Ја сам био казао збогом љубави, опростио се с њом за навек с претешким срцем, јер она мени није била живот него циљ живота. Прошле су биле муке, али је дошло нешто горе, досада и празнина. На једанпут сам се осетио сасвим сам на овом великом и хладном свету. Нико није имао да ме растужује, али нико ни да ме весели. Равнодушност. И с таквим расположењем, без љубави и мржње, пођох у свет. У једној великој европској претоници, највећој вароши на свету, где милиони јуре у мучну и страшну борбу за опстанак, и где јутарња магла личи на пару а вечерње небо на бакар, ја се упознадох с једном Американком. Упознадосмо се у нашем заједничком хотелу, малом и симпатичном, што много личи на удобни честити дом, и где се човек осећа као да је у гостима код својих најбољих пријатеља, у хотелу каквих је још доста у овом најпријатнијем крају вароши. О на је била госпођа, и не беше ту сама већ с мајком, једном за чудо живом старицом као снег беле косе, која се још од првих дана разговараше са мном као с каквим старим познаником, распитујући о мојој земљи као о једном од седам чуда на свету. Још одмах, и пре него што сам и помислио да ћу се моћи с ким упознати, ја сам се интересовао за Американку, јер она је била интересантнија од свих женских гостију. Млада, а црна коса јој је прошарана седином као сребром или пеном из Океана који је прешла први пут у животу. Висока и поносита, она је својом појавом личила на неку краљицу из Новога Света, који је оставила и дошла у Стари Свет да краљује над свим женама, или на какву »доларску принцезу«. обучена је просто — сваки дан у другој белој блузи — а елегантно. Намирисана је мало — мирисом од лаванде — она је знала колико треба да се намирише... Она није била тако лепа, а ипак колико лепа! Њена лепота била је у ономе што се не преноси ни кичицом на платно, ни фотографијом на хартију: у покретима, где се видела игра валова и чула њихова музика, и у гласу, где су се преливале све боје цвећа и ствари. Али оно што је мене заносило, највише занело, то је њен  говор, за чудо необичан, не американски, већ специјално њен. Ја тај њен говор сравњивах час са звуцима некаквог непознатог музичког инструмента, час с песмом тице којој имена не знам. Једанпут, она рече: »Хуај хаз хи е хуајт  хет?«) а ја узвикнух: »Вуга!« Учини ми се као да пева вуга. Али пошто је име те птице на мом језику врло неестетично, управо ружно, ја га више не поменух. А једанпут, слушајући је, помислих: »Шевино певање«, па то сасвим одбацих: банално. Док седи: обична жена, готово чак не лепа; кад иде и говори — лепота! Сва се преобрази, и ја бих сваки њен покрет, сваку њену реч грлио, љубио као њене руке или лице... Поред овога, она је заносила човека и својим држањем и понашањем. По држању краљица, по понашању дете. Као човек слободна, а као дете искрена и природна. Она, нова жена подсећала ме је на стару, прву жену — пре њеног изгнања из раја... Можда је специјално она таква, као њени покрети и њен говор... Пред вече, у соби за одмор, она је пред свима слободно легала на софу, да се у хоризонталном положају одмара  од дуге шетње по тој огромној вароши и од утисака који су наваљивали на њену душу, да сања о дотле невиђеним стварима, које је тога дана видела; и док је она лежала, жмурећи, људи, и млади и стари, подједнако, с упртим погледима у њу седели су и ћутали... И кад су већ били сви изишли, ја сам још седео не мичући се, не дишући, не скидајући очи с ње, не одвајајући своје усне с њених усана... У ње, жене можда већ више година, било је све девичанско: очи, уста... и ја сам желео да то љубим. Док је она лежала тако мирно, какав сам ја изгледао! Мењао сам боју; од сваког њеног покрета трзао сам се као неко који је почео да краде или да врши какво друго рђаво дело. Њене ноге, у плитким ципелама, што су вириле испод лаке хаљине, доводиле су ме до безумља... Колико сам био искварен животом, дружбом са! женама што пред човеком не смећу с ума да су жене, те удешавају ход, говор, поглед, осмех, и поцрвене од сваког његовог погледа, ја тек сада видим. И ако слободна као човек, она је од свих жена у хотелу била најозбиљнија и најосјетљивија, дакле ипак највише жена. Она је била интелигентна и образована.  Она је из најкултурније државе Северне Америке, која се зове Масачусец, или како је она редовно звала скраћено: Мас (Mass). По неко после подне, кад би остала да се одмара, она је говорила о великим енглеским и американским песницима, и било јој је врло пријатно што те песнике и ја познајем, нарочито што сам их читао на њиховом, на њеном језику. Због тога сам јој био духовни сродник, и тражила је да се са мном разговара. А кад смо ћутали, или кад је она говорила о другим стварима, а сам био само мужјак... Трпећи муке, ја сам проклињао своје васпитање. У мојој земљи нико и не слути да може бити друкчије!... Из разговора, она од мене чу да код нас жене не иду ноћу саме. Била је неисказано радознала. »Зашто?« А кад јој ја, видећи да сам се изговорио, одговорих слегањем раменима, она навали на мене питањима: »Можда се боје помрчине? Можда у вас има сувише лопова, па пуштате ноћу и улицама псе са ланца? Можда кад падне мрак у варош вам силазе из шуме зверови?« Ја сам тада осећао један стид како никада до тада, при помисли да нам жене не иду по вароши ноћу саме због мушкараца. Али да сам јој то казао, она би нападала наше жене: зашто су нас тако васпитале; грдила  би, можда, наше мајке; или, можда, не би разумевала. И ја ћутах. Једнога дана позва ме на излет. Ја сам био изван себе од радости. »Сад је прилика да нам се односи измене«, мислио сам и радовао сам се. Али она је била на путу као у хотелу: природна, слободна: с мушким сапутницима разговара се као с пријатељима, са мном се понаша као с другарицом; а кад се ја једном занесох и хтедох да останем од воза, она ме ухвати за руку и узвуче ме у воз, па ми се смејаше. О кад би знала зашто сам био занесен! и да ме је додир њене руке доводио до безумља: да клекнем пред њу, да јој љубим руке, хаљину, и да јој говорим о најлуђим стварима, да је молим да ме не оставља, да живимо заједно као муж и жена... Али она ми је повраћала разум својим слободним понашањем. Мушки слободна, она је имала сва својства свога женскога пола: да се брине као мајка чак и за оне од којих је много млађа. Она се тога дана бринула за мене као за сина, да пажљиво силазим из воза, и да нешто не заборавим. Док је она седећи према мени гледала у дивне пределе једне земље што личи на башту обрађивану вековима и обрађену до савршенства, у зелене ливаде и горе и црвена села, у бело небо, дотле сам ја у њу  гледао и горео од жеље да метнем своју главу на њена колена чију сам облину наслућивао под лаком хаљином и готово губио свест. У мени је било нешто злочиначко... Ја сам водио борбу с чулима, а она се усхићивала природом узвикујући: »I dearly love nature!« (Ја много волим природу), употребљујући прилог  dearly, по американски. О да је знала да ћути, да не чујем њен говор! О да је знала да седи; да не видим њен ход! Од тога нисам осећао душевно узнемирење... Једном похитавши прозору, она ме додирну коленом, па и не извињујући се, исто као дете, она ме зваше да гледам живописне слике. Ја сам се од тога њеног додира изгубио... Прибрах се пре но што бих учинио какву лудост, брзо одох и стадох поред ње, пазећи да је не дотакнем. Пред нама се пружала долина као какво бескрајно зелено море, а од шумарака чиниле су се лађе. Даље се видело друго, плаво море. То је било дно неба које је давало потпуну илузију мора. Више њега била су два дугачка густа облака, и оба као да су по средини пуна злата, а около пуна чађи. И кад би се сасвим згуснили, из њих би пала златна и чађава киша; она златна разлила би се по средини плавога мора и личила би на какво жуто водено цвеће. Једна висока  црна мотка оцртавала се на томе плаветнилу и изгледала је као катарка с лађе која је потонула. Американка се усхићавала овом сликом и обраћала ми пажњу на њену целину и на делове, разумевајући се много у уметност, јер је о њој говорила с једним дубоким осећањем. »Од свих лепота на свету, ја највише волим жене!« узвикнух ја до крајности узбуђен и погледах је оштро у очи. Она од тога дрског погледа не обори очи, и ово не прими као алузију на себе, како би примиле жене с којима сам се ја дружио, црвенећи и смејући се, или бледећи и уозбиљујући се. Она ово прими као једну моју исповест... Над свим тим лепотама сијало је једно мало северно а ипак топло сунце. Ја сам тога дана видео да као мирис и музика на чула утичу и предели. Они на чула утичу као бела топла летња месечина или као леп пролетњи дан. Под сваким дрветом у хладу ја сам замишљао себе поред ње, и све ми је било мило и слатко, и сваки мој живац вибрирао је, а у мени није било ничега духовног. У тим тренутцима, ја искварен животом човек нисам личио на човека. То тако трајало је скоро три недјеље, а тад се деси нешто што ме преобрази... Ја сам се с њом састајао свако јутро и свако пред вече. Јутром, пошто смо се састали у соби за одмор и поразговарали се, или управо пошто је она говорила а ја ћутао, или муцао дрхтећи као кривац, ми смо се разилазили. Али по томе колосу где јутарња магла личи на пару, и то на пару што се диже из каквог огромног басена, у коме се овај колос купа, спирајући са свога џиновског мрко-црвеног тела чађ палу из хиљада фабричких димњака, по томе чудовишту које песници називају градом пресићености и глади, ја ни за тренутак нисам био без ње; она ме је свуд пратила као моја сенка; ја сам је замишљао поноситу и слободну и био сам бескрајно радостан. По неки дан, ја нисам смео да запливам у таласе од света, јер не бих умео пливати па би ме однели ти таласи. Тада сам обично бежао у један парк, који, како ми се чинило, краја нема, и пролазећи кроз бујно зеленило седао сам или се пружио на ледину међу бескућницима; над главом су ми шумели стари храстови, а ја сам кроз њине гране гледао у тешко оловно небо, или у лако као од беле свиле, и сањао о Американки; а после сам одлазио у средину бескрајнога парка и седао на једну усамљену зелену клупу поред једног језера с белим лабудовима, и ту, духовним  очима, гледао милу жену, миловао је, имао је сву... Па сам скакао и бежао из парка, залазно у хучне улице колоса, града пресићености и глади, магле и дима, који се распростирао по свој вароши, и кад је време лепо, дизао се у вис, разређивао се и мешао с облацима; а кад је ружно, падао на земљу као магла. Тражио сам да се изгубим, да се ја, један ништаван делић, утиснем у ту мрку целину, да ме нестане у њој. Једно јутро пуно магле и песама уличких певача, што певајући зарађују насушни хлеб, удаљујући смрт од глади, ја одох, као и прошла јутра, у хотелску башту, где се осећао мирис дима, влажне земље, траве и бршљана разастртог по свој високој огради; а високе акације шумеле су тужно како обично шуме у влажна магловита предјесенска јутра. Преда ме истрча мала Нели сва у бело с црном мачком и разговара се са мном... »Смем ли, Мис Нели, да вас једанпут пољубим?