МЕСТО ПРЕДГОВОРА Ми обично долазимо јутром на кафу у „Народну“ гостионицу. Угоститељ је врло добар и дочекљив човек. Он зна укус својих гостију. Претплатио се на „Српске Новине“, „Видело“, „Заставу“, „Исток“. Сви ови листови имају својих муштерија; а ови су опет сви скупа муштерије нашег угоститеља, па је тако — свима право. Г. Н је права шаљивчина. Чим новине дођу, његов се посао зна: чита нам све важније и важније чланке и политичне прегледе. И заиста он добро чита. Има само обичај да поједина места мало прокоментарише. Ми му то примамо. Отуд се изроде живе дебате. Тако је и јутрос било. Читао се чланак г. К. у „Виделу“. Овог је пута г. Н. преко обичаја много коментарисао. — Хе, људи, рећи ће он, кад је прочитао упоређења §§ 432 и 433 грађ. зак. и значај израза свезе „к томе“ или „уз то“, — ово  је нов проналазак на пољу правних студија — ово се ноже назвати кемијска анализа параграфа. Овај је човек заиста неки особењак! — Узео је лепо §§ 432 и 433, па их, ни узми ни остави, као какви кемичар, раствара, аналише — изналази им састојке законодавчеве воље и намере. За тим приступа прослављеној свезици „уз то“. Одређује јој однос и на спран § 432 и па спрам § 433.... Ко може порицати да ова свезица неће постати од велике историјске важности у аналима законске примене? — Дивно!... Ово се зове доказивање — шта постоји а шта не постоји у горњим §§!... Из овога доказивања могла ба се поставити ова математична Формула: a+b=x. Узмимо сад, да је § 432 раван количини „a“; а § 433 да је раван количини „b“, и најпосле ваља узети, да је свезица „уз то“ равна знаку „+“ (више.) Или, број законодавчевих наређења у § 432 раван је броју јединица у количини „a“ а број законодавчевих наређења у § 437 раван је броју јединица у количини „b“. Сад је питање: може ли знак „+“ (више)  да упливише на количину јединица у количинама „a“ и „b“? — Не може. Тако исто, може. ли свезица „уз то“ да упливише на количину законодавчевих наређења у §§ 432 и 433? — Не може. Сав уплив знака „+“ (више) ово је: количину „a“ ваља да саберемо с количином „b“ па да добијемо збир „x“; а сав уплив свезице „уз то“ ово је: Пошто тестатор учини оно, што наређује § 432, он мора да учини и оно што наређује § 433, па да његов тестаменат — последња воља — добије закониту силу. Ко тражи више јединица у горње две количине — „a“ и „b“ — но што ове у себи садрже, тај не зна ни прве основе аритметике. Оваком аритметичару био би раван онај правник, који би на силу бога у §§ 432 и 433 тражио више законодавчевих наређења, но што их ти §§-и у себи имају.... Ко ово, људи, још не разуме? — Ја мислим да је ово сваком јасно — као сунце.... — Мени, боме, не, повика чича Мићо. — Вала ни мени, прихвати газда Бојо. Нити ти знам шта је хтео рећи тај са својим параграФима, ни ти, г. Н., с твоје „а више  бе равно је икс“. Ти си ваљда хтео да нам протолкујеш то што си нам читао о тестаменту? -- Е богме си нас још више збунио. — Дивно! — повика г. Н. Сад ми ваља кога наћи да „протолкује ово што сам ја толковао!...“ Јеси ме бар ти, г. учитељу, штогод — разумео ? — И сувише! одговори г. учитељ, а на устима му се развуче чудан осмејак — осмејак, пун хумора и горчине.... Јес, ја сам вас и сувише разумео!.. а волео бих да вас нисам никако разумео, волео бих да ништа не знам — да сам луд!... О, како свет непрестано напредује у моралним грдобама! — Г. учитељев глас је необично дрктао. Чинило се, као да не говори смртним људима, већ неком вишем невидљивом бићу.... Тужио му се на тешке грехе рода људског. Настало је дубоко ћутање. — Сутра је света недеља, рече он свечаним гласом, дођите, браћо, на свету летургију, да се богу помолимо.... А после — да се овде састанемо.... Причаћу вам једну причу. Она  ће вас занимати.... Она ће нам одгоненути цео данашњи загонетни разговор Црква је давно пустила. Ми смо одржали реч. Ево нас свију у „Народној“ гостионици. Само нам учитеља нема. Сви смо нестрпљиво погледали на врата. Она су се сваки час отварала; али улазе други људи, а њега још никако нема. Још смо се сећали чудноватог потреса његова; сећали смо се његова обећања, да ће да нам прича.... А њега слушати кад прича — није мала ствар. Он није никад причао што је хтео да прича. Он је причама решавао поједина питања, која су дубоко засецала у народни живот. Он је причом расветљавао најтамније расправе, и вазда износио оно на видело, што се хтело, што се намеравало казати. У осталом наш је г. учитељ сушта доброта. Ко га је само једном видео, тај га је морао заволети; а ко се с њим из ближе познао, тај га је морао, хоће неће, од срца да поштује и уважава. Његова школа, његови ученици — то су му предмети најмилије пажње његове. Он би обично рекао: — Имам 40 ученика.... Ако им не поклоним довољно пажње, онда тешко мојој савести !... Зар није грозно, кад ко буде узрок, да четрдесет младих година пропадне у нераду?!... О општој јавној настави приметио би: Јавној настави не може бити никад одвише пажње.... Свуд се штедња може препоручивати, само не у јавној настави. Она је овој смртоносна.... Народи могу доћи до праве среће једино путем здраве и брижљиво неговане јавне наставе. Сва зла, све невоље долазе народима од грубог незнања — од умне сиромаштине. Ко јавну наставу потпомаже, тај удара темељ прогресу и сваком добру Г. учитељ има дубоке погледе и у многе друге ствари, обичној памети несватљиве. Његово је суђење вазда здраво, коректно, одређено. У изразима је обазрив; али где би народни интерес био ангажован, додирнут, ту му је тон био оштрији од бритке сабље.... Врата се отворише и он се помоли. Био је нешто блед. — Ви ме чекате, рече нам, а на устима му се опази опет онај чудновати осмејак. Одоцнио сам. Није ми добро. Да вам нисам дао реч да ћу доћи, остао бих данас код куће. Настало је опет ћутање. Сви смо нестрпљиви били. Једва г. учитељ отпоче. — Ја сам давно читао једну причу. Она ми и данас стоји у памети, као каква живописна слика.... Чудо, што она има онаку исту потку и основу, као што има тестаменат покојног И. Коларца, о коме се сад, ето, толико збори и пише!... Ја сам учитељ. Не би требало да се упуштам у дискусије ове природе. То поље припада правницима. Али ваљда баш за то што сам учитељ, ја сам вазда с побожношћу погледао на оне дарежљиве људе, који јавној настави дају нова живота, свежија полета. Међу овим светлим људима одавна сам видео и пок. И. Коларца. Овај велики родољуб, по мом мишљењу, јединствен је. Малене су наше способности, да и из далека сватимо непрегледни обим добра, које је  он свом роду спремио. Он је спремио, он је упалио неугасно светлило — које ће да светли уму народа српског — не за дан, не за годину, већ за читав низ векова: док траје Српства и његова имена.... Браћо, моје се груди стежу, мене језа хвата, кад помислим, да се, у самоме срцу народа српског, нашло руку, које се дижу — да ово светлило утуле, угасе!.. ДРАГОЦЕНА ОГРЛИЦА (прича у своје време) I — Није нужно да вам именујем земљу, у којој су се развијали догађаји што иду, започе г. учитељ после кратког ћутања — ви ћете је сами погодити. Доста је да вам напоменем, да је она била поцепана на два три завађена табора. Ови су, чим се који дочепавао власти, један другог гонили и прогонили. Кад су међусобни раздори и сваковрсна подметања прешла сваку меру, кад су таласи злоупотреба и насиља почели запљускивати у питома села и у мирне вароши, — онда букну револуција. У тој земљи потече братска крв. Тешки ударци револуције заљуљаше, из темеља потресоше и саме друштвене установе. Шта је невиних живота у овој борби пропало?!... Гром је ударао у стогодишњи дуб. Овај је падао и око себе хиљадама живота смрти предавао!! Из ове крваве борбе прве богаташке породице излазиле су с просјачким штапом. Прича се ова односи на једног богатог племића — Артура маркиза де-Ривијера. Он беше најбогатији  поседник оног доба. Револуција му прогута сву имаовину; она му покоси и сву породицу. И само неким чудом спасао је себе и свога јединца — дете од непуне четири године, — малог Флавија. Од огромне имаовине једва је уграбио огрлицу своје покојне жене, Ане Севињске. Она је умрла, давши живот своме првенчету. Г. Артур није до смрти заборавио свог друга. Чињаше му се да живи само за своје дете, које беше жива слика материна. Г. Артур сломљен низом несрећа, које су га једна за другом сналазиле, — умре на рукама јединог свог пријатеља — Бомјера де-Рула; умре далеко од свога