разговаралп о тебп. — Хвала на пажњп, прпко; ви сте се  тада пзвесно разговарали о археологпјп. Нпнчић не узе у обзпр ову прпшедбу  век наставп: — Војвоткпњине прплике тако^е су се  јако прошениле. ЕБена шајка живи у ино-  етранству; тетка такоЗ^е; она је постала сашо-  стална и стекла је доста јаких познанстава  на која се може ослонитп. Ако би ствар до-  прла до јавности, ја ћу јој мокн да будем  од доста замашне помоћп. Парница за развод  брака отпочета је; војвоткпња fee бпти скорпм  слободна п располагаће својош лпчношћу п  својим ишањеш потпуно независно. Н>ен до-  садашњп шуж прпстаје да јој оставп децу,  та, он fee добпти велпку накнаду, а њему је  до тога највпше п стало, јер је на прагу сте-  цпшта. Заборавпх да тп кажеш још, да јој је  тетка уступпла трећпну својега пшања; она  fee, дакле, кјзо з  неколико месецп, а можда 435 кроз неколпко недеља спадатп у ред најбо-  гатијих прилика у земљи. Павле му мирно одговори: — Ти, дакле, збиља мислиш да ћеш ме  таким изгледима намамити? Тн бар знаш, да  човек може да доЗје у неко душевно стање.  када више мари за мир, или за неке хп-  мере,. .. назови пх ма и тако, .. .  него ли за  новац. Мени он не треба.. Једино, што би у  тој ствари могло бити примамљиво, то је  њена личност. — А она ти није доста примамљива ? — Рекао бих да није, као што би и она  на мени приметила велику, управо одвратну  промену. • — •  То није никаква сметња. Павле се намести у столици, наслони  један лакат на наслон а други на сто; те  склопљених руку и пола сагнуте главе тпхо  говораше: — Није можда сметња са њене стране,  ма да се и она јако променила. ВеА сам је  тамо познавао као увелу лепотпцу, она би  кроз коју годину јако опала; можда не би  ни била срећна са мном. А шта бих јој могао  вредети ја? Видиш ли какав сам? Много  кашљем; моје је здравље поремећено: у моме  омршавелом телу нема више младићке ватре,  у мојој глави нестадоше заносне мисли, које  ће она од мене по свој прилици изискивати.  На глави немам косе; оно што имам та је  проседа. Мислшп да ја не видим угашене очи  у огледалу, бледило лица и опоре црте. Ја 436 шгам да жившх још свега неколико. можда.  годпна, н моју још заосталу снагу да утро-  шим на маштанпја, која ће мп п то мало жи-  вота прекратптп! Нпнчпћ виде и сам ужасну разлпку, коју  од прпјатеља нанравп врезхе н патња, алн он  га је желео видети срећнпм, п решп се да  не попусти. —  Ја сам видпм — рече му, — разлнку'   видпм да сп слабуњав, алп здравље ће тн се  поправити, ако га негујеш п напустпш овај  убптачни жпвот. Ја сам тп јога у Пешти пре-  поручпвао да одеш на неко време у топлпје-  крајеве, где је ваздух чист п пун свежпне.  Учпни то сада. Ево и ја сам се јако поправпо,  а не бејах тамо. Тебп се сама нудп добра  прилика. 3'чпнп то, пршјатељу мој. молим те,  за моју љубав, п за ону која је целог свог  жпвота само на тебе мнслила. — Верујем, прико, верујем, Али на мене-  впше немају утпцаја те конзерватнвне мпсли.  Из твојих речи говорп плеснпва прошлост.  Ја сам том вашем свету туЗр Ја се иселих  у ову Америку', и не желкм впше натраи у  вашу Јевропу. Ја се гнушам вашега света,  и поретка. Кам да га нисам ни познао! — Ти, дакле, тако говориш о љубави,  а овамо ти п твоје другатво велпте, да је  она п вама главна зампсао? — Ко говорц о љут бавп? — уппта Павле,  а очп му засветлеше. — Да се одам љубавп,  која ће постојати само за нас двоје? Ако је  до тога, томе је време прошло. Ја сам волео 437 некада неку девојку, која се звала. чинп ми  се, Агнеша, ж ја сам јој дао много више него  што је она од мене тражила. јер самјој поред  својнх осећаја жртвовао здравље, живот и бу-  дућност. Ја сам јој кроз више од године дана  давао оне жарке, претеране, недозвољене љу-  бави, која нам је више нашкодила