« упитах тобоже озбиљно. »Смете, али само једанпут«, одговори ми она као у шали и запрети ми прстићем. Ја је пољубих. Она се несташно насмеја и пољуби ме, и одмах безазлено рече: »Ја путујем... у суботу«. Ја осетих бол... После сам отишао у собу за одмор где на мене навали сета због одласка мале Нели. И она је Американка. Обе имају црне очи. Само што она има златну косу, а она друга сребром прошарану. Ја сам се на њу толико навикао: она се полако неосетно увлачила у мој живот. Седох за сто поред прозора из баште, да пишем. У соби не бејаше никога, а да није пуцкарао угаљ у камину и шкрипало моје перо била би потпуна тишина. Чак се није чула као вечером уличног живота хука, која се у даљини, по оделењима те баште претварала у шум и личила на зујање пчела у кошници... Моја рука летела је преко једне карте кад се отворише врата и чу се лаки шум корака и једва чујно шуштање хаљине... »То је она!« осетих... и зацело сам био блед као крпа... Знао сам да је она пре но што је замирисала лаванда... ...Окренуо сам се, одговорио јој на американско, на њено добро јутро. Њено Добро Јутро! Оно је мени било читава песма, и то песма не као нешто духовно, већ материјално, и ја сам желео да метнем своја уста на њу... Осетио сам где ће сести, али се више нисам окретао, него сам писао једном своме пријатељу, уносећи у свако слово њу, или управо пишући о њој. Кад бих нешто сад пошао од рођака до рођака и од пријатеља до пријатеља да потражим своје карте из те  вароши, ја знам да бих у свакој карти нашао њу и сваку бих чувао као једну реликвију. Све те карте, ја знам, топле су, јер се у њима осећа срце. »Ја сам још овде. Моје друштво још није отишло«. исказивало је моју срећу мојим пријатељима. »Поред своје уске отаџбине где сам се родио и коју волим као што сам волео мајку, ја имам и једну широку отаџбину; она ми је досад била свет, а сад ми је свет — ова варош«. Тако сам писао; а да ли бих ја ту варош толико волео да у њој није била она, и то је један проблем који ми остаде нерешен. Ја сам се сваки час окретао, а она је подизала главу, погледала ме и осмехнула се. Било је тренутака прошлих дана, нарочито на излету, кад сам се љутио што сам се заносио, још у почетку, њеним детињским понашањем, и спопадао ме бес што не поцрвени, кад ја поцрвеним, што ме не погледа чежњавим погледима, кад у њу ја тако погледам. Па тако је било и ово јутро. Ја сам је желео сасвим друкчију... Прође прилично, ја се не окретох, јер се зарекох да се не окренем; писасмо обоје, ја сам чуо шкрипање њеног пера. Ја осећах да ме она осећа, и да ме гледа, и не могавши издржати више, окретох се: поглед ми се сусрете с њеним погледом  и учини ми се да то гледа старија сестра у млађега брата. У том тренутку, у њеним очима било је неке топлине, неке нежности старије сестре. Као да ми је говорила: »Дечко, пишеш о жени... рано је то за тебе«. И ја спонтано скочих, и као њен млађи брат, и ако старији од ње, слободно, како никад дотле, приђох њој. Она заустави руку с пером, и подигнувши главу погледа ме у очи с осмехом и као да ме пита: »Дечко! шта хоћеш од мене?« Ја брзо рекох, први пут не муцајући: »Ова соба ми је празна без вас«, и пољубих је као пре пола часа малу Нели, не тражећи од ње допуст као од мале Нели... Додирнух јој уснама лице, али у том лаком пољупцу, на мојим уснама, бејаше сва моја душа. Она изненађена весело узвикну: »А!« и пољуби ме као пре пола часа мала Нели... Ја се не макох од ње, осећајући да и она осећа да сам је пољубио душом, и да познаје колико сам срећан: »Ја путујем... у суботу«, рече она безазлено с осмехом исто као мала Нели, а ја осетих неисказану бол... Не, то осећање имена нема. Она учини главом на моје место, као да ми каже, као братићу: »Добио си што си хтео, па сад ме остави: имам да пишем«, и ја је послушно оставих, и седнувши на своје место узех писати. Писах, писах,  писах, осећајући непрестано њу. А шта писах? Шарах по чистој хартији, али у свакој шари, чак у сваком потезу бејаше она... Она се полако, неосетно увукла у мој живот. Устадох и пођох без збогом... Она ме погледа и осмехну се. И ја се осмехнух. И у том осмеху била је моја душа. Крај врата се зауставих и окретох се, пречишћен, преображен, препорођен, сасвим други. Не то сам био ја, само у другој нијанси, светлој као да је обасјана сунцем. Јер и небо: јутром, у тој вароши, обично је сиво, вечером црвено, а у подне бело као снег, и ипак је једно исто небо... Погледах у њу, а она, у белој блузи, седећи право, писаше... Не окрећући се пише, пише, пише као да хоће да испише све болове срца и да пером реши све проблеме душе. У огледалу над камином видим јој профил осенчен палминим лишћем и црну косу прошарану сребром и пеном, по којој трепери један златни сунчев зрак, пао, у том тренутку, кроз прозор из баште где су се још играле црна велика мачка и мала Нели сва у бело. Улицама сам ишао као луд. Ја тога дана нисам могао далеко, несвестан кроз свесне милионе као дух кроз материју,  немајући очију за ону густу непробојну шарену масу, што надире с грдним шумом кроз улице опточене мрким зградама. Као узбуркане морске воде кроз мореузине крај којих се дижу црни кипариси... То је све споља, та гужва света, то куцање била, ударање огромног срца једног колоса; а ја за спољашњи свет тога дана нисам имао ни очију ни ушију. Мене је носило нешто јако, велико из мене... Ја сам њен пољубац осећао, непрестано, па своме лицу и додиривао сам то место прстима, на прсте љубио, или боље рећи целивао сам их као свештеник црквене утвари. Он ме је мењао сваки тренутак, и ја сам био час као некакво крилато ванземаљско биће што лети пут неба, час као земаљско, човек, велики, највећи војсковођа, који је покорио свет. У самопоштовању одох до крајности. Да мене пољуби она што је дошла из Новога Света у Стари Свет да краљује над свим женама! Да мени да одличје које, као краљица, даје само изабраном међу изабранима! Срећа, понос што ли је то било, обузе ме до крајности, и ја не видећи ништа чулним очима, увучен сав у себе, пробијах се кроз густу непробојну шарену масу, која ме је носила, чувала, износила на чистину, где сам се предавао једном чудном интензивном осећању,  што ми је долазило као познато из давне давнине, из прве младости. Ништа нисам видео, чак ни оно што сам до тога дана гледао више но највеће знаменитости и због чега ми је ова варош, крај све своје суморности, имала весео изглед; нисам видео жене, оне лепе жене израсле као јеле... После сам се расвешћавао и нисам смео запливати у страшно узбуркано море. Силна светина, тиска се као морски таласи, таласа се као узбуркано море. То су морски валови, жути, плави, црвени, безбојни, тај свет, светина, та кола, ти аутомобили, трамваји, омнибуси, и та лупа, треска, хука, жагор, жуборење, као кад се узнемири море. Оне таласе од воде утишава трозупцем Посејдон; ове таласе од света обуставља руком жандарм. И ја тренутно свестан, чекао сам да се дигне рука каквог младог лепог дива, »човека у плаво«, па да претрчим... То јако осећање водило ме је, носило ме у тишину, где ћу моћи мирно осећати њен пољубац на своме образу и неузнемираван гледати њу, гледати је у белој блузи, осенчана профила палминим лишћем с једним сунчевим зраком у коси... Тај моменат ми ју је дубоко урезао у свест. Лутао сам до само подне, без одмора, не осећајући умора, час до крајности весео, час до крајности тужан. И у једном  и у другом случају, ја сам био сав душа. Час сам био као нека друга, трећа особа која иде са мном да гледа борбу два осећања, што се боре у мени, — радости и жалости. Радост је дошла због пољубца, а жалост због одласка миле жене. И кад би победила радост, ја сам клицао, пљескао, а кад би победила жалост, ја сам био неисказано тужан. И наједанпут расвестивши се, почех бежати од света на улици, брзо уђох у мени мили добро познати бескрајни парк; али и ту свет... Пожурим се од главних алеја, где је врило као на улици, небројена кола, небројени коњаници, пешаци, многи људи без бркова као жене, све жене корачају као људи, сваки са својом љубављу или мржњом или равнодушношћу, или радошћу и жалошћу, као ја...; упутих се у самоћу, зеленом језеру с белим лабудовима. ...Али кад спазих ону усамљену клупу зелену као трава која беше, овог дана, окићена, готово сва покривена жутим лишћем опалим с једнога огромног старог храста, ја се тргох као од каквог светог места које сам ја обесветио, и појурих натраг, у светину, да се изгубим у њој... Кад год би ме обузела жалост, бол, један интезиван бол због њеног одласка, ја сам се сасвим свесно питао: »Шта је  мени та страна жена? Зар сам ја мислио да она неће никада отићи?« О! шта је она била мени?! А да сам ја њој само један симпатичан fellow traveller (сапутник), то јест један мио познаник из хотела као и њеној малој сународници, ја то сам најпосле тога дана видео, то јест сетио сам се тога. Обе су се понашале према мени другарски, као моји мушки другови, и ма да су у сукњи, обе су ме пољубиле као друга или као брата. И у место ма ми је мило, ја се растужих, и пожелех од срца да је то био само сан, да ме она није у истини пољубила... Најпосле, вративши се грдно уморан од хода и од осећања, ја не одох тамо где сам њу оставио, него у своју собу. Кроз отворене прозоре видело се подневно сасвим бело небо, где су се јасно оцртавали с кућа мали црвени димњаци »који изгледају као тек извађени крвави зуби«, како каже Хајне, и са старих величанствених цркава и палата огромна црн кубета што изгледају као сенке џинова; а мало северно сунце сипало је хладни златни прашак на моју постељу. Ја се на тај златни слој стропоштах, али не у мислима с њом као пре наших пољубаца. У мени се пробудио један други виши човек... Али кад осетих мирис постеље која је мирисала на физичког човека,  у мени се појави једна страст, једна жеља, једна мисао, једна оригинална мисао која ме свег обузе: да је неко љуби. Неко, не ја. И тај неко да у своју љубав унесе сав свој жар, сву своју чистоту... ...