завичаја. Последње речи Артурове биле су ово: «Пријатељу Бомјере!... ја морам да умрем!... Божја је то воља!... Аманет ти мој син, нејаки Флавије!!... Кажи му, да сам хтео живети само за њ и за отаџбину.... Ја сам сиромах: имање ми је пропало у једној олујини.... Ја се радујем опет; јер ће нестати оне загушљиве омарине.... Све ће почети свежији ваздух да оживљује, да крепи. Ја остављам и њему у аманет да преко свега љуби своју отаџбину!... А као успомену некадашњег нашег сјаја и богаства остављам му материну огрлицу.... Бомјере!... ево огрлице моје сироте Ане.... Чувај је!... подај је мом сину!...» И — он издану. Бомјер де-Рул био је такође из богате племићске куће и човек чврста и ретка карактера. Оженио се ћерком маркиза Бонвиља на годину пре револуције. То беше жена необичне лепоте: ко још није чуо за лепоту њена лица, за драж њених ватрених очију, за вилински стас најлепшега цвета на вечерњим забавама богате аристократије?! — Али то беше у исто време жена од оних тајанствених женских карактера, којима још нико није могао да завири до на дно душе. Па и опет се говорило, да је ово био најсрећнији пар супружника. И њих је, као и пок. Артура, снашла она општа несрећа. И они једва умакну, готово с голом душом, у Инглиску. Тамо је био и Артур са својим малим сином. Људи, једнаке судбине, запазе се. Артур де-Ривијер и Бомјер де-Рул постану нераздвојни пријатељи. Они беху два тела а једна душа. Они се отимаху, ко ће више показати милоште малом Флавију. Па и сама г. Бомјерова не беше мање нежна према нашем малом сиротану. Еле, што је дете изгубило у оцу своме, — нашло је у Бомјеру и његовој госпођи.... Оног истог дана, кад је Артур издануо на рукама свога пријатеља, — бог обдари Бомјера женским детенцетом.... Све би рекао, да има једна невидљива рука судбине, која, по неком одређеном плану, сади разноврсно  биље по путањи слабога човека — сади и биље рајске сладости и биље отровних горчина.... биље добра и биље зла!... II — Није прошла ни година, настави г. учитељ своју причу, а већ се стушти небо среће над главама наших бегунаца. Бомјер паде на болесничку постељу, паде да се не дигне. Први знаци болести већ се показаше као гласници немиле смрти. Његове се очи замутише; а крупне сузе облише његово зајапурено лице.... Он виде развалину свију својих снова. Кад је Артур умро, имао је коме да остави свога сина; али чијој заштити, чијој бризи оставља Бомјер свога друга и она два нејака створења? — Ова помисао беше му тежа од самртних мука. Ову тешку бољу однесе он у хладни гроб. Јес, јес — и пошто је умро, на његовом се бледом челу беху сабрале и скамениле оне три боре, те казиваху како је његова душа — тужна и брижна оставила ову привремену крамину своју! При последњем часу свом рекао је својој жени: «Андронито.... друже ној.... ми се растајемо — на веки!... Васпитај нашу малу Аделу — достојно имену дома нашег!... Буди тако исто добра мати Артуровом сину као и нашем јединчету!... У мојој  каси наћи ћеш документа, која ће га у своје време увести у породична права.... Тамо ћеш наћи и један аманет — златну шатулу и у њој драгоцену огрлицу пок. Ане Артурове. Огрлица је та својина малог Флавија... То му је и очинство и материнство. — Чувај је.... подај је Флавију чим постане пунолетан. — Нека зна да пријатељ његова оца није ни на смртном часу свом заборавио аманет једног тужног оца, што умре, а своје дете, једину радост своју, остави без нигде никога!.. Андронито, је ли, ти ћеш ово све извршити — кад мени не даде бог?...» Андронита је ћутала и плакала. «Сад ћу мирно да умрем!... Ох тешких мука!... Зар је овако горка самртна чаша?!... Збогом децо!... Збогом, драга домовино!!... Андронито!... Збогом!!!..» И — и он издану. — Доцкан у вече, на неколико дана по смрти Бомјеровој, седила је Андронита, сва у црно обучена, у кабинету свог покојног мужа. На камину је плануцала мала ватрица. Она је бацала слабу црвенкасту светлост на разне предмете у кабинету. Андронита је се дила за столом, као непомична црна статуа. Погледи њени беху укочени; а необичан израз на њену лицу показиваше, да се у њеној души кроје тамни планови. На столу је стајао раздрешен свежањ некаких хартија, а до овога отворена златна шатула. Унутрашњост  њена трепераше у хиљаду разнобојних пламичака. Брилијанти и смарагди играху се са слабом светлошћу ватре с камина. То беше тајанствен призор. То је огрлица пок. матере Флавијеве. Имала је облик полумесеца са звездом. На доњој страни огрлице вишаше распетије Христово. Све је ово било урнек вештачке израде. Брилијанти и смарагди беху симетрично разређени у пет главних група. Прва је група престављала звезду уоквирену полумесецом, три средње престављале су испупчени облик полумесеца, а пета — распетије Христово. Трнови венац спаситељев трепераше у смарагдима; а ране његове означаваху скупоцени и као крв црвени рубини. Драгоцени овај адиђар коштао је више од милијуна динара, Њега је пок. Артур дао својој заручници као први веренички дар. Ваљда је случај хтео, да је Андронита ову драгоценост сад први пут видела. Кад је шатулу отворила, умал што није посрнула. У тај исти трен појави се у њеној души чудна и тамна мисао. Она се од ове мисли запрепасти; али од ње не побеже. Тако је. Она се није борила. Она је само смишљала; а и с часа на час погледала на отворену шатулу, и тада би се њени ватрени погледи опили оним разнобојним преливањем  драгог камења — па би тамо и остали. У њој се пробуди успавани сатана — женска сујета. Она се исправи, погледа смело и охоло по кабинету; зграби грчевитом руком онај свежањ хартија, однесе га са свим мирно камину. Ту стаде — звер, а не жена!... — — — — — — После неколико тренутака кабинет је био пун дима. Морали су се прозори отворити да дим изађе. III — Од то доба прошло је много година. У вароши П.... где је негда потоком крв текла, завладао је благодетни мир. Друштво је добило готово други облик. Место старе охоле аристократије, дошла је друга класа људи — госпоштина. Богати и отмени трговци, фабриканти, велики поседници, занаџије, земљорадини и остали работници, и најпосле, пука сиротиња која свој лебац чека једино од наднице, — сви ови сада уживају «подједнака» права. Она шаљу своје посланике на народну скупштину, те преко њих исказују где кога шта тишти и боли. Законодавство, судска извршна власт, општинска самоуправа — све је то друкчије уређено и дотерано. Па и само јавно мњење добило је своја криоца, те тако узлеће у чист и свеж зрак. Јавној дискусији дато је бар толико мегдана, да може ова и она друштвена питања да претреса. Под оваким друштвеним околностима, отпочео се  онај знаменити процес о «драгоценој огрлици,» о ком се тада толико говорило и писало, и који је постао дивна грађа за лепу приповедачку књижевност. Процес се водио против г. Андроните маркизе Бонвиљске, жене Мишеља Мозентала, председника сената у П.... Процес је повео млади г. Флавије Розети, који је на годину дана пред процес добио од г. министра унутрашњих дела дозволу, да своје презиме «Розети» замени презименом «Артур—Ривијер» Г. Флавије као Розети беше изишао на глас са својих слободоумних списа, кроз које је провејавао свежи поветарац нових идеја. С тога се на њ била дигла читава хајка. Говорило се да он намерно распаљује потуљени огањ — привидно стишане револуције У. осталом он је јавно тражио измену свега оног што је као труло и шкодљиво узето са старе друштвене зграде и на нову ударено. Највећи његови противници били су: г. Мишељ Монзентал преседник сената у П.... и г. Криш Мањел преседник великог суда у П... У осталом г. Флавија Розета нису у опште лепо мирисали у свима вишим круговима. На против, код млађег света и, што но веле, у народу, био је омиљена личност. Па и сама промена његова презимена дала је повода многим политичким комбинацијама. А кад је повео процес противу г Мозенталовице код краљевског судбеног стола у П.... онда је лепо целу публику поделио тако рећи на два завађена табора. О том се процесу одмах почело да говори као о каквој чудноватој загонетци. Многи  су говорили, да је г. Флавије померио памећу. С каквим је правом могао тражити од г. Андроните њену рођену огрлицу?... И заиста била је доста чудна ствар! И деца су по улици знала, да је она драгоцена огрлица својина г. Андроните. Она је била заведена и у брачни уговор као њен адиђар — приликом ступања у брак с г. Мишљем Мозенталом. И колико се пута дивио свет, кад би се г. Андронита, још једнако млада и лепа, појавила на каквој свечаности с овим чудом од накита из хиљаду и једне ноћи — с огрлицом искићеном брилијантима и смарагдима — каквих ретко која краљица има!... Г. Мишеље је бар једва чекао дан суђења. „Позваћу, рекао би смешећи се, све наше пријатеље — г. Криша Мањела председника великог суда, г. Сомјера Лафајета великог пристава код кр. судб. стола, г. Сенжерма директора краљев. правног факултета, сву г. г адвокате, наше кућне пријатеље, — нек дођу тога дана, да заједно уживамо задовољство, које тако жудно ишчекујем .... да видимо г. Флавија Розета Артура Ривијера — овог кепеца, с толико славних презимена, како се ваља у мору свог рођеног понижења!