но што  нас је усрећила, а она у истеричном бунплу  и ја са телом још изнуреном боленЉу и очај-  ном душом погруженом под оним ужасним  ударцима што су ми их доделили људи из  оног вашег света. Ти велиш то је љубав, не,  то је тиранија. Ти су ударци били тако јаки,  да су ме одбацили и гурнули овамо преко  Саве и Дунава, и ја, ја жалим, ја кукам што  ми је тело овако изнемогло, не зато нтто бих  волео да га сачувам за ваше романтичне те-  ревенке, већ да бих могао узети већега маха,  да вас све тамо смрвим, да ваш свет згужвам  u одбацим тамо негде у неповрат, ма у том  хаосу изгубио и оно што ми је најмилије,  ма од тога маха издахнуо и ја, као осица  која умире кад је извршила своју најодсуд-  нију одбрану. Павле је стиснуо песнпце и погледао  претећи у пријатеља, груди му се силно на-  димаху, али одмах затим удари у стшљив  кашаљ. Нинчић је сачекао, док се искашље; Пав-  ле је наслонио главу на обе руке, а пријатељ  га гледаше чудно. — Допусти ми још ово да ти кажем, и  немој се жеститп, — рече Нинчић. ГроФ ица А гн еш а Ј а н к о в и ћ е в а 2 2 438 — Говорп саио, слушам те. Менн то  пначе неће понокп. Пинчпћ као да се растужп, као да му  очп засветлеше влажнпл сјајем. — Тп се љутпш, Павле, на оно што га  назпваш нашин светон, а сан говорпш ње-  говпн језиком. Тп се канда нисп ужпвео до-  вољно у ове прплике; та, тп п нпсп њтха  прплагодан. За овамо требају друге прпроде,  као што је на npmiep Пплаг, а сумњам да  п он ина велпкпх успеха. Тргнп се, молим  те, и протнв своје воље, протпв свога убе-  |ењ а послушај старпју искусннју вољу. Тп  и овде нећеш бити срећан. - —  Могуће, Стеване; и овде меЗ^у нама  нма покваренпх људи, настранпх духова, не-  довољно оданих бранпча, спекуланата па п  издајнца. Има и таквих, којп данас рогпћу на  све, не ваља им нпшта, алп кад им се буде  доцнпје уделио мастан залогат плп издашно  звање, тад ke у целом свету одједанпут битп  све како ваља. Него то не мења ствар. — Твојој је радњп, дакле, основ освета. — Не, већ. намера поправљања. —  То нпје поправљање, то је кажња-  вање, и ти ћеш у првом реду казнптп оне  што те љубе и цене. — Тп појмовп за мене не постоје впше. — Нећеш, дакле, да до^еш? При овим речима Нпнчићевпм Павле по-  дпже поглед према лпцу прпјатељеву. Он  впде дубокп бол у армонпчнпм цртама ње-  говпм. Зато рече: 439 — Добро, не дајем ти дефинитивна од-  говора; засад сам се ангажовао као уредник  једног листа чији је број већ сложен. Кроз  којп дан имаћепх мој одговор. Нинчнк устаде и платп трошак. — Треба ли ти новаца? - —  Мени мало треба, а ја имам доста. — Хајдмо, дакле, да спавамо. Сутра пу-  тујем натраг; послови ме зову. — Жао ми је што те не могу испра-  тити; али сам баш сутра оптерећен пословима. — Не мари, ми ћемо се још видети који  пут. Ја ћу опет доћи, —  рече Нинчић. Павле отпрати прпјатеља до гостионице,  затим се опрости с њим и оде. Нпнчић се  попе на први спрат у своју собу. Глава му  је горела. Он отвори прозор и саже се у хла-  дан ваздух. Била је јасна месечина, а снсг  је блистао. Тамо с краја улице шкрипели су  кораци Павла Ђурића, који се упутио кући,  те на углу заврну према Варош-Капији. Ноћ  бејаше мирна, те се из далека јасно ма све  тише и све загушљивије чујаше учестано  кашљуцање изгубљена пријатеља. 2 2 * ЗГного лп cair страдб кад се срце еетп. ЋУРа УБеоградскп горњп град, у старпнскп  Singidunum, улази се кроз трп бедема.  Он је и споља п изнутра врло леп.  