Ја се сетих једнога младића. Тога младића од пре неколико дана ја бејах видео више пута у соби за одмор где она седи или лежи, да седи према њој, и никад ништа не помислих. Ко је био тај младић нисам распитивао, јер он је мени био само човек. Као да се тако звао. И ја сам га увек гледао у његову човекову главу обраслу густом кудравом косом, у његово човеково лице, и ма да је обријаних бркова, у његове руке од самих мишића, нарочито ноге у кратким жућкастим црно карираним панталонама и дугачким црним чарапама које су покривале његове обле готово женске листове. Морао је бити велики спортист; и зацело челичних живаца... Погледа је чистих као у детета, а јак и чврст као да је од бронзе. Овакав је морао изгледати први човек... Кад би највећи вајар нашега доба хтео да ствара од бронзе човека, онога првобитног пећинског човека, он би требао за модел да узме овога младића... И наједанпут, ја видех на својој постељи њино миловање... »Они  су и телом и душом једнаки, онај стари човек и ова нова жена. Не, они су обоје нови... Како ће бити здрав плод њине љубави!... И кад би се овако здрави родили милиони, излечило би се наше болесно доба«. Ја сам то доцније мислио...; онда нисам умео мислити. Док сам желео да је љубим, ја сам непрестано гледао да сам с њом, да седим близу ње, да је гледам и осећам; а кад је пољубих, ја је избегавах и нађох другога (ваљда што је бољи, достојнији) да је љуби... Ја бих сад од физичког додира с њом умро... Два дана је не видех, не хтедох да је видим — стидех се. Какву сам улогу ја играо после наших пољубаца... Док сам је у мислима љубио излазио сам пред њу и црвенео сам, али не од стида већ од пожуде. Сад, стид. О кад би она знала! И избегавао сам је, с намером да је не видим до њеног поласка, ни кад пође, те да ми се чини да је овде, изишла у варош, исто као кад ми неко мио умре: ја не идем да га мртвог видим, ја не пођем за његовим ковчегом, одајући му последњу почаст, само да ми се чини да је жив, отишао куд год на пут. Али још првог дана, ја јој се сретох с мајком и поздравивши је, најљубазније, збуњено упитах: »Ви путујете... у суботу«. — »Ко вам то каже?« упита она. »Ваша кћи«, изговорих ја с једним болним осећањем. — »Моја кћи!« рече она зачуђено. Па тад, готово шапатом додаде. »Да, треба да путујемо у суботу, али... она неће. Никад нисам ни помислила да ће јој се овде оволико допасти. Она воли ову црну варош!« заврши с чуђењем. Мене тренутно обузе радост: зашто воли овде. »Због мене«, смело помислих и почех се нервозно смејати од радости. Али то би за тренутак, као што рекох, па опет бол. Другога дана тачно у пет, кад се пије чај, био сам у хотелу. Не могу да издржим више, морам да је видим. У својој соби опрах се од чађи, обукох се у хаљине за које ми она рече да јој се допадају и сиђох у приземље. У трпезарији се још пио чај и јело масло и мармелада, а ја сам пошао к вратима... Али на једанпут, ја чух њен глас и глас некога човека... Застадох... »Ми путујемо у суботу«, рече она. — »Натраг у Америку?« упита он. »О, не... На континент...« Мушки глас ми је непознат. Нагласак американски. Зацело један риђи постарији Американац, јер он са сваким говори,  свакога запиткује... И спонтано извирих у трпезарију и видех њу с мајком за столом код прозора, а ниже за другим столом видех њега, онога младића, спортиста, бронзаног тела и челичних живаца, свога првобитног човека: она се с њим разговара... Тргох се као од уједа гује, па и ако ме она спази, ја је не поздравих, не уђох, вратих се и појурих уз степенице као да ме понесоше нечастиви, улетех у собу и угледавши оно место на својој постељи, где сам њу с њим замишљао, једним скоком дођох до њега смакох чаршав и узех га цепати. Кад сам их замишљао да се милују, ја сам био миран. Кад их видех да се разговарају, ја бесним. Никад нисам помислио да ће ми бити и најмање криво кад је видим с оним кога сам јој ја изабрао... Па дођох до прозора и нагло га отворих. У собу појури свеж предвечерњи ваздух. Погледах у небо: оно је као од чађи, а на њ као да је просут један млаз крви у облику срца... То је био млад месец. Ја се од тога месеца тако крвавог стресох, и окренувши се, зазвоних... На вратима се појави, пошто је закуцала, витка плава девојка, у плаво с белом капицом. »Дајте ми други чаршав, молим вас... Ја ћу овај платити«, рекох показујући на беле комаде. Оца ме погледа  уплашено, муцајући: »Хвала!... Хвала!..., и пожури се напоље, мислећи ваљда да сам полудео, јер зацело сам изгледао као луд. Ја стрчах низ степенице. Дугачким ходником тихо су ишле девојке у плаво с белим капицама, и не правећи никаквог шума износиле су из трпезарије шоље од чаја, посуђе... »Свршено је... Сад ће изићи она«, помислих и задрхтах од сусрета с њом, па побегох на улицу... Не мислећи ништа упутих се к вароши увијеној у вечерњу танку провидну маглу, кроз коју се помаљао један страховит пожар. То није био пожар него осветљење вароши: палиле су се миријаде лампи и сијалица на излозима и рекламама и по тротоарима на високим гвоздееним стубовима; и на једанпут сва варош затрепта, засија се као у огромном пожару с пламеном који лизаше пут неба; оно мало-час чађаво небо поцрвене, постаде бакарно: као свакад и сад — своју ноћну боју доби од земље; она црна суморна варош претвори се у бели чаробни вилински град. У споредним готово празним улицама распростирао се мирис бензина, аутомобили су се помаљали подмукло, без шума, као какве подмукле звери и летећи по глаткој калдрми часно пуштали су глас који је личио на песму  сирене, после на звиждање ветра изишлог из меха Еолова. Хроми су остављали своја закупљена места за рад, не за прошњу; тротоарске ноћне певачице у изанђалом оделу и упалих образа, на којима је извајана глад, прикупљале су се и удешавале су свој тужни »Прелид« за своју Песму Суза. Ја сам за све то сад имао тако мало очију и ушију, јер ме је целог била обузела само једна мисао: још вечерас њу да видим. Ја се морам с њом још вечерас састати. Али како? Нисам могао наћи ништа због чега бих јој се приближио. О, Боже, зар сам пре тражио узрок за приближавање!... Да је питам хоће ли да путује у суботу. Због тога... нема смисла. И кроз главу ми сену једна мисао: »Да је замолим да ми каже који ћу поклон дати сестри«. Пожурих се у хотел, и да би ми се што пре отворило, не зазвоних него лупнух чуком на вратима: ударих јако једанпут. Швајцарац отвори врата, и ја уђох баш у том тренутку кад је из трпезарије излазила она... Сретосмо се; ја узех муцати више него икад: »Молим вас да... у студио... дођете... — Моја мајка? рече, то јест отпева она брзо. »Не... ви. Један поклон... за сестру... Ја не знам шта је за њу, па ви да ми кажете, који...« — »Да се јавим мајци«, прекиде  ме она и оде у собу за одмор; а ја се спремах шта ћу све да јој кажем. Мислио сам да јој кажем да је волим, и да је преклињем да бежи, што пре, одавде, да је ја не обесвећавам својом профаном близином. Јер нешто што ми је сад најсветије, то ми је она... Она се одмах врати и уђе са мном у студио. Била је врло озбиљна. Не проговоривши ми ништа, брзо разгледа поклоне, које сам ја већ био из џепа извадио и наредио их по столу, и за један сат с бразлетном, што врло радо и много носе жене у овој вароши, рече да је то лепо за моју сестру, јер то је нешто локално: према месту где сам био, поклон. А ја сам био просто нем, и узимајући ствари пазио сам да јој се не дотакнем руке, не од страха да се не изгубим и да јој не говорим лудости него да ме не обузме још теже осећање. »Дакле ја бих то сестри дала«, рече она, и показујући руком на сат, пође; а ја је ухватих за прсте, да јој пољубим руку, и промуцах: »Excuse me (извините ме)« Она направи неисказано строго лице и много поцрвене, извуче прсте, као лед хладне, па не проговоривши ништа брзо изиђе. Мени зазуја у ушима, ухватих се за столицу да не паднем... После одох у своју собу посрћући. У соби сам остао дуго, и кад сам сасвим прибрао снагу, ја пођох у собу за одмор да је видим. Она је зацело тамо, мислио сам, ја ћу је питати шта јој је било мало час. У тој соби сеђаше она, мајка и »човек«. Он је седео тамо где сам седео ја оно јутро кад сам је пољубио. Она је седела за столом где оно јутро. Ја сам онда био окренут леђима њој, она сад њему. О кад их видех овако заједно, у троје! У ушима ми зазуја и сад као у студиу, и ја се спустих на једну столицу према њој и њеној мајци. Оне подигоше главу, она поцрвене, ниједна ми не одговори на моје добро вече. Колико сам желео да поцрвени. А сад кад је поцрвенела ја сам тако несрећан. Па ипак, ја нисам више онај човек који сам био до пре два дана. Ја сам сад виши човек, духован човек, па како сам тужан! Али да сам се умео сетити да сам и ја као и сваки други бољи у тузи него у радости, ја бих се утешио, зацело. »Човек« устаде и изиђе не проговоривши ни речи и не рекавши лаку ноћ. У осталом, ја њега до мало час нисам био ни чуо да говори. Вечито ћути. И нисам опазио да у икога гледа и да га ишта интересује. И њена мајка оде. Остадосмо нас двоје потпуно сами, као пре два дана,  па ипак каква разлика! Обоје пишемо, не проговарамо, не гледамо се и ако седимо једно према другом. Мени се чини да она зна како сам је замишљао с човеком и зато нисам смео да је питам зашто је у студиу била онаква, зашто је истргла своју руку из моје руке. А она?... зашто ме она није гледала, зашто је љута? Али она није била љута него озбиљна. Једна ледена крута озбиљност била је на њеном лицу. Сасвим друга! Нити сам ја исти нити је она иста. Ја сам сад дух, она загонетка. У сваком човеку има по два човека, по три... Моје боље, више ја устало је из мртвих кад сам се приближио овој необичној жени, жени-девојци, детету. Па ипак, то је она, само у другој нианси, у другој боји. Море, час је плаво час зелено, сад је као опал, после као смарагд, најпосле се прелива у све на свету боје, и свака боја у ове ниансе, и ипак је увек — море. Дуго смо седели једно према другом пишући. Ја сам само писао њено име, које не знам... »Госпођа Дим, Госпођа Магла«: нешто непровидно, нешто што ишчезава остављајући у нама нешто загонетно... Најпосле устадох; она не подиже главу да јој кажем лаку ноћ. »Дакле она је у мени волела онога чулног човека, овога духовног не воли«, шаптао сам ја ушавши у своју собу. Али да је покушала, на милион начина да ме начини онаквим какав см био, не би могла. Она је опет имала и лице и очи и уста, али не да то ја љубим устима. Од једног физичког додира с њом ја бих чини ми се издахнуо. Она је сад била виша од мене, виша од сваког земаљског бића. Онај лаки мирис с њене хаљине утицао ми је сад на душу. У оном малом симпатичном хотелу осећао сам сад присуство Бога више него у старој катедрали. »Она је жена какве једном морају бити све жене. Кад буду све искрене као деца и слободне као људи у њима човек неће гледати своју женку него свога друга. Како ће се бити срећно кад нестане лажнога стида! Жене ће нас пречистити, препородити. Васпитачице ће нам бити друкчије, боље, и ми ћемо бити друкчији, бољи«. Ја сам овако много доцније мислио онда нисам умео ништа мислити. Био сам тужан, неисказано тужан. Зарекао сам се да у суботу не сиђем у приземље до само подне, а ја сам сишао пре девет часова. Сишао сам за читав  час раније него што обично оне излазе из своје собе. Затекао сам их у соби за одмор тако рано, и знао сам шта то значи. Оне ће данас да путују... Дакле, ипак, субота је дан њиног одласка. Чинило ми се да је то један од оних тужних али свечаних дана, кад се ми сасвим изменимо, немајући ништа земаљско и осећајући се ближе Богу него људима. Кад уђох, ја их поздравих некако и свечано и тужно као светитељке или мртваце. Мајка