“ Ово би г. Мишеље говорио с особитим одушевљењем. Г. Апдронита би избегавала овакве разговоре А кад би се десило да их слушати мора, она би само ћутала. Од како се ова парница повела, она је једнако нешто сетна и невесела била. По сву ноћ не би могла око на око метути. Често би скочила с кревета као изван себе.... «Да ми је само докучити, од куд је прибавио доказе ? — промрмљала би као у бунилу.... Документи су сви спаљени — то сам сигурна.... Ја сам их својом руком у ватру бацила.... Гледала сам својим очима када их је пламен прождро.... Ја сам то дете на сигуран начин од себе за на веки отурила.... Дала сам му презиме „Розети“.... Место рођења, крштеница, све је то као што треба измењено и удешено.... А сад? — Он излази с правим презименом!... Подиже тужбу — против мене!... Тражи материну огрлицу — од мене.... Погађа све! — То је страшно!» — Ја морам томе ући у траг! повикала би као смушена, морам спасавати част своју.... будућност свога детета.... Сирота моја Адела!“ — — IV — Судбене су новине већ огласиле и дан суђења. Парничари и сведоци добили су своје позиве. Сад су чињене само „претходне“ спреме. Г. Флавије је позвао преко новина све пријатеље правде и правице да тога дана дођу на суђење. Ово је исто чинила и противна страна — само мало скромније. Она је, онако, без хуке и буке, учинила „шта треба“, а све у прилог «своје праведне ствари», нападнуте „својине“ — од познатог «комунца».... Шта више чињене су и „целисходне“ конференције. О овом се процесу водише по ваздан живе препирке.  Код света је већ тај обичај: „свој леб једе а туђу бригу води!“ Цела је публика нестрпљиво ишчекивала тај кобни дан пресуђења. Неко се морао тог дана понизити. Свет се обично радује туђој несрећи, понижењу. Он увек мисли да је у томе нешто и сам ућарио. То је производ његова образовања.... На неколико дана пред само рочиште догађало се нешто у кући г. Мишеља Мозентала, или боље рећи у соби г. Андроните што је свакако од интереса по нашу причу. Било је доцкан у вече — скоро око пола ноћи. У соби г. Андроните горела је непрестано свећа. Она је примала посету за посетом. Гости су један по један долазили и одлазили. Са свима је г. Андронита имала важне разговоре. Најпре је примила посету свога мужа г. Мишеља Мозентала председника сената у П.... «Ја сам вас звала, г. Мишеље, рече она своме мужу, кад овај у собу уђе и учтиво се поклони.., Имам да вам саопштим врло важне ствари» „Како сам сретан, драга Андронито, што сте ми допустили да се ставим на расположење ваших наређења, и како“... „Доста.... престанимо с тим „сервилностима“. Нас чека разговор озбиљније природе!... Ми немамо кад да се на ситно обавештавамо.... Звала сам вас да вам кажем отворено — доста немилих ствари.... Оне условљавају - ни мање ни више но коначну пропаст  нашег имена, наше части; угледа положаја, имања,... Ви треба да напустите илузију: да сте већ сигурни да ћете видети пониженог вашег противника г. Флавија Розета Артура Ривијера.... Како ми се чини, све се ставило у изглед: да то буде у обрнутом виду“. Г. Мишеље се забезекну. Није умео ни речи да проговори. Знала је г. Андронита слабу страну његову. Она је тамо и управила свој хитац. «Тако је, настави она са свим хладно, част ваша, ваше супруге, будућност мог детета, — моје сироте Аделе, понос вашег дома — на обронку су пропасти, понижења, срама.... Још само два три дана, па је све било и прошло!.. И тада ће цео свет бежати од нас, као од кужне куће!... Имате ли снаге, г. Мишеље Мозентале, преседниче сената у П.... да овај обрт ствари дочекате, да све ове немиле ударце примите на своја леђа?» — Г. Мишеље је само колутао очима. Он од свега ни речи разумео није, а био се опет жив пренеразио. Он је био права слаботиња и у најмањим неприликама; а међу тим се необично радовао туђој несрећи. У осталом он је био од детињства лукав, подмукао, подвалаџија првог реда; а најодличније својство беше му — сервилност и удварање пред личностима од положаја. Он је имао обичај да рече: «памеметније је водити рачуна о личности, која што тражи и жели, но о ономе шта она тражи и жели». Његов високи положај има да благодари једино овим његовим својствима и методи, како је он та својства у извесим приликама примењивао. «Ја вас не разумем, драга Андронито, промуца он једва полугласно: каква је то несрећа што нас чека? — — Ко нам је спремио те ударце?».... Ово рече па стаде зверати око себе, баш као да је пао у понор те изненадне провалије.... Просто, он се беше изгубио. Њему се учинило, да се дигла на њ сва она војска, којој је он толико пута ногу подметао. «Разумећете ме, рече г. Андронита бацивши на њ поглед, којим му је хтела рећи: Кукавицо! — још није ни наступила несрећа која нам грози, а ти си већ — мртав!... Дакле разумите ме: Ваш противник г. Флавије Розети, сада Артур Ривијер — онај кепец, с толико славних презимена — како ви велите — прибавио је на сву прилику јаке доказе: да је он законити син Артура Ривијера и овога супруге Ане Севињске».... «Па шта се то нас тиче?» — упаде јој у реч г. Мишеље; а очевидно се видело, да је мало дошао к себи, кад је видео да му опасност не грози од какв «високе» и од «уплива» личности. «Мало само стрпљења. Немојте ме прекидати. Ви знате да је он подигао против мене тужбу. Он тражи од мене моју огрлицу — као његово очинство и материнство.... Шта би од нас било, ако он, према нашим законима, нађе три безизузетна сведока, који  би пред судом осведочили: да они позитивно знаду, да је моја огрлица била својина Артурова, да је овај њу на прошевини даровао својој заручници Ани Севињској?» — Г. Мишеље се опет збуни. Он хтеде да нешто примети, али му г. Андронита не даде. Она настави: «Отуд би се породило питање, којим сам путем ја до ове драгоцености дошла? — А могле би се врло лако на самом суђењу изнети и такове околности, које би овај грађански спор преокренуле у кривични. И онда би тек наступила права несрећа — од које и ја зебем.... Часа се часити не сме!... Ви сте човек такође од «уплива». Сви су закони еластични — па и наши. Ова еластичност може нас спасти а и упропастити. Изберимо прво. Г. Флавије је мрска личност у свима «вишим»  круговима.... Јесте ме сад добро разумели?» «Више но што мислите, но што се надати можете,» одговори г. Мишеље а преко уста му се развуче сатански осмејак. Видило се лепо да му је понуђена права његова улога. Он се на један мах нашао на тврдом земљишту. Он се развесели и сигурним гласом додаде: «Сретан сам, драга моја Андронито, што вам у напред казати могу, да се на моје услуге можете без бриге ослонити». «Е сад ме оставите, рече г. Андронита нешто мирније; али међу тим знајте, да ћу и ја будним оком на све мотрити.» V — После четврт сахата г. Андронита имала је другу још важнију посету. То беше човек од својих 30—32 године. Одмах се видело да му је уживање овога света угасило ону мушку свежост на лицу.... Преставимо пред собом живу мумију, па ћемо имати лични опис г. Жилкреда де-Муља, јавног правозаступника у П... и народног посланика за срез С.... Он је као адвокат своје име прославио у многим мистериозним» споровима. У политичним питањима увек се држао «назора» које су «виши кругови» заступали. Он је био владин кандидат у пет срезова. У срезу С.... добио је већину од два гласа. Његова победа прослављена је ношењем бакљада. У четири остала среза грозно је пропао. Кажу, да му је, као зли дух, г. Флавије Розети — свуда кварио посао «Добро ми дошли, г. Жилкреде!... ви сте увек тачни — тачнији сте и од самих часовника. Ови по кад-кад и греше; а ви? — Ви сте прави регулатор!» Овим ласкавим речима г. Андронита предусрете г. Жилкреда, кад овај у њену собу уђе и до земље се поклони. «А г. Андронита Бонвиљска  прихвати још ласкавијим  тоном г. Жилкред, — била је и остаје најнежнија, најблагороднија — прва међу првим госпођама у нашој престоници, и по срцу и по лепоти и по величини грациозности и по строгом суђењу.... Ова одлична својства, госпо, мене очаравају. С тога сам увек пред вама збуњен. Али ви сте опет сушта милост.... Ви ми праштате?