Споља живоппсан а пзнутра огромнн зпдовп  са дубокшх прокопина нпне силан утпсак на  посматраода. Он се одржава у реду и на дну  ровова зеленп се трава, овде онде показује  се каква мала лепа кућпца где седе мпрнн  људп на овом негда земљпшту крвавнх су-  коба. Велпк је п простран; у ме^упросторпма  налазимо вртове, а од некпх су направљена  нарочпта ографена места за гра^ење у нпшан,  за слагалишта или за тамнпце. Близу треће каппје с обе стране наћп  ћемо два мала незнатна у лаза; ако бп про-  лазилп кроз онај с десне стране, угледали бп  пространу авлпју у којој је жпв покрет за-  тоненпка, које овде назпвају робпјагшша. Ј 441 спво-белом оделу са каиом наропптога кроја.  а са словом Р на једном рамену, они ту про-  воде век, зими заузети сваки каквим занатом,  а летп радећп теже послове по граду, по  вароши и по вртовима. З7  овоме дворишту пребивају злочинци,  док се ме^утпм казамати за политичке илп  остале интелигентније. кривце налазе на дру-  гој страни града у нездравим, влажним, по-  лумрачним подземним одајама (тако беше та-  да). Они се на један час дневно иуштају на  чист ваздух на бастијоне, где се шетају, са-  стају м еЗгју собом и разговарају са чуварима  или посетиоцима. Ово последње бива ређе,  а често бива, да они моле да их пусте у го-  ре поменуто двориште аЉ у робијаше, да би  се састали са мало више људи и да им се у  вреви мало раскрави од самоће укочена душа. Овим осуренисшма обично је одређено  место у  другом ком заводу, али често бива  да се нз неких нарочитих узрока преместе  овамо на дуже или краће време, нли се по_  некад после пресуде одмах сместе ту. Ено, и сад налазимо у поменутој авлији  неколико добро одевених лица, шетајући се  горе доле или разговарајући се овде онде са  старешинама, док се некоји опет у удаљенп-  јим кутовима забављају са робијашима. Лепо је летње предвечерје; приближује  се време молитви и вечери; заточеници иза-  |ош е сви и стадоше у ред, да се преброје и  саслушају дневну заповест. Мп смо се загледали у зграде, док се 442 онп налештају, кад на другои крају реда  појавп се неко конешање. Некп од старешина.  затим п робпјашп потрчаше у дно авлпје где се-  свн скупе око једног бледог човека, којпјепзне-  могао пао на земљу п сад лежп онесвешћен. Подпгоше га. Сад, кад се впдело ко је, прптрчаху п  онп добро одевенп п прпхватпше га на руке. — Ко је т о '?  Ш та се деспло? — ппта-  ју  некп. — Павле Ђурпћ. Опет му позлило. Одведоше болеснпка до једног камена. Успут се он мало прпбра п седе на камен. — Ш та тп је, Павде? — уппта га је-  дан од другова.. — Врло мп је тешко Јесп лп пспратио-  депешу у Пешту ? — Још јуче. Болесник полугласно рече: — Ваљада ће стпћи за времена. Поручпше носаче, за то време дадоше му мало вина; п, кад стпгоше носпла, одне-  соше га у прпвремену војну болнпцу поред  једног моста. Т у га сместише у малу засебну собпцу  на узан бонпчкп одар. Празна проста собпца; белп зпдовн. Ноћ.  Са таванпце внсп шкпљава жпшка; у кутку  узан гвозден одарац, поред њега стодпца за  лекове. То је цео намештај. У тагсој је одаји лежао Павле. Очпју 443 склопљених, лица бела као онај зид до њега,  нос јако одскочио нз образа. Од вечера лежи ту сам. Један чувар  хода горе доле у малом ходннку, иначе се  не чује ништа. Лицем је окренут. према прозору, на ко-  ме нема завесе. Из даљине овамо допире сла-  бачка светлост стражарских светила. Болесник  понекад подиже очи и погледа у прозор, за-  тим их опет брзо склопи. Као да га кроз  прозор гледа лукаво занесењачко лице старо-  га Чилага. Међутим он зна да њега нема  више. Па ипак дофе да му загрчи последње  часове. Неки нарочити демонски израз има  данас ово лице; он се тога израза cefe.a, ви-  део га је још једном, тамо, давно, кадје био  млад, и срекан, па ипак тако несрећан. И у полаганом тону а дугом низу про-  лазе пред његовим очима слике прошлости  м у:  његов мали завичај тамо у скривеном сео-  цету; школовање његово, одлазак у Париз,  и ]рачке године у Пемачкој; затим повратак  у домовину п онај призор пред механом у  Баточини; па око изгубљено ппсмо; па смрт  мајчина и његово заветовање; па затим добри  ујка и одлазак онамо; бал Цоке-клуба; онп  дивни састанци код гласовира; па она вели-  ка библијотека; гроф Тима; затим, ах ах . . .   