не диже главе, писаше, кћи ме погледа и одговори ми очима. Ја клонух у једну наслоњачу. О, да, оне ће данас отпутовати: пре него што би изишле у варош увек би биле у белим трикоима; сад су у хаљинама за излазак... Њена мајка, мој разговорни пријатељ, ћути, не гледа ме! Увређена је, држи да сам јој кћер осумњичио, повиривши на врата кад се разговарала с човеком. А она..., љути се или што мисли да је осумњичена или што је избегавана два дана. Или... Ко зна како сам се ја понашао? Оног дана кад сам био љубоморан, лупнуо сам вратима на соби за одмор... Моје понашање према њој новој жени било је као према старим женама, с којима сам век провео, које су ме васпитале по своме васпитању. Не, ја према овој нисам умео да се понашам. И  ја се сетих како сам је безочно погледао у очи оног дана на излету кад сам узвикнуо да од свих лепота на свету највише волим жене. Према овој новој жени, или боље жени будућности умеће се понашати будући човек, кога ће она васпитати и спремити за дружбу с њом. Ова Американка је жена будућности. После сам мислио, гледајући је: »Заборавила ме... И њој паметној дошао је један луд тренутак... Пуцкарао је угаљ у камину, изгрејавало је сунце, она се раздрагала, и заборавила се...: и она се стиди, а прави се као да је тужна, љута... А њена мајка, жива и духовита, осећа, види да је нешто било између мене и њене кћери, па се ++љути на мене«... Њина отворена лица сад су била књиге затворене са седам печата. Њина промена је проблем који ми остаје за свагда нерешен. Кад бих могао описати то своје осећање или написати историју душе за тих неколико кратких тренутака! Тек што сам мало поседео, на неисказаним мукама, гледајући у њено озбиљно лице што непрестано мења боју, у собу утрча мала Нели у црвеном мантилићу по коме се таласала њена дугачка златна коса. Не, ово јутро није била златна, него као да је од пшеничних влатова  који су тек почели да зру. Њена косица мењала је боју као небо, као море и као душа. Она ми се готово попе на колена, и пољубивши ме у лице једним дугим топлим пољупцем брзо рече: »Збогом, пријатељу... Данас је субота«. Ја се од тих речи тргох. О ако она понови и ове Нелине речи као оне ономадашње! И пожелех да сам јак као »човек«, да су ми живци као челик, железо. Ја пољубих девојчицу страсно да јој поцрвене обрашчићи и погледах у Американку: она поцрвене како ниједан пут дотле и учини ми се неисказано тужна. »Она воли ову црну варош!« синуше ми кроз свест речи као кроз облак муње. Девојчица одскакута, а ја је не испратих, јер немадох моћи да устанем. Американка! И с овом озбиљношћу и тугом она је била искрена као дете. Јер кад би умела да се претвара, она не би била онаква. Овакве једном морају бити све жене и људи. О како ће тада бити леп свет! Како ће се милити живот!... »Искреност је непоквареност, здравље душе«. Овај афоризам није ми пао на памет онда, но сада. После пола часа, она је била у дугачком суром путничком мантилу и шеширу од панаме који јој је крио више од половину лица, а дуг плавичаст вео личио је на маглу у коју је још била  увијена ова црна варош. Она зазвони и у собу уђе Швајцарац. Она поручи »такси« а ја последњи пут чух тичју песму, њен говор, који ми је сад узбудио душу... А кад пође, последњи пут видех игру валова, њене покрете, од којих ми је сад задрхтала душа... Био сам се спремио да је питам: зашто се променила; а кад је видех, то ми се учини лудо, као кад би питао сунце: зашто је јуче изгрејало ко подне, а данас изгледа да неће ни изгрејати. Сваки је од нас један мали свет и сваки је од нас једна велика загонетка. Чу се пиштаљка нашега Швајцарца. Колико сам јутара ту пиштаљку чуо и остајао равнодушан. А ово јутро!... Он, млад и крупан, гологлав, на раскрсници дува у њу као аутомат, зовући за Американку »такси«, и мислећи на нешто десето; а мени је то танко пиштање парало срце. »О ако отиде без збогом!« То није била једна мисао него једно осећање. Али оне — рекоше ми збогом. »Ја сам тужан«, рекох ја. — Зашто бисте били?« рече она... И то њено збогом бејаше читава песма... Њено добро јутро, њено добро вече и њено збогом, то су три песме лепше од свих песама које сам ја икада чуо. Последња је најискренија, јер ми је изазвала сузе... Седоше у такси, и он их однесе као циклон оставивши за собом пустош... А ја одох у своју собу, отворих прозор и гледајући преко црвених кровова пут станице куда се она одвезла, пустих један очајан крик и гласно узвикнух. »Ја те волим!« као да би ме она чула; а за тим падох на постељу и заплаках... Из собе не изиђох вас дуги дан: туговао сам за њом и писао њој писмо. Написах јој само две странице; али на те две мале стране метнуто је једно велико срце; у тим ситним словима осећала се једна крупна љубав. Ја јој нисам писао да бих јој говорио о љубави, већ да бих јој казао свој бол што се променила, да бих је питао: зашто се променила... Срце, љубав! — где да јој пошаљем писмо с толиким благом?... Она је отишла на континенат Европе: где да је нађем?... Послах јој га у једну од Савезних Држава Америчких, у Масачусец, њеној кући, не бојећи се да ће га читати њен муж: ти тамошњи из Новога Света брачни парови поштују један другом слободу. Али да га и отвори, он ће у писму своје жене наћи једно узвишено осећање... И зар је његова жена крива што је неко воли? И сутра-дан, после предаје писма на пошту, мени би лакше. Али у приземљу се не задржах, да не гледам пустош... Пред вече, тога дана, ја се сетих њега, »човека«: он је ту, леп као бесмртни бог. Како сам га могао сравњивати с човеком, и то с недовршеним човеком. Овога је култура довршила, начинила га потпуним. И он ми дође мио: у њему ћу гледати њу... Па стрчах низ степенице, потрчах по приземљу, из собе у собу: у собу за одмор, у собу за ручање, у собу за писање, у собу за пушење, у собу за говорење, у собу за ћутање, у студио, у башту, свуд идох, али га нигде не беше. »Зацело је изишао у варош«. Кад се сви скупише, као обично, у соби за одмор, ја њега тражих — нема га. Чеках га, можда је кудгод даље отишао па ће се доцније вратити — не дочеках га. »Отишли су заједно!« пролете ми кроз главу мисао, и ја пожелех да их нађем и да их обоје убијем. У »Црној Вароши« седех још читаву недељу дана осећајући се сасвим сам и ако су се око мене тискали милиони. Само у соби за одмор било је некога, зато што је ту заостало нешто од ње. То нешто од ње, један део од њене душе и задржа ме овде још читаву недељу дана. У очи мога поласка, једна оригинална уседелица, мала, мршава, као ружа спарушена на бокору, што не пропушташе  ниједан духовни концерат и недељом иђаше на службу у главној катедрали, и која се много разговарала с Американком и њеном мајком а са мном никад ни речи не проговори, само ми даваше да читам у новинама »чуда по свету«, обележавајући их писаљком, — та уседелица, у очи мога поласка, пружи ми једне с двадесет страна новине, дотичући прстом на претпоследњој страни једно место. Ја разумедох да то треба да читам, и читах: »Сентиментални Херкулес«. — У нашој вароши бавио се до пре неки дан један нови Херкулес, један див. Тај див је Американац. Заљубио се у једну своју сународницу пре три године. Она му на љубав не одговара. Он је свуд прати као њена сенка. У очајању што нема одзива, једанпут је секао себи жиле на руци, једанпут је скакао у воду с једног високог моста, једанпут се гушио паром... И остао је жив да је прати свуд као њена сенка«. »То је он! мој бронзани човек, челичних живаца«, помислих и скочих. И сто глава појавише ми се у свести које одобраваху: »Да! Да! Да! а глава оне оригиналне уседелице — која се у том часу журно увијаше у црн дугачак огртач, да не одоцни за духовни концерат — тресаше  се као да по хиљаду пута одриче: »Не! Не! Не!«... У свет сам пошао с једном равнодушношћу, из њега сам се вратио с једном љубављу. То није била каква путничка неозбиљна љубавна авантура, него једна озбиљна љубав. Чула су водила борбу с душом, и победила је душа. Американка ју је пречистила, преобразила, дала јој снагу за победу. Последња љубав, а лепа као прва и велика као прва. Моје срце не зна за године. За моју душу године су само уображење. И данас, после годину дана, при свршетку ове приповетке, то јест песме — јер и ове реченице певам и пишем — ја понављам по хиљадити пут питање: зашто се била променила?... Понекад имам дрскости да поверујем: била се заљубила у мене, и дижем главу тако поносито као да сам покорио свет. Много пута имам храбрости да помислим: она је волела онога што...; али ова мисао стално ми остаје недовршена... Можда оно тешко осећање није било само туга због њеног одласка, него и стид што ми  се чинило да сам понижен?... Да ли бих ја био онако тужан да смо се растали друкчије? Питања, питања, и само питања. На свако питање добијам небројено одговора и опет остајем без одговора... Како ћу да разумем туђа осећања, кад не разумем своја?... Сваки је од нас један мали свет, и сваки је од нас једна велика загонетка. И једнога дана Заборав ће пасти на све што сам у тој огромној вароши видео, на цркве и палате и на безбројне величанствене грађевине, које је Време оденуло у црну чађ а окитило зеленом маховином, Заборав ће пасти на све само не на жену коју сам ту срео. Она ће у моме памћењу остати за свагда. Моја свест ће је сачувати од свега споља, па и од онога што врши измене над сваким и свачим, од Времена. Њена црна коса вечито ће бити само прошарана седином, а њен стас остаће поносит и прав и кад јој на плећа спусте терет године. Увек ће јој се у говору чути тичја песма и у покретима видети игра валова... ...Сад свршавам песму и затварам очи... Ја данас понова преживљујем све што сам преживео пре годину дана; обнављам наше састанке и разговоре; чујем њено добро јутро и њено добро вече;  слушам шум њених корака и шуштање њене хаљине; осећам мирис лаванде; а погледавши дубоко у себе видим њу у белој блузи, осенчена профила палминим лишћем, с једним сунчевим зраком у коси...