“ — „Како сте добри, г. Жилкреде!... повика усхићено г. Андронита. — Да знате с каквом сам вас зебњом чекала?... Доносите ли ми добре или рђаве гласе? — Говорите, г. Жилкреде!... Слушаћу и једно и друго с једнаком пажњом.“ „Доносим вам, госпо, и добре и рђаве гласове, одговори г. Жилкред неким само њему својственим тоном. Сви наши пријатељи стоје чврсто уз нас. Они су праве стене. То је прво. Сад иде друго. — Г. Флавије Розети — сада названи «Артур Ривијер», као да је прибрао доста знатну хрпу доказа, да их против вас на идућем рочишту употреби.... Између свију доказа најмистериозније су неке, у пола нагореле хартије. Оне су нађене у кабинету пок. Бомјера де-Рула на неколико дана по смрти овога....“ — За име бога, госпо, шта вам је?! — повика г. Жилкред, кад смотри г. Андрониту где се, као мртва, свалила у наслоњачу. Самртно бледило беше покрило њено још доста лепо лице. Она је била изван себе. — После неколико тренутака г. Андронита дође мало к себи. Г. Жилкред је био поред ње. «Добро сте учинили, г. Жилкреде, што сте остали код мене, и што о овој мојој малој несвестици нисте известили мог мужа ... Сад ми је боље; продужите молим вас!... немојте ни најмању ситницу изоставити која се као доказ појављује!» — «Не би било разумно, госпо, да о вашој ствари и даље говоримо — бар за вечерас.... Ви сте још тако бледи.... Потресени сте, знам; а и коме не би било криво, кад нас ко, ни крива ни дужна, нападне у нашем праву.... Ја вам, госпо, разумем положај. То није мала ствар — спорна вредност прелази милијун динара!.... Па онда из овог се спора испредају ваздан којекакве ствари, које нису најпријатније.... Злобни језици ни сад не ћуте... Добро би било, го спо, да се одморите...» «Не, не, г. Жилкреде; ја хоћу још вечерас да чујем све, да сазнам све.... хоћу да видим оружје, које је против мене, моје части, мог сиротог детета, — наперено! — — Мало пре, истина, беше ми зло — наравно потресена сам.... Бог свети зна, шта се неће још изродити! Али сад ми је боље.... Говорите само.» — Г. Жилкред није имао куд; морао је да продужи своје извешће о доказима, које је г. Флавије Артур поднео суду. «Као што сам вам, госпо, напоменуо, г. је Флавије добио од неког три у пола изгорела некаква документа. Прва два писао је пок. Артур-де-Ривијер, а трећи пок. Бомјер де-Рул, ваш, госпо, први муж. Из првог документа види се: да је пок. Артур правио план, по коме ће се његов син Флавије васпитати. Желио је да то буде у духу демократском. У другом су документу остали од ватре поштеђени само ови непотпуни ставови: — « . . . . . . . . . мом сину Флавију Артуру . . . . . . јеру остављам златну шатулу и у њој његове матере пок. Ане . . вињ. . . огрлицу у брилијантима, смарагдима и рубинима у вредности 1,200 000 динара . . . . . . . . под I, II, III, . . . . . . . . . . увешће га у остала .... кад се врати у отаџ. ........... старатељ ... буде ... пријатељ Бомјер де-Рул. Лондон 24 ... бра . . . . . . . . .  . . тур де-Ривијер.» Трећи докуменат је списак посмртних ствари и докумената пок. Артура де-Ривијера. И овај је докуменат много ватром оштећен. Чудо је божје, да ватра није оштетила ни једно слово у рубрици, под којом је, руком пок. Бомјера, заведена огрлица — предмет о ком се управо и води овај занимљиви спор! Ово су ти документи, госпо, који ће управ овај спор изнети на глас.» — — — — — После дугог и немог ћутања упитаће г. Андронита. «Па шта мислите, г. Жилкреде, хоће ли то довољно бити да ми се огрлица одузме?» — «Да то није довољно, зна, госпо, и сам ваш противник. С тога се ваљда и позвао на два сведока. Ови ће му, вели, осведочити: да је пок. Артур де-Ривијер, испросио госпођицу Ану Севињску месеца маја 17.. године: да јој је тог вечера дао као веренички дар једну скупоцену огрлицу искићену брилијантима и смарагдима; да она стоји у златној шатули; да има облик — фасон — полумесеца са звездом; да на њеном доњем боку виси Христово распетије, и да ће они ту драгоценост познати кад им се на углед стави. — Ово је све лепо. Опис се подудара с вашом огрлицом. То није никакво чудо. Па њу знаду сви наши виши кругови. Ви сте је носили на свима нашим свечаностима Г. Флавије заборавља јасни пропис §.... нашег грађ. закона. По овом законском наређењу, потребна су за пуноважан и пуноправан доказ овога рода, — три безизузетна сведока, а не два. А ако он случајно, мисли, да му трећег сведока замене оне у пола нагореле хартије — онда се он у рачуну преварио. Његово право, код све његове дојакошње спреме доказа, остало би на дну сињег мора као мала ситна парица.» «Ја ако он нађе и тог трећег сведока?! — зар онда да ја пропаднем?!» — повика г. Андронита готово сломљеним гласом. „Хе, онда, госпо, признајем, положај нам не би био најпријатнији.... Али чему још на овом свету нема лека ? — Онда би се приступило оцени тих сведока, завирило би се у њихну прошлост, у садашњост, у њихове «односе» и на спран тужене и тужилачке стране, па — међу нама речено — кад се хоће, онда се увек нађе «узрок», који, макар једног од тројице сведока, хвата за уши па га избацује из реда «безизузетних сведока». И онда, разуме се, остаје старо «ststus quo». «О, г. Жилкреде!.. ви сте мој анђео хранитељ.... Спасите част несретне матере... спасите бар моју драгу Аделу!» На ове речи Андроните, на ово очајно мољакање несретне матере, — г. Жилкред се чисто трже, а његово бледо и жољаво лице посу нека врста бледуњаве црвени. «Ох, госпо, не зборите тако ни пред ким више!.. Ви сами себе оптужујете!!.. Ја сам сав на вашем властитом расположењу!»  — И ако је пола ноћи већ давно и давно превалило, и ако је г. Андронита била одвише потресена, изнемогла, она је ипак, те исте ноћи, имала још три »отмене» посете. И свака је трајала по четврт часа. По свој прилици цељ ових доцних посета била је једна иста. VI — Госпођица Адела беше већ велика девојка. Било јој је 18 година. Она је брижљиво однегована а још брижљивије васпитана. У овом је погледу г. Андронита потпуно одговорила последњој жељи свог првог мужа пок. Бомјера, оца Аделина. Ако се игде да јасно опазити она физиолошко-психичка особина, коју деца самим рођајем наслеђују од својих родитеља, — она се очевидно опазила на госпођици Адели. По лепоти свога лица, по грациозности свога витког стаса, по живој ватри својих црних очију, — Адела беше истоветна мајка; а по доброти свога срца, по чистоти своје узвишене душе, по чврстоћи свога челик карактера, она беше сушти отац. Адела је имала тело материно а душу очеву. Адела је имала две ретке особине. Изванредну лепоту тела и изванредну чистоту душе. Она је умела прво да цени, а друго да обожава. Она је радо читала и то увек озбиљне ствари. Струја ондашњег друштвеног препорођаја и до ње се дотакла. Расправе о «еманципацији» жена — одвећ је волела. Често би у себи рекла, да је на овом пољу врло мало рађено. Због тога је друштво у великом назатку. У једној је прилици повикала доста јетко: «Да жена није била роб за толике хиљаде година, данас би друштво стајало на са свим другој основи — и своје образованости и својих политичких слобода.... Роб не може ни родити ни васпитати слободна човека,  већ — опет роба.... Ја ово не говорим толико ради саме еманципације жена, колико ради истинског прогреса самог друштва».... Она је особитом вољом пратила сваки напредак друштвени. Била је одана и срцем и душом народној ствари; а мрско је погледала на мртвачку руку назадњаштва. До ње су дошли и списи г. Флавија Розета. Овога је човека обожавала, и ако га никад видела није. У колико се на њ дизала већа граја, у толико је он у њеним очама постајао већи и узвишенији. Најзад Флавије је постао њен идеал. Кад је први пут чула да је Флавије повео парницу против њене матере због огрлице, — она се запрепастила. Њој је ова ствар остала са свим загонетна. Она није могла да верује, да би Флавије, тај идеал њене душе, могао без узрока да нападне на туђу ствар, на туђе право, па на ово била баснословна драгоценост; а опет, од кад памти, — за се, она зна, да је та проклета огрлица била њене матере. Ове су мисли мучиле њену душу. Она је од то доба почела да сумња у све. Она се у један мах нађе и без свога идола и без своје матере. Она је постала јадно, самохрано сироче. Кад би се при столу, за ручком или вечером, повео разговор о овом спору, она би одмах устала. И тај дан нити би излазила из своје собе, нити би што јела. С тога се обично овај разговор избегавао кад је она ту.  