опет га гледа Пилаг. То је било позледње вечерп његова бав-  љења онде. Гроф је пздејствовао да га прп-  морају да пде из земље, кад сазнаде за ње-  гове састанке са војвоткињом; п он је дошао 444 овамо. До дтше, још га је за неко вре.ме онде  Чплаг прпкрпвао по разним местпма, пока-  зпвао му се као правп пријател.; хтео је да  се што дуже бавп поред њега; ме^утпм то  је он удешавао само стога. да га што поуз-  данпје прпдобпје; јер кад га је оспгурао за  себе, сам му саветова да пде. . . , 'ЕВегово бављење овде, његов „рад" . . . дакле, ЕСплаг је победпо . . .  па ппак не  бп победпо, да га нпсу протералп овамо. алп  то завршп оно што је онај старп лакрдпјаш  започео . . . његова побуна протпву неправде  н друштвенпх злочинстава . .  . годпне су про-  лазиле, пролазпле . . .  он је старпо, остарео  и допао тамнпце где умпре. Па да је био трезвенпјп, нздржтнпвпјп,  задобпо бп Агнешу . .  . алп у оним годпна-  ма младостл он можда нема^агле нп нскуства,  а нпје био толнко рачунџија, да кује засно-  вице и да чека, док његово време до^е; та,  жпвот је тако кратак . . . нпје лп пмао ко  да га саветује . . . Нпнчић му је, напротпв.  нзносио немогућност оства]зења његове тада-  шње највпше дожнв'отне ж.еље. . . То п нпје  було никакво чудо: та, и Нинчпћ је сам не-  када страдао . . . а тада још ни овај озбпљнп  неискуснп човек не знаЗуппе да п таквом стра-  дању може доћп icpaj и награда.. . А Нплаг  је ме^утпм гл'едао само да га одвратп од те же-  ље, како бп га могао задобптп за своја начела. II годпне npoipoine. .  . П он дође овамо.. . Петнаест дугпх, мучнпх, мрачних годпна  . . . да лп су мрачне ? . . . 445 . . . Састакак са Стевансш „Код Занат-  лпје£ ;. . .  затим први број ;.Раденика£ ! . Ннје  внше излазидо од три прва броја, а сва три  узаптише. У свакоме на|ош е позив на пре-  врат. Тужише га за велеиздају, и за . . .  не  зна век за што .  . .  и осудише га на пет го-  дина тамновања. Он је примио и туђе кри-  виде на себе, да спасе главну ствар. Две го-  дпне је у ропству, скоро fee две године. Нпје допуштао да га посетп нико пз  Пеште, ни Нинчик ни други ко. Помилова-  њима смањио му се рок на две године; сад  Ке скоро бити слободан, и онда не мари, не-  ка доЈју; отићи ke и он са њима, ако век  тако желе пријатељи, у онај далеки град, да  усреки дру-ге, и да на крило љубави положи  уморну главу. Тамо ke се одморити. . . . Ах, опет вири она стара глава! Ме-  јђутим му је Стеван јавио у једном писму, да  Чилага нема више. У последње доба постао  је сасвим несносан, прек и џандрљив. Веле  да је стари мајстор наишао на мајсторипу  вештију од себе. Због свадљивости његове  почео је да губи популарност. На скуповпма  се често завађао са својим присталицама.  Доцније се разбратио и са коловођама; кажу  да је почео и да пије. Једне ноки избаце га  његови „начелни пријатељи“ из једног скупа,  то га јако потресе. Просто је урликао пред  каваном, затим је отишаоу једну бутику где се  опио п изашао трештен пијан. Требао је да  про|>е преко моста. Ту га нестаде. Је ли слу 446 чајно упао у воду, је лп сан скочпо, не зна  се. Нп згртво тело му не пзбацп Дунав. Болеснпк отворп очп и престравп се.  