Ја сам био казао збогом љубави, опростио се с њом за навек с претешким срцем, јер она мени није била живот него циљ живота. Прошле су биле муке, али је дошло нешто горе, досада и празнина. На једанпут сам се осетио сасвим сам на овом великом и хладном свету. Нико није имао да ме растужује, али нико ни да ме весели. Равнодушност. И с таквим рас- положењем, без љубави и мржње, пођох у свет. У једној великој европској претони- ци, највећој вароши на свету, где милТго- ни јуре у мучну и страшну борбу за. оп- станак, и где јутарња магла личи на пару а вечерње небо на бакар, ја се упознадох с .једном Американком. Упознадосмо се у нашем заједничком хотелу, малом и симпатичшом, што много личи на удобни честити дом, и где се човек осећа као да је у гостима код својих најбољих нрија- теља, у хотелу каквих је још доста у овом најпријатнијем крају вароши. 0 на је бнла госпођа. и не беше ту сама већ с мајком. једном за чудо живом старицом као снег беле косе, која се још од првнх дана разговараше са мном као с каквим старим познаником. распиту- јући о мојој земљи као о једном од седам чуда на свету. ■ Још  одмах, и пре него што сам и по- мислио да ћу се моћи с ким унознати. Ја сам се интересовао за Американку, јер она је била интересантнија од свих жен- ских гостију. Млада, а црна коса јој је прошарана седином као сребром пли пе- ном из Океана који је прешла чрви пут у животу. Висока и поносита, она је сво- јом појавом личила на неку краљнцу из Новога Света. којн је оставила и дошла у Стари Свет да краљује над свим жена- ма, или на какву »доларс.ку принцезу«. Обучена је проето — сваки дан у другој белој блузи — а елегантно. Намирисана је мало — мирисом од лаванде — она je знала колико треба да се намирнше... Она није била тако лепа, а ипак колпко лепа! Њена лепота била је у ономе што се не преноси ни кичицом на платно. ни фотографијом на хартпју: у покретнма, где се видела игра валова п чула њихова музпка, и у гласу, где су се преливале све боје цвећа и стварп. Али оно што је мене заносило, највпше занело, то је њен говор, за чудо необнчан, не американски, већ специјаоано њен. Ја тај њен говор сравњивах час са звуцима некаквог не- познатог музичког инструмента, час с песмом тице којој имена не знам. Један- пут, она рече: » Х у а ј х а з  х и  е х у а ј т  хет?«*) а ја узвикнух: »В у г а!« Учини ми се као да пева вуга. Али пошто је име те птице на мом језику врло неестетично, управо ружно, ја га више не поменух. А нпут, слушајући је, помислих: »Ше- вино певање«, па то сасвим одбацих: ба- нално. Док седи: обична жеиа. готово чак не лепа; кад иде и говори — леиота! Сва се преобрази, и ја бих сваки њен покрет, сваку њену реч грлио, љубио као њене руке или лице. .. Поред овога, она је заносила човека- и својим држањем и понашањем. По др- жању краљица, по понашању дете. Као човек слободна, а као дете искрена и природна. Она, нова жена подсећала ме је на стару, прву жену — пре њеног из- гнања из раја ... Можда је специјално она таква, као њени покрети и њен го- вор. .. Пред вече, у соби за одмор, она је пред свима слободно легала на оофу, да се у хоризонталном положају одмара *) Why ihas he а wliite hat? Зашто он има бели шешир? од дуге тетње по тој -огромној варопш п од утиеака који су наваљивали на њену душу, да сања о дотле невиђешш ства- рима, које је тога дана видела; н док је она лежала. жмурећи. људи. п млади и стари, подједнако. с упртим погледима у ' њу седели су u ћутали... II кад су већ билп сви изишли. ја сам још седео не мпчући се. не дишући, не скидајућп очи с ње, не одвајајући своје усне с њеннх усана. . . У ње, жене можда већ више година, било је све девпчанско: очи. уста ..., и ја сам желео да то љубим. Док је она лежала тако мирно, какав сам ја изгледао! ДГењао сам боју; од сваког ње- пог иокрета трзао сам се као неко којп је почео.да краде или да врпш какво друго рђаво дело. Њене ноге. у илитким ципе- лама, што су вириле испод лаке хаљшге. доводиле су ме до безумља... Коликој сам био искварен животом. дружбом са! женама што пред човеком не смећу с ума да су жене, те удешавају ход, говор, по- глед, осмех, и поцрвене од сваког њего- вог погледа, ја тек сада видим. И ако слободна као човек, она је од свих жена у хотелу била најозбиљнија и најосјетљивија, дакле ипак највпгае же- на. Она је била интелигентна и образо- вана. Она је из најкултурније државе Северне Америке, која се зове Масачу- сец, или како је она редовно звала скра- ћено: Мас (Mass). По неко после подне, кад би остала да се одмара, она је гово- рила о великим енглеским и американ- ским песницима, и било јој је врло при- јатно што те неснике и ја познајем, на- рочито што сам их читао на њиховом, на њ е н о м језику. Због тога сам јој био духовни сродник, и тражила је да. се са мном разговара, А кад смо ћутали, или кад је она говорила. о другим стварима, \а сам био само мужјак. .. Трпећи муке. ја сам проклињао своје васпитање. У мо- јој земљи нико и не слути да може бити друкчије!. .. Из разговора, она од мене чу да код нас жене не иду ноћу саме. Била је неисказано радознала. »Зашто?« А кад јој ја, видећи да сам се изговорио, одговорих слегањем раменима, она нава- ли на мене питањима: »Можда се боје помрчине? Можда у вас има сувшпе ло- пова, тга пуштате ноћу и улицама псе са ланца? Можда кад падне мрак у варош вам силазе из шуме зверови?« Ја сам та- да осећао један стид како никада до та- да, при номисли да нам жене не иду по вароши ноћу саме због мупгкараца. Али да сам јој то казао, она би нападала налле жене: зашто су нас тако васпитале; гр- дила би, можда, наше мајкЦ пли, можда, не би разумевала. II ја ћутах. Једнога дана позва ме на излет. Ја сам био пзван себе од радости. »Сад је прилшса да вам се односи измене«, ми- слио сам и радовао сам се. Алп она је била на дуту као у хотелу: природна, слободна: с мушким сапутницима раз- говара се као с пријатељнма. са мном се понаша као с другарицом; а кад се ја једном занесох и хтедох да останем од воза, она ме ухватп за руку и узвуче ме у воз, па ми "се смејаше. 0 кад би знала зашто сам био занесен! и да ме је додир њене руке доводио до безумља: да клек- ием пред њу, да јој љубим руке, хаљину. н да јој говорим о најлуђнм стварима, да је молим да ме не оставља, да живимо заједно као муж и жена ... Алп она ми је повраћала разум својим слободним по- нашањем. Мушки слободна, она је имала сва својства свога женскога пола: да се брине као мајка чак и за оне од којих је много млађа. Она се тога дана бринула за мене као за сина, да пажљиво силазим из воза. II да нешто не заборавим. Док је oiia седећи према мени гледала у дивне иределе једне земље што личн на башту обрађивану вековима и обрађену до са- вршенства, у зелене ливаде н горе и цр- вена села, у бело небо, дотле сам ја у њу ‘ гледао и горео од жеље да метнем своју главу на њена колена ннју сам облину наслућнвао под лаком хаљииом и готово губио свест. У мени је било нешто зло- чиначко ... Ја сам водио борбу с чулима, а она се усхићивала природом узвику- јући: »I d е а r 1  у 1  о v е n а t u ir е!«  (Ја много волим природу), употребљујући прилог d е а r 1  у, но американски. 0 да је знала да ћути, да не чујем њен говор! 0 да је знала да седи; да не видим њен ход! Од тога нисам осећао душевно узне- мирење... Једном похитавши прозору, она ме додирну коленом, па и не изви- њујући се, исто као дете, она ме зваше да гледам живописне слике. Ја сам се од тога њеног додира изгубио . . . Прибрах се пре но што бих учинио какву лудост, брзо одох и стадох поред ње, пазећи да је не дотакнем. Пред нама се пружала долина као какво бескрајно зелено море, а од шумарака чиниле су се лађе. Даље се видело друго, плаво море. То је било  дно неба које је давало потпуну илузију  мора. Више њега била су два дугачк| гу-  ста облака, и оба као да су по средини  пуна злата, а около пуна чађи. И кад би  се сасвим згуснили, из љих би пала злат-  на и чађава киша; она златна разлила  би се но средини плавога мора и личила  би на какво жуто водено цвеће. Једна ви- сока дрна мохка оцртавала се на томе плаветннлу п изгледала је као катарка  с лађе која је потонула. Амернканка се  усхићавала овом сликом и обраћала ми  пажну на љену целину п на делове. ра-  зумеваЈући се много у уметност. јер је о  н.ој говорила с једним дубоким осећа-  н.ем. ;  Од свих лепота на свету. ја највише  волим жеие!« узвикнух ја до крајностн  узГуђен и погледах је оштро у очи. Она  од тога дрског погледа не обори очи. н  опо не прими као алузију на себе. како;  би п]шмнде жене с којима сам се ја дру-  жио, црвенећи и смејући се, или бледећи  и уозбиљујући се. Она ово прими као  једиу моју исповест ... Над свим тим ле-  иотама сијало је једно мало северно а  илак тоило сунце. Ја сам тога дана вн-  део да као мирис и музика на чула утичу  и предели. Они на чула утичу као бела  топла летња месечина или као леп про-  летњи дан. Под сваким дрветом у хладу  ја сам замишљао себе поред ње. и све ми  је било мило и слатко, и сваки мој жи-  вац вибрирао је, а у мени није било ни-  чега духовног. У тим тренутцима, j'a ис-  кварен животом човек нисам личио на  човека. То тако трајало је скоро три недјеље, а тад се деси нешто што ме преобрази. . . Ја сам ce c њом састајао свако јутро и свако пред вече. Јутром, пошто смо се  састали у соби за одмор и поразговарали  се, или управо пошто је она говорила а  ја ћутао, или муцао дрхтећи као кривац,  ми смо се разилазили. Али по томе ко-  лооу где јутарња магла личи на пару, и  то на пару што се диже из каквог огром-  ног басена, у коме се овај колос купа,  спирајући са свога џиновског мрко-црве-  ног тела чађ палу из хиљада фабричких  димњака, по томе чудовишту које песни-  ци називају градом пресићености и глади,  ја ни за тренутак нисам био без ње; она  ме је свуд пратила као моја сенка; ја  сам је замишљао поноситу и слободну и  био сам бескрајно радостан. По неки дан,  ја нисам смео да запливам у таласе од  света, јер не бих умео иливати па би ме  однели ти таласи. Тада сам обично бе-  жао у један парк, који, како ми се чи-  нило, краја нема, и пролазећи кроз буј-  но зеленило седао сам или се нружио на  ледину међу бескућницима; над главом  су ми шумели стари храстови, а ја сам  кроз њине гране гледао у тешко оловно  небо, или у лако као од беле свиле, и са-  њао о Американки; а после сам одлазио  у средину беекрајнога парка и седао на  једну усамљену зелену клупу пор§д јед-  ног језера с белим лабудовгша, и  ту, ду- ховним очима, тледао милу жену, мило- вао је, нмао је сву. . . Па сам скакао п  бежао из парка, залазио у хунне улице  колоса, града пресићености п глади, ма-  гле и дима, којп се распросхпрао по свој   вароши, и кад је време лепо, дизао се у  вис, разређивао се п мешао с облацпма;  а кад је ружно, падао на земљу као ма-  гла. Тражио сам да се изгубим. да се ја,  један ннштаван делић, утиснем у ту мрку  целину, да ме нестане у њој. Једно јутро пуно магле л песама  уличкпх певача, што певајућп зарађују  насушни хлеб, удаљујући смрт од гладп.  ја одох. као и ирошла јутра, у хотелску  башту, где се осећао мирис дима, влаж-  не земље, траве п бршљана разастртог по  свој високој огради; а високе акације  шумеле су тужно како обично шуме у  влажна магловита предјесенска јутра.  Преда iie истрча мала Нелн сва у бело с  црном мачком н разговара се са мном . . .   »Смем ли, Мис Нели. да вас једанпут по-  љубим?« упитах тобоже озбиљно. »Смете,  али само једанпут«, одговорп мп она као  у шали п запретн ми прстићем. Ја је по-  љубих. Она се несташно насмеја п по-  љуби ме, и одмах безазлено рече: »Ја пу-  тујем ... у суботу«. Ја осетих бол . . . По-  сле сам отишао у. собу за одмор где на  мене.