У очи самог рочишта, седила је Адела у својој соби, сетна и невесела. Она гледаше преда се замишљено. Слабо бледило на њеном сетном и невеселом лицу престављаше слику тужна анђела. Она је мислила о сутрашњем кобном дану, о злосретној парници. Сутрашњи дан суђења беше за њу дан — страшног суда. Њена се врата отворише. Неко уђе у собу. Она то не чу, не виде, не осети.... «Адело, дете моје», проговори један глас. Она се трже као из дубока сна. То беше њена мајка. Оне стајаху једна према другој као две камене статуе. После дугог ћутања, рећи ће јој г-ђа Андронита: «Адело, ћери моја, мајка ти је дошла, да ти саопшти једну важну ствар....» Адела је цептила као прут. Она је слутила. „Сутра је дан, дете моје, када се решава о твојој срећи, о твојој будућности. Општи је савет свију наших пријатеља нашао за нужно, да се и ти пред тим судом појавиш — да, с нама заједно, својим само присуством протествујеш противу напада на нашу част, наше име, нашу имовину. То захтева интерес  наше куће.... Спреми се, ћери моја!... Мајка те твоја зове. — Зове те из гроба глас оца твога!...» Адела је стајала као громом поражена, нема — бледа као смрт. Таком се позиву никад надала није. Мајци својој никад ништа одрекла није. Та она је према њој увек била — нежна мати. Њој има да благодари за свој живот.... за нешто више од живота — за своје образовање. Оца свога није упамтила, мајка јој је била и отац и мајка.... И та је мајка зове данас да иде пред суд, да својим присуством брани нешто, на што она мрзи као на црну смрт.... да иде пред суд, да својим ушима чује — можда нечувене ствари.... можда своје рођено понижење.... Страшно!... Она се мало прибра. Исправи се, погледа матери право у очи. У њеном погледу беше нечег узвишеног, божанственог. То беше свечан призор. Њена мајка, г-ђа Андронита, клону пред овим погледом.... обори очи доле. Чекала је шта ће њена ћер рећи — као што осуђени чека од суда своју пресуду. «Мајко, повика Адела свечаним гласом, ви нисте никад чули из мојих уста реч «непослушности»; ви то ни у делу видели нисте. Ја сам веровала, ја и сад верујем — да то код добре деце ни бити не може; али ја сам тако исто мислила, да добра мајка неће, не може захтевати од свог детета оно, што је немогуће.... Мајко, ви сте мени увек били добра мати....  Размислите!... шта захтевате од мене, детета свога, ваше Аделе!...» Г. се Андронита исправи као муњом погођена. Њу су речи Аделине смрвиле. Она је сад први пут опазила грдну провалију, која је раздваја од њена рођена детета. Она је лепо видела, да је Адела завирила до у дубину душе њене, да је опазила нечисти смер своје црне мајке, па је као невини анђео пита: «Куд ме вучеш — грешна мајко?!...» Адела је била толико потресена изненадним захтевом своје мајке, да није ни смотрила забуну њену. Она је била између две ватре: између одвратности да иде суду и помисли да своју не послуша мајку. Она није смела ни на једну ни на другу страну. «Ја знам, започе она нешто мирнијим гласом, сутра ће се судити и пресудити спор о вашој огрлици... Па нека. Пустите, моја слатка мајко, нек се то без нас сврши.... Немојте ићи ви — па онда не дајте ни мени.... Ја мрзим ту парницу, с тога, ваљда, омрзох и на вашу огрлицу. Она је ваша, то знам од детињства. Тако ће без сумње и судови казати. Али, мајко, на њој ће остати вечити жиг сумње. Њега не могу ни судови збрисати. Тај накит никад неће красити наше груди. Он би их у очима света понижавао. Он је за нас већ сад, и пре суда, туђа ствар — наше понижење.... Зар би ви допустили, мајко, да то понижење на суду лично тражимо. — «Никад!» повика несретна мати и паде у наручје честите ћери. VII — Интерес ове приче изискује, продужи г. учитељ даље, да се вратимо на неколико година пре оне несретне револуције. Једнога тамног јесењег вечера догодило се нешто у вароши П.... што је чак на 28 година доцније послужило као изредна потка нашој приповетци. С варошима је исто што и с људма. — Ко је онда видео варош П.... данас је познао не би. Улица у којој се овај догађај  десио, данас више и не постоји. На њој данас лежи дугачак фронт прекрасних кућа чувене улице Сент-Онора. Било је доцкан у вече. У улици којој је већ и име заборављено, једва се могла видети по која људска прилика, или по који беспослени шврљало, и ако је то у оно доба било најживље шеталиште. На једном савијутку, одакле се могло видети до на оба краја ове на лакат наличне улице, беше се зауставио мали један дечко и разастро своју робу по свом покретном дућанићу, који обично носи по вароши обешена о своме врату. Дућанић нашег малог трговчића беше пун пунцит игала, почињући од најмањих шивачица, па до оних што се њима шију сламњаче и џакови. Он је сигурно за то стао овде, што му је тога дана  била рђава проодња, па се сад нада, не би ли које тесте свога еспапа протурио каком задоцњеном купцу. На сред среде свога дућанића беше наместио мали од црног лима светњак. То управо и не беше светњак, већ справица за жижу. Њен горњи тасић беше напуњен лојем и машчуром, а у среди беше намештен дебео фитиљ од кучина. Чим је на ово место дошао, он је одмах упалио жижу. Црвени пламен с великим и отегнутим црним димом сукљаше до изнад главе детиње, те тако лепо осветљаваше и нашег трговца и његов еспап. — Јадно ово дете беше више голо но одевено. Оно мало дроњица више се држаше на концима разне боје, но на платну, од кога су некад биле. Оно је морало па сваки начин бити и босо.... Ноге му нисмо могли видети од сенке коју је дућанић бацио; али се ипак видело, како сироче често поштапа ногама.... А и беху, за пакост, одвећ хладни последњи дани месеца октобра. Оно је дуго овде стајало, па све узаман. Не дође нико, ама ни да се пошали да коју иглу купи. Баш то беше један од врло рђавих дана за пазар. Није се могла ни жижа заслужити. А што се опет беше помамио хладан северац!... Већ му је два пут гасио жижу. И сиромах дечко још није губио куражи. Беше му више досадна ова ноћна осама но хладна јесења ноћ. Он започе певушити. Паде му на ум некаква онда омиљена песмица с тужном и дирљивом «аријом». Али он опет није сметао с ума главну цељ. Између сваке строфице тако је вешто уметао читав низ хвала, којима је обасипао свој еспап и позивао муштерију што туда пролажаше. И, бога ми, почеше људи застајкивати. За час је продао око стотињак игала. Али то брзо пресече. Наравно, које је доба ноћи!.... Он поче још тужније изводити своју песмицу и живљом хвалом обасипати свој еспап. Млад један господин, огрнут госпоским огртачем, иђаше улицом. Кад чу како дечко пева, он застаде да га слуша. «Шта квариш таку лепу песму, деране један! рече му смешећи се. — Ја ваљда нећу бити крив, господине, што нисам могао узети вашег учитеља певања да ме боље научи?» — одговори дечко као из рукавице. Непознати се господин грохотом насмеја овом вицкастом одговору. «Како ти је име? упита га на једаред. — Огист. — Огист, а презиме? — Ја сам без презимена. — Шта зар ниси упамтио ни оца ни мајку? — Ја само знам за моју старку. Она се брине о мени — као што видите. Никад само не заборавља, да ме обдари кишом од песница, кад не будем сретан, да јој доста игала продам. — А мислиш ли вечерас да будеш те уде среће? упита непознати с нешто више интереса. — Хм! рече дечко и ђаволасто развуче лице, то би ми се, по несрећи, могло и догодити, ако ме ви, господине, пустите да и даље којешта ћеретам.» То рече, па се окрете и на једну и на другу страну улице. Још се неки виђаху да иду. Он поче ређати и хвалити све врсте својих игала, позивајући муштерије да дођу и да пазаре што је за кога, ударајући нарочито гласом на чудо јевтину цену; али све му беше узалуд. Нико више на њ ни главе не окрену. Непознати му заједљиво рече, да му је сва вика узаман. Огист му као срдито примети: «Господине, какво задовољство налазите у мојој несрећи? — Па лепо, рече непознати, а каквог разлога ти имаш, да мене не понудиш својим еспапом? — Што ми се чини, да ви, сами собом, не крпите више хаљине, одговори Огист заједљивом учтивошћу, и мерећи госпоски изглед непознатог. — То се