Чплаг ушао у собу п стојп поред одра и  гледа га онако, онако као оне последње ве-  черн. . . Заклопп очи п не сме да мрдне. Оне последње вечерп, кад је требао да  по|>е на пут овамо, доЗје старац п донесе му  хрпу књпга, сппса п брошура. Чптавпх пет  сатп говорпо му је непрестанце. Павле је  бпо као скамењен под утпсцпма те сплне ре-  чптости. Кад је Чилаг отпшао, он устаде п  отворп прозор гледајуЗш са чуЗ>ењем за овпм  човеком којп му је одредио ову будућност. Старац тада стаде на углу нспод једног  фењера, пзвадп пз џепа неке хартнје п прп-  бедежи нешто. Далеко је бпло, али је мла-  дпЗг ппак впдео на његову лпцу некакав пз-  раз чудноват, одвратан, паклени. Он се стре-  се и вшшу га да се вратп. Старац се вратн  н запита га, шта ће. — Ш та сте прнбележнлн ? — Желпте да знате ? — уппта га са-  танским осмејком. — Желим. —•  Ево! — п пружн му хартпју. — Прп-  бележпо сам вас у ред нашпк бораца заједно  са персоналпјама п квалнфпкацпјом. — Дајте да впдим квалпфпкацпје. Чилаг га опет погледа некпм дрскпм по- гледом, да младиЗт подп|>оте жмарцп. Он прочнта на хартпјп: 447 „Павле Ћ г/puf^  Србин, ускок, добра аквп-  зпција, али још неискусан, мек, морална п  материјална пропалпца; радпће искрено.;‘ Тада је младнћ престрављено ускликнуо,  алп онај се насмејао оштрим и сувим гласом,  отео му артију из руку и брзо отишао. . . . И про^оше године . .  . пролазише  мучно . . .  И он је одиста радио пскрено. . .   Та, био се већ толико отрезнпо, да је и сам  увидео како је одиста морална и материјална  пропалица . . . Та га мисао није впше вре^ала,  постао је правим борцем. Можда је понекад у црним часовима по-  сумњао у исправност својега рада, али му  сећање на претрпљене ужасе увек даде нове  снаге, и он се борпо, ужпвајућп у борби п  супрот томе што се у овој борби полагано  трошио .  . . Па се истрошио .  . , И  сад лежи ту . .  .  Да ли ће доћи на  време да га спаеу? . .  .  Колико је сатп? Да  ли је још далеко зора? А треба да дође Стеван, одговорно је  депешом да долази са женом .  . . Он је по-  стигао све. Она отмена женска, због које је  једном пропао, удаде се за њега, кад јој умре  муж. То је могла да чини, јер је век била  слободна, а Нпнчик је постао чувен u силан.  — „Долазимо све троје,“ — велн телеграм.  То је он и жена, а она трека . . .  то је она,  она .  . .  да ли fee доћи ? Хоће ли скоро сванути? 448 Опет погледа на прозор п опет ужаснут  заклопп опп. Чилаг је сасвпп близу њега: сагнто се  над њим п лпце му се приближује његову.  Befe му осећа задах. већ чује његово спктање: — 1Пто мп пребацујепг? Нисам лп ја  унро у борби као јунак, а тп умпреш као  баба, кукајућп над прошлошку? . . .  Ха? . . . Па. ухватп Павла. — А што умпреш тако дуго?! Чекај да  тп помогнеи . . . Болеснпк врпсну; бесни старац бацп се  на њега п поче га давити. — Не дам да сачекаш оног назадњака. Отпоче борба Самртнпк се очајно борио, али му јаке песнице стегоше грло, п он једва  могаде да изусти: — •  Мајко моја ! II као да песнпце попустпше X собп  зампрпса боспљак. Павле отворп очп. Впде  како му се полагано приближује мајка са  својпм нежним погледом плавпх очпју. Чплаг  је стајао у углу дурљпво, а гледао намрштено  преда се. Мајка разгрну спну кошуљу и пз-  вадп му пз недара малп златан крст са лан-  чпћем. Саставп му руке, обвн ланчик око њпх  п наместп му крст тако, да му је згодно и впд-  но почпвао над склопљенпм хладним рукама. Про^е ноћ п сутрашњп дан. п наново  се преблпжује вече. 0  зпд прпвремене мале болнпце у Бео-  граду наслоњен је капак мртвачког сандука. 449 У пространој околини мир, нико не про-  лази путем, и у болнири нпког живог. Отуд преко моста иза бедема приблнжује  се неки отмен господин са двема госпођама;  једну води под руку, а друга иде сама по-  ред аих, висока, сузна, кукавна. Стигоше до мале болнице. УЗју у пред-  собље, стану пред отворена врата што воде  у једно од два одељеша, колико пх у болнпцн  свега има, и погледају унутра. Тамо поред одра гори мала танка вош-  тана свећ-ица, а на одру лежи тело бледога  човека. Дице и у самрти нежно-и привлачно.  На склопљеним рукама светлуца драгим ка-  мељем искикени мали златан крст.