навалн сета због одласка мале Нели. И она је Американка. Обе имају црне очи. Само што она има златну косу, а она  друта сребром прошарану. Ја сам се на  њу толико навикао: она се полако нео-  сетно увлачила у мој живот. Седох за сто поред прозора из ба-  ште, да пишем. У соби не бејаше никога,  а да није пуцкарао угаљ у камину и  шкрипало моје перо била би потпуна ти-  шина. Чак се није чула као вечером улич-  ног живота хука, која се у даљини, по  оделењима те баште претварала у шум и  личила на зујање гшела у кошници...  Моја рука летела је преко једне карте кад  се отворише врата. и чу се лаки шум ко-  рака и једва чујпо шуштање хаљине. . .   »То је она!« осетих. . .  и зацело сам био  блед као крпа. .. Знао сам да је она пре  ио што је замирисала лаванда ... ... Окренуо сам се, одговорио јој на  американско, на њено добро јутро. Њено  Добро Јутро! Оно је мени било читава  песма, и то песма не као нешто духовно,  већ материјално. и ја сам желео да мет-  нем своја уста на њ у ... Осетио сам где  ће сести, али се више нисам окретао, не-  го сам писао једном своме пријатељу,  уносећи у свако слово њу, или управо  пишући о њој. Кад бих нешто сад пошао  од рођака до рођака и од пријатеља до  пријатеља да потражим своје карте из те варошн. ја знам да бих v свакој карти нашао њу п сваку бих чувао као једну  реликвију. Све те карте. ја знам, топле  су, јер се" у њпма oceha срце. »Ја сам још  овде. Моје друштво још није отишло«,  исказивало је моју срећу мојим пријате-  љима. »Поред своје уске отаџбине где сам  се родио и коју волим као што сам волео  мајку. ја имам и једну широку отаџбину;  она ми је досад била свет, а сад мн је  свет — ова варош«. Тако сам писао; а  да ли бих ја ту варош толико волео да у  њој није била она, и то је један проблем  који ми остаде нерешен. Ја сам се сваки час окретао, а она је  подизала главу, погледала ме и осмех-  нула се. Било је тренутака прошлих да-  на, нарочито на излету, кад сам се љулио  што сам се заносио. још у почетку. ње-  ним детињским понашање.м. и спопадао  ме бес што не поцрвени. кад ја поцрве-  ним. што ме не погледа чежњавим погле-  дима. кад у њу ја тако погледам. Па тако  је било и ово јутро. Ја сам је желео са-  свим друкчију ... Прође прилично, ја се не окретох, јер  се зарекох да се не окренем: пнсасмо  обоје, ја сам чуо шкрипање њеног пера.  Ја осећах да ме она oceha, и да ме гледа,  и не могавши издржати више, окретох  се: поглед ми се сусрете с њеним погле- дом и учини ми се да то гледа етарија сестра у млађега брата. У том тренутку,  у њеним очима било је неке тоилине, не-  ке нежности старије сестре. Као да ми је  говорила: »Дечко, пишеш о жени ... рано  је то за тебе«. И ја споитано скочих, и  као њен млађи брат, и ако старији од ње,  слободно, како никад дотле, приђох њој.  Она заустави руку с пером, и подигнув-  ши главу погледа ме у очи с осмехом и  као да ме пита: »Дечко! шта хоћеш од  мене?« Ја брзо рекох, први пут не муца-  јући: »Ова соба ми је празна без вас«,  и пољубих је као пре пола часа малу  Иели, не тражећи од ње допуст као од  мале Нели ... Додирнух јој уснама лице,  али у том лаком пољупцу, на мојим усна-  ма, бејаше сва моја душа. Она изненађе-  на весело узвикну: »А!« и пољуби ме као  пре пола часа мала Нели... Ја се не ма-  кох од ње, осећајући да и она осећа да  сам је пољубио душом, и да познаје ко-  лико сам срећан: »Ја путујем... у субо-  ту«, рече она безазлено с осмехом исто  као мала Нели, а ја осетих неисказану  бол... Не, то осећање имена нема. Она  учини главом на моје место, као да ми  каже, као братићу: »Добио си што си  хтео, па сад ме остави: имам да пишем«,  и ја је послушпо оставих, и седнувши на  своје место узех писати. ГГисах, нисах, писах, осећајућн непрестано љу. А шта тшсах? Шарах по чнстој хартији, али у  свакој шарн, чак у свако.\[ потезу бејаше  •  о н а... Она се полако, неосетно увукла  у itoj жнвот. Устадох н пођох без збогом . . .  Она  ме погледа и осмехну се. II ја се осмех-  нух. II у том рсмеху била је моја душа.  Крај врата се зауставих н окретох се,  пречишћен, нреображен, препорођен. са-  свим други. Не то сам био ја, само у дру-  гој нијанси, светлој као да је обасјана  сундем. Јер и небо: јутром. у тој варонпг.  обпчно је сиво, вечером црвено, а у подне  бело као снег. и ппак је једно исто небо...  Погледах у њу. а она. у белој блузи, се-  дећн право, писаше. . .  Не окрећућп се  пише, шпне, ннше као да хоће да исппше  све болове срца п да пером решп све про-  блеме душе. У огледалу над камином ви-  дим јој профил осенчен палмшшм лиш-  ћем и прну косу прошарану сребром и  пеном. ио којој треперн један златни суп-  чев зрак, пао, у том тренутку. кроз про-  зор из баште где су се још играле дрна  велнка мачка и мала Нели сва у бело. Улицама сам пшао као луд. Ја тога дана нисам могао далеко, несвестан кроз  свесне мнлпоне као дух кроз материју, иемајући очију за ону густу непробојну зггарену маеу, што надире с грдним шу-  мом кроз улнце опточене мрким зграда-  ма. Као узбуркане морске воде кроз мо-  реузине крај којих се дижу црни кипа-  риеи... То је све споља, та гужва света,  то куцаље била, ударање огромног срца  једног колоса; а ја за опољашњи свет тога  дана нисам имао ни очију ни ушију. Ме-  не је носило нешто .јако, велико из мене...  Ја сам њен пољубац осећао, непрестано,  на своме лицу и додиривао сам то место  протима, на прсте љубио, или боље рећи  целивао сам их као свештеник црквене  утвари. Он ме је мењао сваки тренутак,  и ја сам био час као некакво крилато  ванземаљско биће што лети пут неба, час  као земаљско, човек, велики, највећи  војсковођа, који је покорио свет. У само-  поштовању одох до крајности. Да мене  пољуби она што је дошла из Новога Све-  та у Стари Свет да краљује над свим  укенама! Да мени да одличје које, као  краљица, даје само изабра.ном међу иза-  бранима! Срећа, понос што ли је то било,  обузе ме до крајности, и ја не видећи ни-  шта чулним очима, увучен сав у себе,  пробијах се кроз густу непробојну ша-  рену масу, која ме је носила, чувала, из-  носила на чистину, где сам се предавао  једном чудном интензивном осећаљу, што ми је долазило као познато из давне давнине. из прве младости. Ништа нисам  видео. чак ни оно што сам до тога дана  гледао више но највеће знаменитости н  због чега ми је ова варош, крај све своје  суморности, имала весео пзглед; нисам  видео жене. оне лепе жене израсле као  јеле... После сам се расвешћавао и нисам  смео запливати у страшно узбуркано  море. Силна светина, тиска се као мор-  скн таласи, таласа се као узбуркано море.  То су морски валови, жути, плави, црве-  ни, оезбојни, тај свет, светина, та. кола,  ти аутомобили, трамваји, омнибуси, и та  лупа, треска, хука, жагор, жуборење, као  кад се узнемири море. Оне таласе од во-  де утишава трозупцем Посејдон; ове та-  ла.се од света обуставља руком .жандарм.  И ја тренутно свестан, чекао са.м да се  дигне рука каквог младог лепог дива.  »човека у плаво«, па да претрчим. ..  То јако осећаље водило ме је, носило ме  у тишнну, где ћу моћи мирно осећати њен  пољубац на своме образу и неузнемира-  ван гледатп њу, гледати је у белој блузи.  осенчана профила палминим лпшћем с  једним сунчевим зраком у коси . . . Тај  моменат ми ју је дубоко урезао у свест. Лутао сам до само подне, без одмора,  не осећајући умора, час до крајности ве-  сео, час до крајности тужан. И у једиом и у другом случају, ја сам био сав душа. Час сам био као нека друга, трећа особа  која иде са мном да гледа борбу два осе-  ћања, што се боре у мени, — радости и  жалости. Радост је дошла због пољубда,  а жалост због одласка миле жене. И кад  би победила радост, ја сам клицао, пље-  скао, а кад би нобедила жалост, ја сам  био неисказано тужан. И наједанпут ра-  свестивши се, почех бежати од света на  улиди, брзо уђох у мени мили добро по-  знати бескрајни парк; али и ту свет. .  Пожурим се од главних алеја, где је ври-  ло као на улици, небројена кола, небро-  јени коњаници, пешаци, многи људи без  бркова као жене, све жене корачају као  људи, сваки са својом љубављу или мрж-  њом или равнодушношћу, или радошћу  и жалошћу, као ;ја ...; упутих се у само-  ћу, зеленом језеру с белим лабудовима. . .. Али ка.д спазих ону усамљену клупу  зелену као трава која беше, овог дана,  окићена, готово сва покривена жутим  лишћем опалим с једнога огромног ста-  рог храста, ја се тргох као од каквог све-  тог места које сам ја обесветио, и поју-  рих натраг, у светину, да се изгубим у  њ ој... Кад год би ме обузела жалост, бол,  један интезиван бол због њеног одласка,  ,ја сам се сасвим свесно гштао: »Шта је мени та страна жена? Зар сам ја мислио да она неће никада отићи?« 0! шта је  она била мени?! А да сам ја њој само je-  дан симпатичан f е 11  о w traveller  (сапутннк), то јест један мио познаник  из хотела као и њеној малој сународни-  ци, ја то сам најпосле тога дана видео.  то јест сетио сам се тога. Обе су се пона-  шале према менп другарски, као моји му-  шки другови, и ма да су у сукњи, обе еу  ме пољубиле као друга или као брата. II  у место ма ми је мило. ја се растужих, и  пожелех од срца да је то бно само сан.  да ме она није у истинп пољубила... Најпосле, вративши се грдно уморан  од хода и од осећања. ја не одох тамо  где сам њу оставио, него у своју собу.  Кроз отворене прозоре видело се поднев-  по саевим бело небо. где су се јасно оцр-  тавали с кућа мали црвени димњаци  »који изгледају као тек извађени крвавн  зуби«, како каже Хајне, и са старих ве-  личанствених цркава и палата огромна  црн кубета што изгледају као сенке џи-  нова; 'а мало северно сунце сипало је  хладшг златни прашак на моју постељу.  Ја се на тај златни слој строноштах, алп  не у мислима с њом као пре наших по-  љубаца. У мени се пробудио један други  вишн човек ... Аки кад осетих мирпс по-  стеље која је мирисала на физичког чо- века, у менн се појави једна страст, јед- на жеља, једна мисао, једна оригинална  мисао која ме свег обузе: да је неко љу-  бн. Неко, не ја. И тај неко да у своју љу-  бав унесе сав свој жар, сву своју чи-  стоту... . .. Ја се сетих једнога младића. Тога  младића од нре неколико дана ја бејах  видео више пута у соби .за одмор где она  седи или лежи, да седи према њој, и ни-  кад ништа не номислих. Ко је био тај  младић нисам распитивао, јер он је мени  био само човек.  Као да се тако звао.  И ја сам га увек гледао у његову чове-  кову главу обраслу густом кудравом ко-  сом, у његово човеково лице, и ма да Је  обријаних бркова, у његове руке од са-  мих мишића, нарочито ноге у кратким  жућкастим црно карираним панталона-  ма и дугачким црним чарапама које су  покривале његове обле готово женске ли-  , стове. Морао je бити велики спортист; и  зацело челичних живаца... Погледа је  чистих као у детета, а јак и чврст као да  је од бронзе. Овакав је морао изгледати  први човек. . . Кад би највећи вајар на-  шега доба хтео да ствара од бронзе чо-  века, онога првобитног пећинског чове-  ка, он би требао за модел да узме овога  младића... И наједанпут, ја видех на  својој постељи њино миловање... »Они су и телом и душом једнаки, онај ста.