тебе бар не мора тицати.... Дед, дај ми игала за ово пара!» Огист пружи руку, узе новац и принесе га уз жижу. То беше лујдор. — Ево вам сав мој дућан.... и остаћу вам дужан још три пут толико, повика дечко, мислећи да господин с њим шалу збија. — Не, рече непознати, задржи и паре и твој дућан, само од сад пази, да лепше певаш, и да не заслужујеш бој. —Господине, повика Огист, ви овим новцем ударате темељ мојој срећи!.... Би ли ми бар казали како се зовете, како бих доцније потражио, нашао свог добротвора. — То баш није нужно“, одговори непознати и хтеде поћи. Али Огист га кумљаше и преклињаше најмилијим предметима све дотле, док непознати не рече: «Мени је име Артур маркиз де-Ривијер.» То рече и нестаде га у помрчини. Дечко оста неколико тренутака непомичан.... За тим склопи свој дућанић, и оде право горњем крају, и с часа би на час промрмљао: «Артур маркиз де-Ривијер... То име нећу никад заборавити.» VIII Кад би г. Мишељ Мозентал, преседник сената у П..... једном већ дао своју реч, да ће он, својим упливом — где треба «подејствовати», да ова и она ствар, предмет, питање и томе подобно, добије овај или онај вид, правац, исход — како то већ коме треба, — онда се човек слободно могао на њ ослонити. То му је била добра страна. До душе, он није обраћао велику пажњу — да ли ће та његова «одржана реч», коме трећем шкодити  и у колико; да ли ће се она слагати са чистом савешћу, правдом, правицом, законом. Сви ови појмови по мишљењу г. преседника сената, негативне су природе. Они могу да постоје, а могу и да не постоје. Апсолутна је само цељ. Ко тражи цељ, тај не сме да се упушта у испитивање каквоће оних срестава, којима се може постићи тражена цељ. То је, по г. Мишељу, закон природни. «Природа, рекао би он, не води бригу о томе, што њени јачи створови сатиру слабије, да би своју «егзистенцију» одржали. Друкчије она не би ишла своме савршенству.» О моралу би рекао: „Све што у природи нема, у то не треба да верујемо. У природи нема морала. Он је раван нули.» — То су била његова начела. Он је имао доста «начелних пријатеља». У прве је убројавао: г. Криша Мањела, преседника великог суда, г. Сенжерма директора краљевског правног факултета, г. Сомјера Лафајета, великог пристава код краљ, судбеног стола, г. Жилкреда де-Муља, чувеног правозаступника у П.... и народног посланика за срез С.... А осим ових најглавнијих, било је њих још у свима струкама и по звању и по науци. Сва ова господа веровала су, као у какву догму, у — своју цељ и у принципе које смо горе навели. По овоме они су поставили ова правила: а, Све што је јаче, силније, моћније, — то мора остати јаче, силније, моћније; б, Ради свог опстанка, природна је нужност, да се и ми савијемо око те јачине, силе, моћи; в, Тако ћемо и сами бити сила, моћ, јачина; г, Ко у ове принципе верује и по њима се управља, тај је наш «начелни пријатељ»; а ко у ово не верује, тај је наш «начелни непријетељ»; д, По овоме ће се одређивати правац «наше политике». Ово рађа — «наш политични виши резон»; е, Наш је «политични виши резон»; — хладан, неумитан, и ж, Кад се нешто има да учини — што захтева «наш политични виши резон», — онда ни један наш начелни пријатељ не сме поставити питање: „За што се тако ради?" У горњих седам тачака означена је догма г, Мишеља Мозентала и његових «начелних пријатеља», по којој они раде и живе, и по којој ће сигурно и умрети. — — Од онога још вечера, када је г. Мишељ чуо од своје супруге, г. Андроните, нов обрт ствари у њеној парници о огрлици, он није мировао ни дању ни ноћу. Обиграо је све своје „начелне пријатеље“, избио је до у највише кругове. И, душа ваља, свуд су га лепо, срдачно, пријатељски дочекивали, тако рећи с раширеним рукама. «Ствар» разуме се „његове жене“, примата је свуд са симпатијом. Шта више, на толико места изјављивали су му отворено: да они јако сажаљевају,  што се једна распуштена и размажена «клика» људи дигла и насрнула на његов поштени дом, на његов породични мир и спокојство — на својину честите г. Андроните.... Давато му је уверење да њихова «праведна ствар» мора наћи заштите код земаљских закона. Неки су са својом добром вољом према племенитом г. Мишељу и његовој супрузи, г Андронити, толико далеко терали, да су овом спору дали озбиљан политички значај.... «Ово је, рекао је на једној конференцији г. Сомјер Лафајет, велики пристав код краљевског судбеног стола, — «права аван-гарда „комунских» првака — први јуриш њихов на нашу својину!... Господо, будимо на опрезу»!... «Зар не видите, благородна и племенита господо и другови, повикао је г, Криш Мањел преседник великог суда у П...., читаву војску наших противника иза овог нечувеног спора — овог мудро смишљеног атентата на нашу својину, част, име, углед, пордицу и све друго, што преставља ауторитет «постојећег стања»?!.. Лепа ствар! — Данас нека отму од г. Мишеља и његове честите супруге вредност од 1,200.000 динара; сутра од другог ког нашег пријатеља опет једну таку ситницу и т. д. и т. д, — па смо онда сви, што нас је год, обрали бостан! — Овим смо им, могу нам после сами наши противници рећи, одузели неколико милијуна сиротињских суза — а више ништа. Ово ћемо употребити опет против њих.... И, заиста, ово би била нова метода, начин, којим се ми,  рођеним нашим оружјем, — гонимо и прогонимо!....“ (Живо одобравање). — — — «Па није то све, прихватио је г. Жилкред, јавни правозаступник за варош П.... и народни посланик за срез С...., они би овим спором, ако би га — да нас бог и од помисли сачува — добили, све нас, у очима бесвесне гомиле, што се народом зове, до у прашину понизили. Они би онда том свом народу победоносно повикали: — Видиш, народе, твоју господу! — тамо је гњездо најфинијих лопова.... Ми смо само у једној њиховој кући, код једне госпође, супруге г. преседника сената, — нашли једну ствар украдену, утајану од милијуна! — По мом мишљењу, господо, ово и јест права њихова цељ. Она би, то сами увидети можете, нанела црну пегу на читаву нашу начелну партију. Моје је мишљење: И мачка има нокте да се брани.... А ми? — Гледамо скрштених руку, како наши «политични противници», наши, управ непријатељи, хоће да опљачкају једну — од најотменијих кућа, једног од најревноснијих бораца на пољу интереса наше партије!».... (Живо одобравање). «Честити наши другови ову су ствар претресали с гледишта «социјално-политичног» , узео је реч г. Сенжерм, директор краљевског правног факултета. Ја се дивим бистрини њиног ума. Они су ову ствар с тога гледишта преставили у правој боји њеној. А сад, нека племенита господа дозволе мени, да је и ја  по својој струци испитам, и да своје мишљење изречем. Ја ћу бити кратак. Да почнем. Закони су хладна, мртва справа, — машина која расправља разна спорна питања и појединаца и корпорацијона. Справа ова не би имала никакве стварне вредности, да је људи не крећу, не оживљавају. Она може да буде одвећ корисна и одвећ штетна по људе, по партије, по земље, по народе, — по мери, како се она покреће, управља. Једни и исти закони, примењени на једне и исте случајеве с двојаким тумачењем и разумевањем, дају појам човека, који има ћуд. Закони, дакле, имају као и људи своју ћуд.... Разуме се за то, што тим законима управљају људи — жива ћудљива створења — а не они овима. Ова мртва справа, господо, у нашим је рукама.... Чувајмо се, да се што не би догодило, што би је из наших руку истргло и предало у руке наших противника!... Ви сте сви, што вас је год ту, благородна господо и другови, мудри и увиђавни. Ваши су погледи дубоки. Они боље разуму и прошлост и даље виде у будућност, но обични — лаички погледи. Ви ме разумете. Наши противници хоће да се послуже овом мртвом справом.... Хоће њеном силом да отму од једног најплеменитијег нашег једномишљеника — вредност од циглог једног милијуна и двеста хиљада динара.... Ја рекох, господо, хоће да отму! — Опростите, молим  вас, овом тривијалном изразу. Он ми се, ето случајно измакао. Мој је принцип, да у излагању мисли будем благ и објективан. Али сама природа предмета, о којој се саветујемо измами ми израз: они хоће да отму. То се могло казати — траже, желе да присвоје, или да им судови досуде.... То сам и хтео рећи. Ја сам мишљења: да им се ово не допусти — силом опет оне мртве справе — коју људи, обичне памети зову: «земаљски закони».... (Бурно одобравање).  