ри човек п ова нова жена. Не, они су *обоје  нови... Како ће бити здрав плод њине  љубави!... И кад би се овако здрави ро-  дили милиони, излечило би се наше бо-  лесно доба«. Ја сам то доцннје мислио....;  онда нисам умео мислити. Док сам желео да је љубим, ја сам  непрестано гледао да сам с њом, да се-  дим близу ње, да је гледам и осећам; а  кад је пољубих, ја је избегавах и нађох  другога (ваљда што је бољи, достојнији)  да је љуби... Ја бих сад оц физичког  додира с њом умро. . . Два дана је не видех, не хтедох да је видим — стидех се. Какву сам улогу ја  играо после наших пољубаца. . .  Док сам  је у мислима љубио нзлазио сам пред њу  и црвенео сам, али не од стида већ од  пожуде. Сад, с.тид. 0 кад би она знала!  II избегавао сам је, с на.мером да је не  видим до њеног поласка, ни кад пође. те  да ми се чини да је овде, изишла у ва-  рош, исто као кад ми неко мно умре: ја  не идем да га мртвог видим, ја не пођем  за његовим ковчегом, одајући му послед-  њу почаст, само да ми се чини да је жив,  отишао куд год на пут. Али још нрвог дана, ја јој се сретох с мајком и доздравивши је, најљубазније,  збуњено унитах: »Ви путујете . . . у субо-  ту«. — »Ко вам то каже?« упита она.  »Ваша кћи«, изговорих ја с једним бол-  ним осећањем. - — »Моја кћи!« рече она  зачуђено. Па тад, готово шанатом дода-  де. »Да, треба да путујемо у суботу, али...  она неће. Никад нисам ни помислила да  ће јој се овде оволико допасти. Она воли  ову црну варош!« заврши с чуђењем. Ме-  не тренутно обузе радост: зашто воли  овде. »Због мене«, смело помислих и по-  чех се нервозно смејати од радости. Али  то би за тренутак, као што рекох, па опет  бол. Другога дана тачно у пет, кад се пиЈе  чај, био сам у хотелу. Не могу да издр-  жим више, морам да је видим. У својој  соби опрах се од чађи, обукох се у ха-  љине за које ми она рече да јој се допа-  дају и сиђох у приземље. У трпезарији  се још пио чај и јело масло и мармелада,  а ја сам поптао к вратима... Али на Је-  данпут, ја чух њен глас и глас некога  човека . .. Застадох . . . »Ми путујемо у  суботу«, рече она. — -  »Натраг у Амери-  ку?« упита он. »0, не . . . На континент...«  Мушки глас ми је непознат. Нагласак  америкаиски. Зацело један риђи поста-  рији Американац, јер он са сваким го- ворп, свакога заппткује. . .  II спонтано  извирих у трпезарију п впдех њу с мај-  ком за столом код прозора, а нпже за  другим столом впдех њега, онога млади-  ha, спортиста, бронзаног тела п челичних  живаца, свога првобптног човека: она се  с њнм разговара. .. Тргох се као од ује-  да гује, па и ако ме она спазп. ја је не  иоздравпх. не уђох. вратпх се п појурнх  уз степенпце као да ме понесоше неча-  стиви, улетех у собу п угледавшп оно ме-  сто на својој постељи, где сам њу с њим  замжпљао, једним скоком дођох до њега.  смакох чаршав и узех га цепатп. Кад сам  их замншљао да се милују, ја сам био  миран. Кад пх видех да се разговарају.  ја беснпм. Никад нисам помислио да he  ми бити п најмање криво кад је видим  с оним кога сам јој ја изабрао... Па дођох до прозора и нагло га отво-  рих. У собу појури свеж предвечерњи  ваздух. Погледах у небо: оно је као од  чађи, а на њ као да је просут -један млао  крви у облпку срца... То је бно млад  месец. Ја се од тога месеца тако крвавог  стресох, и окренувши се, зазвоних... На  вратима се појави. пошто је закуцала.  вптка плава девојка, у плаво с белом ка-  пицом. »Дајте ми други чаршав, молвм  вас...  Ја ћу овај платптп«, рекох пока-  зујући на беле комаде. Оца ме погледа уилашено; муцајући: »Хвала!... Хваца!..., и поп.ури се напоље, мислећи ваљда да  сам полудео, јер зацело сам изгледао  као луд. Ја стрчах низ степенице. Дугачким  'ходником тихо су ишле девојке у плаво  с оелим кагшцама, и не правећи никак-  вог шума износиле су из трпезарије шо-  ље од чаја, посуђе . . .  »Свршено је ...  Сад ће изпћи она«, помислих и задрхтах  од сусрета с њом, па побегох на улицу.... Не мислећи ништа упутих се к ва-  ршпи увијеној у вечерњу танку провид-  ну маглу, кроз коју се помаљао један  страховит пожар. 'l'o није био пожар не-  го осветљење вароши: палиле су се ми-  ријаде лампи и сијалица на излозима и  рекламама и по тротоарима на високим  гвоздееним стубовима; и на једанпут сва  варош затрепта, засија се као у огром-  ном пожару с пламеном који лизаше п.ут  неба; оно мало-час чађаво небо поцрвене,  иостаде бакарно: као свакад и сад —  своју ноћну боју доби од земље; она црна  суморна варош претвори се у бели ча-  робни вилински град. У споредним гото-  во празним у.лицама распростирао се ми-  рис бензина, аутомобили су се помаљали  подмукло, без шума, као какве нодмукле  звери и летећи по глаткој калдрми час-  по пуштали су глас који је личио на пе- сму сирене, после на звиждање ветра изишлог из меха Еолова, Хроми су ос-  тављали своја закупљена места за рад,  не за прошњу; тротоарске ноћне певачи-  це у изанђалом оде.ту и упалих образа,  на којима је извајана глад, прикупљале  су се и удешавале су 'с-вој тужни »Пре-  лид« за своју П е с м у С у з а. Ја сам за  све то сад имао тако мало очију и ушиЈу,  јер ме је целог била обузела само једна  мисао: још вечерас њу да видим. Ја се  морам с њом још вечерас састати. Али  како? Нисам могао наћи ништа због чега  бих јој се приближио. 0, Боже, зар сам  пре тражио узрок за приближавање!...  Да је питам хоће ли да путује у суботу.  Због тога-... нема смисла. И кроз главу  ми сену једна мисао: »Да је замолим да  ми каже који ћу поклон дати сестри«. Пожурих се у хотел, и да би ми се  што пре отворило, не зазвоних него луп-  нух чуком на вратима: ударих јако је-  данпут. Швајцарац отвори врата, и ја  уђох баш у том тренутку кад је из трпе-  зарије излазила она...  Сретосмо се; ја  узех муцати више него икад: »Молим вас  да ... у студио ... дођете ... — Моја мај-  ка? рече, то јест отпева. она брзо. »Н е...  ви. Један поклон ... за сестру ... Ја не  знам шта је за њу, па ви да ми кажете,  који ... « —-  »Да се јавии мајци«, преки. де ме она и оде у собу за одмор; а ја се спремах шта ћу све да јој кажем. Ми-  слио сам да јој кажем да је волим, и да  је преклињем да бежи, што пре, одавде,  да је ја не обесвећавам својом профаном  близином. Јер нешто што ми је сад најсве-  тије, то ми је она... Она се одмах врати и  уђе са мном у студио. Била је врло оз-  биљна. Не нроговоривши ми ништа, брзо  разгледа поклоне, које сам ја већ био из  џепа извадио и наредио их по столу, и  за један сат с бразлетном, што врдо радо  и много носе жене у овој вароши, рече  да је то лепо за моју сестру, јер то је  нешто локално: према месту где сам био,  поклон. А ја сам био просто нем, и узи-  мајући ствари пазио сам да јој се не до-  такнем руке, не од страха да се не изгу-  бим и да јој не говорим лудости него да  ме не обузме још теже осећање. »Дакле Ја  бих то сестри дала«, рече она, и пока-  зујући руком на сат, пође; а ја је ухва-  тих за нрсте, да јој пољубим руку, и про-  мудах: »Excuse  ше (извините ме)*«  Она направи неисказано строго лице и  много поцрвене, извуче прсте, као лед  хладне, па не проговоривнш ништа брзо  изиђе. Мени зазуја у ушима, ухватих се  за столицу Да не паднем... После одох  у своју собу посрћући. 'У  соби сам остао дуго, п кад сам са- свим прибрао снагу, ја пођох у собу за  одмор да је видим. Она је зацело тамо,  мислио сам. ја ћу је питати шта јој је  било мало час. У тој соби сеђаше она, мајка и »чо-  век«. Он је седео тамо где сам седео ја  оно јутро кад сам је иољубио. Она, је се-  дела-за столом где оно јутро. Ја сам онда  био окреиут леђима њој. она сад њему.  0 кад их видех овако заједно, у троје! У  ушима ми зазуја и сад као у студиу, н  ја се спустих на једну столицу према  њој и њеној мајци. Оне поднгоше главу,  она поцрвене, ниједна ми не одговорн на  моје добро вече. Колико сам желео да  иоцрвени. А сад кад је поцрвенела ја сам  тако несрећан. Па ипак, ја нисам внше  онај човек којн сам био до пре два дана.  Ја сам сад виши човек, духован човек,  па како сам тужан! Али да сам се умео  . сетити да сам и ја као и сваки други  бољи у тузи него у радости, ја бих се  утешио, зацело. »Човек« устаде и изиђе не прогово-  ■  ривши ни речи п не рекавши лаку ноћ.  У осталом. ја њега до мало час нисам био  ни чуо да говори. Вечито ћути. II нисам  -опазио да:у икога гледа и да га ишта im-  тересује. И њена мајка оде. Остадосмо  нас, двоје потпуно сами, као пре два да- на. па ипак каква разлика! Обоје пишемо, не проговарамо, не гледамо ое и ако се-  димо једно нрема другом. Мени се нини  да она зна. како сам је замишљао с чо-  веком и зато нисам смео да је питам за-  што је у студиу била онаква, зашто је  истргла своју руку из моје руке. А она-У ...  зашто ме она није гледала, зашто је  љута? Али она није била љута него озбиљ-  на. Једна ледена крута озбиљност Оила  је на њеном лицу. Сасвим друга! Нити  сам ја исти нити је оиа иста. Ја сам сад  лух, она загонетка. У сваком човеку има  по два човека, по три...  Моје боље, ви-  ше ја устало је из мртвих кад сам се  приближио овој необичиој жени, женп-  девојци, детету. Па ипак, то је она, само у друго.ј ни-  анси, у друго.ј боји. Море, час је плаво час  зелено, сад је као огтл, после као сма-  рагд, најпосле.се прелива у све на свету  боје, и свака боја у све ниансе, и ипак  ја увек — море. Дуго с.мо седели једно према другом  пишући. Ја сам само писао њено име,  које не знам . .. »Госпођа Дим, Госпођа  Магла«; нешто непровидно, нешто што  пшчезава остављајући у ггама нешто за-  гонетно,., Најпосле устадох; она не подиже гла- ву да јој кажем лаку ноћ. »ДакЈјВ она је у мени волела онога  чулног човека, овога духовног не воли«,  шаптао сам ја ушавши у своју собу. Али  да је покушала на милион начина да ме  начини онаквим какав см био, не би мо-  гла. Она је опет имала и лице и очи и  уста, али не да то ја љубим устима. Од  једног физичког додира с њом ја бих  чини ми се издахнуо. Она је сад била ви-  ша од мене, виша од сваког земаљског  бића. Онај лаки мирис с њене хаљине  утицао ми је сад на душу. У оном малом  симпатичном хотелу осећао сам сад прн-  суство Бога више него у ста.рој катедра-  ли. »Она је жена какве једном морају  бити све жене. Кад буду све искрене као  деца и слободне као људи у њима човек  неће гледати своју женку него свога дру-  га. Како ће се бити срећно кад нестане  лажнога стида! Жене ће нас пречистити,  препородити. Васпитачице ће нам бити  друкчије, боље, и ми ћемо бити друкчији,  бољи«. Ја сам овако много доцније ми-  слио онда нисам умео ништа мислити.  Био сам тужан. иеисказано тужан. VI. Зарекао сам се да у суботу не оиђем  у приземље до само нодне, а ја сам си-  шао пре девет часова, Сишао сам за чи- тав час раније него што обнчно оне из- лазе из своје собе. Затекао сам их у соби  за одмор тако рано, и знао сам шта то  значи. Оне he данас да путују... Дакле,  ипак, субота је дан њиног одласка. Чи-  нило ми се да је то један од оних тужних  али свечаних дана, кад се ми саовим из-  менимо, немајући ништа земаљско и  осећајући се ближе Богу него људима. Кад уђох, ја их поздравих некако и  свечано и тужно као светитељке или мр-  тваце. Ма.јка не диже главе, писаше, кћи  ме погледа и одговори ми очима. Ја клонух у једну наслоњачу. 0, да,  оне ће данас отпутовати: пре него.  што  би изишле у варош увек би биле у белим  трикоима; сад су у хаљинама за изла-  зак ... Њена мајка, мој разговорни при-  јатељ, ћути, не гледа ме! Увређена је,  држи да сам јој кћер осумњичио, нови-  ривши на врата кад се разговарала с чо-  веком. А она. . ., љути се или што мисли  да је осумњичена. или што је избегавана  два дана. Или ... Ко зна како сам се ја  понашао? Оног дана кад сам био љубо-  моран. лутшуо сам вратима на соби за  одмор... Моје понашање према њој ио-  вој жени било је као према. старкм же-  нама, с којима сам век провео, које су  ме васпитале но своме васпитању. Не, ja  ггрема овој нисам умео да се понашам. И ја се- сетих како сам је безочно погледао у очи оног дана на излету кад сам уз-  викнуо да од свих лепота на свету нај-  више волим жене. Према овој новој женн.  или боље ж е н и б у д у ћ н о с т и умеће  се понашати будући човек, кога ће она  васпитати и спремити за дружбу с њом.  Ова Американка је жена будућности. После сам мислио, гледајући је: »За-  боравила ме . .. Н њој паметној дошао је  један луд тренлтак... Пудкарао је угаљ  у камину. изгрејавало је сунце. она се  раздрагала, и заборавпла се ...: н она се  стиди. а прави се као да је тужна, љу-  т а ... А њена мајка, жива и духовита.  осећа, вндп да је нешто било између ме-  ие и њене кћери, па се љутн на мене«... Њина отворена лида сад су оила  књиге затворене са сеДам печата. Њина  нромена је проблем који ми остаје за сва-  гда нерешен. Кад бпх могао описати то своје осе-  ћање или напнсати историју душе за тих  неколико кратких тренутака! -  Тек што сам мало поседео. на неис-  казаннм мукама, гледајући у њено оз-  биљно лице што непрестано мења боју.  у собу утрча мала Нели у црвеном ман-  тилићу по коме се таласала њена дугач-  ка златна коса. Не, ово јутро није била  златна, иего као да је од пшеншших вла- това који су тек почели да зру. Њена ко- сица мењала је боју као небо, као море  и као душа. Она ми се готово попе ка  колена, и пољубивши ме у лице једним  дугим топлим пољупцем брзо рече: »Збо-  гом, пријатељу... Данас је субота«. Ја  се од тих речи тргох. 0 ако она понови и  ове Нелине речи као оне ономадашње!  И пожелех да сам јак као »човек«, да су  ми живци као челик, железо. Ја пољубих  дево.јчицу страсно да јој поцрвене обраш-  чићи и погледах у Американку: она по-  црвене како ниједан пут дотле и учини  ми се неисказано тужна. »Она воли ову  црну варош!« синуше ми кроз свест речи  као кроз облак муње. Девојчица одска-  кута, а ја ,је не испратих, јер немадох  моћп да устанем. Американка! И с овом озбиљношћу  и тугом она је била искрена као дете. Јер  кад би умела да се претвара, она не би  била онаква. Овакве једном морају бити  сг.с жепе, и људв. 0 како ће тада бити  лен свет! Како ће се милити живот!...  »Искреност је иепоквареност, здравље  дупте«. Ова.ј афориза.м није ми пао на па-  мет онда, но сада. После пола часа, она  је била у дугачком суром путничком ман-  тилу и шеширу од панаме ко,ји јој је крио  више од половину лица, а дуг плавичаст  вео личио је на маглу у коју је још била з .увијена ова црна варош. Она зазвонн ж у собу уђе Швајцарац. Она поручи »тансн«  а ја последњн пут чух типју песму. љен  говор, који |ми је сад узбудио д,г ппп . .. А  кад пође, последњп пут впдех пгру ва-  дова, њене покрете, од којих мп је сад  задрхтала душа ... Био сам се спремио  да је питам: зашто се променпла; а кад  је видех, то ми се учини лудо, као кад  би питао сунце: зашто је јупе изгрејало  ко подне, а данас изгледа да неће нн из-  грејати. Сваки је од нас један малп свет  н свакп је од нас једна велпка загонетка. Чу се пиштаљка. нашега Шва.јцарца.  Колнко сам јутара ту пиштаљку чуо и  остајао равнодушан. А ово јутро!... Он,  млад и крупан, гологлав, на раскрсници  д\г ва у њу као аутомат, зовући за Аме-  риканку »такси«, и мислећи на нешто  десето; а мени је то танко ииштање па-  рало срце. »0 ако отиде без збогом!« То  није била једна мисао него једно осећа-  ње. Али оне — рекоше ми збогом. »Ја сам  тужан«, рекох ја. — Зашто бисте били?«  рече она ... II то љено збогом бејаше чи-  тава песма—  Њено добро јутро, њено  добро вече и њено збогом, то су трп песме  лепше од свих песама које сам ја икада  чуо. Последња је најиекренија, јер ми је  изазвала Сузе ... Седоше у такси, и он их однесе као  циклон оставивши за собом пустош. .. А ја одох у своју собу, отворих про-  зор и гледајући преко црвених кровова  пут станице куда се она одвезла, пустих  један очајан крик и гласно узвикнух.  »Ја те волим!« као-да би ме она чула; а  -  за. тим падох на постељу и заилаках . . . Из собе не изиђох вас дуги дан: ту-  говао сам за њом и писао њој писмо. На-  писах јој само две странице; али на те две  мале стране метнуто је једно велико ср-  це; у тим ситним словима осећала се јед-  на кру.пна љубав. Ја јој нисам писао .да  бих јој говорио о љубави, већ да бих јој  казао свој бол нтто се променила, да бих  је питао: зашто се променила. . . Срце,  .љубав! — где да јој пошаљем писмо с то-  ликим благом? . .. Она је отишла на кон-  тиненат Европе: где да је нађем? ... По-  . слах јој. га у једну од Савезних Држава  Америчких, у Масачусец, њеноЈ кући, не  бојећи се да ће га читати њен муж: ти  тамошњи из Новога Света брачгш паро-  ви поштују један другом слободу. Али да  га и отвори, он ће у писму своје жене  наћи једно узвишено осећање... И зар  ,је његова жена крива што је неко воли? И сутра-дан, после предаје писма на  пошту, мени би лакше. Али у ириземљу  се не задржах, да не гледам пустош... Пред вече. тога дана. ја се сетих љега, :  човека«: он је ту. леп као бесмртнн бог.  Како сам га могао сравњпватп с човеком,  п то с недовршенпм човекоЈг. Овога је  култура довршлла, начинпла га потцу-  ним. И он ми дође мио: у њему ћу гле-  дати њу...  Па стрчах нпз степенпде, по-  трчах по приземљу, из собе у собу: у собу  за одмор, у собу за ручање, у собу за пи-  сање, у собу за пушење, у собу за гово-  рење, у собу за ћутање, у студпо, у ба-  шту, свуд пдох, али га нпгде не беше.  »Зацело је пзишао у варош«. Кад се свп  скупише, као обично, у соби за одмор. ја  њега тражпх — нема га. Чеках га, можда  је кудгод даље отишао па ће се доднпје  вратити — не дочеках га. »Отншли су з»-  једно!« пролете мп кроз главу мисао, и  ја пожелех да их нађем и да пх обоје  убпјем. У »Црној Варошн« седех још читаву  недељу дана осећа.јућн се сасвнм сам и  ако су се око мене тискали милионп. Са-  мо у соби за одмор било је некога, зато  што је ту заостало нешто од ње. То не-  што од ње, један део од њене душе п зв-  држа ме овде јоит читаву недељу дана. У очп мога поласка, једна оригинал-  на уседелица, мала, мршава, као ружа  спарушена на бокору. што не проиушта- ше ниједан духовни кондерат и недељом иђаше на службу у главној катедрали,  и која се много разговарала с Американ-  ком и њеном мајком а са мном никад ни  речи не проговори, само ми даваше да  читам у новинама »чуда по свету«, обе-  лежавајући их писаљком, — та уседе-  лида, у очи мога поласка, пружж ми јед-  не с двадесет страна новине, дотичући  лрстом на претпоследњој страни једно  место. Ја разумедох да то треоа да читам,  и читах: »Сентиментални Хер-  ку л е с«. — У нашој вароши бавио се до  пре неки дан један нови Херкулес, један  див. Тај див је Американац. Заљубио се  у једну своју сународницу пре три го-  дине. Она му на љубав не одговара. Он  је .  свуд прати као њена сенка. У onaja-  њу што нема одзива, једанпут је секао  себи жиле на руци, једанпут је скакао  у воду с једног високог моста, једанпут  се гушио паром... И остао је жив да је  прати свуд као њена сенка«. »То је он! мој бронзани човек, челич-  них живаца«, помислих и скочих. И сто  глава појавише ми се у све сти које одо-  браваху: »Да! Да! Да! а глава оне ориги-  налне уседелице — која се у том часу  журно увијаше у црн дугачак огртач, да  не одоцни за. духовни концерат — треса- ше се као да по хиљаду пхта одрпче: »Не! Не! Не!« . . . У свет сам пошао с једном равнодуш-  ношћу, из њега сам се вра.тио с једном  љубављу. То није бпла каква путничка  неозбиљна љубавна авантура, него једна  озбиљна љубав. Чула су водпла борбу с  душом, и победила је душа, Американ-  ка ју је пречистила, преобразила, дала јој  снагу за победу. Последња љубав, а лепа као прва п  велика као прва. Моје срце не зна за го-  дине, За моју душу године су само уо-  бражење. II данас, после годину дана, при евр-  шетку ове приповетке, то јест песме —  јер и ове реченпце певам п пишем — ја  ионављам по хнљадити пут тштање: за-  што се била променпла?. . . Понекад  имам дрскости да поверујем: бнла се за-  љубила у мене, и дижем главу тако по-  носито као да сам покорио свет. Много  нута имам храбрости да помислим: она  је волела онога што. . .; алн ова мисао  стално ми остаје недовршена. . . Можда  оно тешко осећаље шгје бнло само туга  због љеног одласка, него и стид што ми се чинило да сам понижен? ... Да ли бнх ја био онако тужан да смо се растали  друкчије? Питања, питања, и само пи-  тања. На свако питање добијам неброје-  но одговора и онет остајем без одговора...  T t’ aK O  ћу да разумем туђа осећања, кад  не разумем своја? ... Сваки је од нас један мали свет, и  сваки је од нас једна велика загонетка. И једнога дана Заборав ће пасти на  све што сам у тој огромној вароши видео,  на цркве и палате и на безбројне вели-  чанствене грађевине, које је Време оде-  нуло у црну чађ а окитило зеленом ма-  ховином, Заборав ће пасти на све само  не на жецу коју сам ту срео. Она ће у  моме памћењу остати за свагда. Моја  свест ће је сачувати од свега споља, тга  и од онога што врши измене над сваким  и свачим, од Времена. Њена црна коса  вечито ће бити само прошарана седи-  ном, а њен стас остаће поносит и прав и  кад јој на плећа спусте терет године.  Увек ће јој се у говору чути тичја песма  и у шжретима видети игра валова... . .. Сад свршавам несму и затварам  очи . . . Ја данас нонова преживљујем све  што сам преживео пре годину дана; об-  нављам наше састанке и разговоре; чу-  јем њено добро јутро и њено добро вече; слушам шум њених корака и шуштање  њене хаљине; осећам мирис лаванде; а  погледавши дубоко у себе видим њу у  белој блузи, осенчена профила иалминим  лишћем, с једним сунчевим зраком у  косп...