Ето какво је дејство произвео «уплив» г. Мишеља Мозентала председника сената у П...., ето докле је он својим заузимањем довео «праведну» ствар своје супруге г. Андроните! — Ми би могли још сад на овом месту рећи: Он је своју реч одржао. IX — Нараштаји за нараштајем долазе на овај свет и — ишчезавају, продужи г. учитељ даље. Кад погледамо цигло за сто година назад — видимо читаву хиљаду милијуна људи на овоме шару земље наше. А сад — где су ти људи ? — Где су они силни цареви, краљеви, кнежеви; где њихови великодостојници — министри, посланици, паше, везири, ђенерали, официри — где су оне силне војске,  од којих је тада свет цептио?... Јес, јес — још једном упитајмо: где су ти људи, жене, деца, девојке — лепотице ондашњег доба; где су њихна осећања — љубав, мрзост, смиреност, надувеност; где су њине недомашне жеље, где наде; где су им горке туге и жалости, а где бурна весеља и радости — где је онај безбројан и силан свет ? — — Све, ама баш све покрива земља црна.... Од свију њих, у целом широком свету — једва ако још живи који стотињак слабих, погрбљених стараца. Па и они су давно и давно прекинули све свезе с овом мешавином новога света. Он више није њихов. Они се више не познају.... Села, вароши, путови, пролази — добили су други облик; у њима седи, станује, по њима ода други — непознат свет. — Они више нису међу нама — оно су само њихове сени. — — А сад бацимо поглед — у напред за сто година, па се упитајмо: А где ћемо ми тада бити? Онамо где и они први — под црном и хладном земљом!... Страшна мисао! — Од ње свак преза, бежи. А не би требало. Требало би да нам је то и полазна и излазна тачка најозбиљнијих наших размишљања — при сваком раду, смеру, при сваком озбиљнијем делу. Ове су мисли без притворства, без образине. Оне су огледало у ком се види задња цељ човека — оно што је био, што је сад и што ће да  буде. Оне грозно исмејавају оно наше охоло «ја». Оне нан иронично кажу: то ваше садање «ја» — равно је збиру оног пре вашег рођења и оног после ваше смрти.... Али, ове су мисли и узвишене. Оне нас упућују да вршино своју дужност и на спрам нас самих — нашег моралног угледа за кратко доба нашег живота — и на спрам наших ближњих — нашег подмлатка друштва, земље, отаџбине. Мисли нам те казују, да је све пролазно, привремено, а само не — добра дела учињена роду своме, роду, који не умире, већ живи вечно, живи и испитује дела и рад наш.... Изриче нам пресуду — вечног проклества или вечног благослова!.. О, многозначајне ли су речи покојног Његуша II: А рашта ли долазе на овај свет кукавице, подлаци, положаре , чанколизи, потрпезне кучке — ова губа на сваком друштвеном телу?.. Какву „благотворну“ мисију има она да изврши ? — Да губа, да трује где год стане и до шта се год дотакне!... Блажен ли је онај, који је лечи, утире!... Светао ли је онај, који чиста срца и невине душе друштвеног подмлатка чува, заштићује од те несретне кужне болести! — Та у подмлатку нашем ми продужујемо наше биће! Подмладак је наш — копија нас самих, наше посмртно „ехо“. Старајмо се, да то наше рођено „ехо“, не буде наказа погрда, срам — наше - посмртно понижење! — Ми смо старост. Старост је прошлост. Прошлост је нешто што мирише на гроб. Наш подмладак, — то је наш препорођај, наша будућност, наш феникс, који вечно живи, који не умире! — Зар ово није од утехе? Јесте. Флавије Артур Ривијер, још као „Розети“ — свршио је средње и основне школе у Лондону. Доцније пређе у своју отаџбину — у варош П.... Ту сврши природне науке. За тим му дође у главу да учи и медицину. Што науми то и учини. У време његове парнице био је у четвртој години медицине. Тада му је било 26 година. Он беше достигао мушку снагу и мушку лепоту. Флавије је био од почетка свога школовања први међу својим друговима. У природним је наукама показао особите воље и дара. У медицини још више. Био је од природе скроман, отворен, искрен и преко сваке мере милосрдан. Он је био и сам сиромах, али је ипак сваки залогај радо делио са сиромашним својим друговима. Био је у опште веселе нарави; само по каткад би се десило да се удуби у неке неразговетне мисли. Тада би изгледао сетан и невесео. Он је био млад. Али је опет имао велику, тамну, непровидљиву прошлост. Његово рано детињство престављало му се у чудној слици. Чинило му се као да  и данас слуша громовиту вику, пуцњаву, трчање, бежање; писку деце, јаук жена... Да ово није страшан сан грозничава детета? — Он није знао. После овога боље се сећа два човека.... Како су га ови људи мазили и миловали!... Један од ове двојице морао му је бити отац!... а онај други? — шта му је он био ? — Не зна. Сећа се и једне жене. И она га је волела — исто као мати. Да л ово беше његова мајка ? — И то не зна... Све му се чинило, да је још у детињству од неког чуо ове кобне речи: „Твоја је мајка умрла.“ — Онда није ни знао шта то значи. — — Доцније, и они људи и она жена и сва друга чељад ишчезоше — одоше некуд.... Куд? — Он ни данас не зна!... Зар није ово загонетно?! — — — Од то доба за њ настају дани, које никад заборавити неће. То су дани детиње туге, детиње осаме — то су дани страдања и мучења! — Једног дана остао је сам самцит код куће — које? — Ни он сам знао није. Ту је чекао дуго, дуго. Плакао је, викао је, звао је — у заман све!... Смрче се. Дође мрак. А он још сам. Нема ко ни свеће да упали! Он се заценуо од плача. Најзад је клонуо и — као дете заспао. Кад се пробудио — још веће чудо! Он беше у са свим другој соби, покривен некаким дроњцима. У целој соби не беше ни једне лепе, читаве ствари. То беше више нека јазбина но соба. Флавије се престрави. Сад није умео ни да плаче. Велике беде, несреће —  човека занеме, децу ућуткају... Флавије је упро очи на ону страну где се нешто видело налик на врата. Она се отворише. У собу уђе једно страшио. — Тако се бар запрепашћеном детету учинило. То беше стара, погрбљена бабетина. Лице јој беше грдно и рапаво. Нос кукаст, брада савијена. Ово двоје као да се беху саставили. Очи јој беху мале, округле, зелене — као трава. На врх чела је имала некаку грдну масницу. Десна јој обрва беше неком пржотином, на другом крају чела, уздигнута. То беше прави сатана у облику бабе, спрженог лица и зелених очију. Како је ушла у собу стала је пред Флавија. Поче му пиљити у очи... Он и не дисаше. Има једна врста страха, пред којим и најплачљивија деца занеме. Тај страх беше обузео нашег малог сиротана. Чинило му се, ова ће га баба сад појести. Она проговори: «А, — деране мали, ти си већ будан!... Устај, устај; бака ти је спремила доручак» Ове благе речи, чуо је мали Флавије од своје баке — тада, па више никада. — — — — — — Сад настаје читав низ беда и невоља.... Сиромах Флавије; први је дан био лупан! За што? — Што је казао баби да му је име: Флавије....  «Теби је име Розети, штене госпоско! повикала је она, а очи су јој светлиле, као мачци кад је деца окупе тојагама испод кревета, — Розети! јеси чуо, Розети?!» и тако га лупи дланом по образу, да се сирото дете претурило... Од то доба нико га друкчије звао није — већ Розети. Али он се опет никако није могао навићи на ово име. Кад би га ко на улици, кад је почео продавати печено кестење, упитао: како ти је име, мали?“ — он би одговорио: «Флавије,» али би се одмах тргао и додао: «зову ме овде и Розети.» Бабу Флавијеву звали су сви — «баба Џома».... Још оно јутро, кад се Флавије пробудио у баба Џоминој соби, он беше у другим хаљинама. То беху сами дроњци. Сирото дете стидило се у овим дроњама и од саме баба Џоме. За све време док је код Џоме био, сваки је дан ма за што од ње бар по једну ћушку добијао, а било је случајева, кад га је баба на мртво име остављала. Сирото дете није никад знало, за што је могло бити лемано. Често је извукло бој за оно, за што се надало да добије бољу вечеру или бар какву благу реч. Просто, овој се несретној баби није могло умостити. Први је дан морало понети за бабом пуну корпу печеног кестења, и ваздан уз њу џуприти, док она све кестење не распрода. По некад се остајало до неко доба ноћи. А опет што му је храна несретна била! Добијао је јутром по црн комадић леба, који је више личио на печено блато, но на шенични лебац. Овакву и оволику порцију добијао је и у подне и у вече. Сретан је то дан био, кад је и Флавије добио да што кашиком сркне.... А колико је пута остајао и без овог црног леба?! — Томе нема ни есапа. То би се редовно дешавало, кад би за шта извукао бој или кад би се баба вратила доцкан у вече с непродатим печеним кестењем. А то се, по несрећи, догађало врло често. После неколико месеци, предомисли се баба, па почне само дете шиљати да јој робу продаје. Сад су тек настали мучни дани по Флавија. Беше настала зима, а он још у оним дроњама и бос.... И тако је морао по ваздан дреждати и кроз плач викати: «Добро печено кестење — два за пару!»... По каткад би се догодило, да поред њега прође по која милосрдна душа, која се сажали на јадно — голо дете, па му сву котарицу откупи. Он би тада радостан отрчао кући, дао баби паре, и тога би дана био миран. Али Џома се новом јаду досети. Она се сетила, на који је начин дете једног јутра брзо продало кестење. Оно беше с парама, што но реч, брже дошло, но што је отишло. Од тога доба Флавију није помогло ни милосрђе добрих хришћанских душа. Он се мораде одмах враћати с другом корпом пуном печеног кестења. Баба је видела,  да се лепа парица да извлачити и из плача, голотиње и босотиње — овог јадног детета. Она му при поласку издаде поруку, да — за живу главу кући не долази, док и последњи кестенчић не прода. Па како је у свету врло мало милосрђа, то је сиромах Розети и за то морао да пати. Морао је да трпи глад, да подноси бој од баба Џоме, чим му се десило да све кестење не прода, или да му се паре не подударе с продатим еспапом. После једног љутог боја, што је кукавно дете од баба Џоме добило, она — сва задувана — кроз зубе проморога: «Ово је прави мачији живот; не — још је жилавији! До сад би и сам ђаво скапао, а овом штенету — баш ништа није. Још бих рекла да се од боја гоји, да му глад прија.... А — овде се мора тражити други лек.... Овде се мора окренути други лист!...“ — — — — — — — — — — — Једнога вечера Флавије се врати прилично доцкан. Било је скоро два сата ноћи. Није могао ни пола кестења да прода. С тога је заостао, не би ли који у вече протурио. Ал све би у заман. Кад је видео да по улицама бива све ређе и ређе света, он се крену и дође кући. Оно је сироче знало шта га чека. Па које од зиме, које од страха — дрктало је као прут. — Кад хтеде да уђе у собу, он чу неки разговор. Познао је глас баба Џоме. Она је неком нешто говорила. Најпосле рече живљим гласом: «Сто динара па нека је сретно!.... Ни пребијене паре није вам ниже». — Пристајем, одговори други непознати глас.... То ми је истина доста скупо, али шта ћу, треба ми; ја управ морам једног таког дечка имати; а знате, г. Џомо, мене су баш упутили на вас.... — Оно, знате, господине, добро су вас упутили, и он је онакви, каквог ви, као што велите, тражите, — али не знате како ће мени бити без тог обешка... Беше ни као десна рука.... одавно ме замењује.... и баш сам вам мало врло мало, за њ тражила».... Флавију беше тада 9 година. Четири је већ близу како је код баба Џоме. Патња је свима, па и деци најбољи учитељ. Он беше од овога учитеља много што шта докучио.... Кад је чуо горњи разговор баба Џомин, њему пођоше мрави уз леђа. Он је знао, да му баба спрема нове беде и невоље. «Ја баш не марим, рече непознати глас, можете се и пишманити; за ме је баш и онако прескупо.... Бог с вама, сто динара, то је 10.000 пара динарских! То је већ капитал.... Ја се управ чудим, шта ми би да пристанем; јес, нисам био ухватио рачун, колико ће изнети путни трошак, па онда одело на тог дерана.... Не, не, баш је много; а бог ме не бих га могао ни држати као ви.... особито одело, на обућа.. — Ха, ха, ха! — насмеја се баба Џома сатанским кикотом, — одевајте ви њега, господине, само као ја, па вас никад неће коштати ни пребијене паре; а што  се обуће тиче, он воле бос, но обувен — барем се код мене није хтео никад обути.... А ја, кад сам већ рекла, — сто динара, нећу од речи ударати; то бар нисам никад чинила, — рече баба Џома, попуштајући очевидно за то, што је видела да је ударила на мајстора. — А већ и ја немам куд, рекао сам — а баш што је скупо, скупо, — нек остане тако — даћу вам ето динара.... — Сто, ни паре мање!... Него да вам још нешто кажем!... Тог дерана ваља вам лемати сваки дан, а не дати му јести сваки други дан, ако хоћете, да од њега видите асне... То вам је мој савет!... Ја сам добро измерила тог обешењака.... Код њега је — што више батина, а мање леба, то више рада.... — Не брините ви већ... знам ја шта треба тим птичицама... Падне ли он мени шака, он ће, хоће неће — прести као мало маче.... — Тако ваља, рече баба Џома, очевидно веселим тоном, баш ми је мило, што сам му доброг газду нашла. Бар ће временом и он човек постати, и онда ће ме се сећати.... а већ знам, да је овај свет неблагодаран... Али до врага, што га већ нема?!... Вечерас баш као за пакост....» Флавије се и нехотично накашља. «А ево га! повика баба и врата отвори.... Јеси продао, Розети, кестење, ха? — Ниси! — стани да ме бар још на измаку упамтиш!... Биће ти на срећу!!...» То рече и дочепа јадно дете за јаку; ћуши га по образу тако немилостиво, да је сироче — писнуло као црв под кором.... Оно тужно и жалосно баци поглед на странца.... Даље не знаде шта би. Шта би? Као разјарена звер, што би скочила на жртву своју, тако и странац сину муњевитим погледом.... И баба Џома већ лежаше као трула мешина за вратима. «3ар си заборавила да ово дете није више у твојим сатанским рукама?!».. То рече, баци јој једну кесу новаца, узе запрепашћено дете за руку и оде с њим у помрчину. Ко би после неколико тренутака завирио у собу баба Џомину, могао би лепо видити, како овај ђаво — баба, као да ништа било није, — поред свеће седи и броји паре, што јој је онај странац бацио... Бројала је и бројала и опет бројала, својим очима није веровала. У кеси је било: место сто динара, равно сто лујдора!... Кад се Флавије сутра дан пробудио зачудио се. Он беше у лепим спаваћим хаљинама, у белој чистој кошуљи и у великој пространој соби с лепим великим прозорима, окренутим на улицу, којом пуно света иде тамо и амо. Мало за тим уђе у собу једла жена. Могло јој је бити 24—26 година. На њеном се лицу огледаше добра душа. Она се љупко смешила. — «Устани, чедо моје, рече после мале паузе, устани; ја и мој Џон Петар — чекамо те да с нама доручкујеш!» Флавије устаде. Беху му спремљене нове новците хаљинице. Г. Џоновица му поможе да се обуче. Жена ова беше и душом и телом сушта доброта. После неколико тренутака — Флавије је доручковао, први пут после четири дуге године — кафу с млеком и белим колачом. Започео се нов живот. Флавије је провео у кући Џона Петра и г. Беле, његове супруге, као код оца и мајке, пуних десет година. Они су га дали у школу. Свршио је четири основне школе и шест гимназија. Они су му често говорили: «Ако увек останеш тако добар и добро узучиш, онда ће доћи онај добри човек да те види.... Да знаш како он често за те пита!.... Сећаш ли га се?.... Да њега није било, ти би и данас продавао кестење проклете баба Џоме!».... Кад је свршио шести разред гимназије и добио сведоџбу, да је с одличним успехом свршио средње школе у Лондону — рече му г. Џон Петар: «Дете моје, време је да се растајемо!...» Ту је стајала и г. Бела. Она је плакала. И Флавије  је плакао. Г. Џон Петар само је главу окренуо. И њему је био овој растанак тежак. «Тако је, започе опет г. Џон, што бити мора, мора... Флавије чедо моје, онај пријатељ твој, онај добротвор и твој и наш, хоће да ти идеш у твоју отаџбину. Пођи одмах. Ево ти адресе од стана у вароши П.... у Ф.... Пођи са срећом. Сећај се нас!... Ми смо те били заволели као своје рођено дете.... Ти си био увек добар.... Ми те..» И ту се загуши од плача и сам г. Џон Петар. Г. Бела је јецала као мало дете... А Флавије? — Он није умео да овим добрим људима каже — ни „збогом!..“ Био се заценуо од плача.... Тако се растају добре душе. X Ето за што би се Флавије понекад удубљивао у мисли. Он је гледао у своју чудновату прошлост. Он је још ни до данас разумео није. Највише би мучило душу његову, што још не познаје свога добротвора, свога избавитеља, свога анђела хранитеља. Колико га је пута гледао у сну — светла као јарко на планини сунце! — «Шта би било од мене, да ме овај чудновати човек не истрже из вампирских руку оне проклете бабе? — Наказа, леш. Шта би било од мене, да ме овај чудновати човек не намести код оних добрих људи, — да ме не школова? — Умни богаљ. Њему имам да благодарим,  што сам на путу, да и ја коме од асне будем!.... Да ли ћу се показати достојан његове доброте? Овако би Флавије често у себи мислио. И то би трајало дуго, дуго — докле га год не би тргнуо из мисли какви његов друг..... Његово физично биће беше углед свежости, здравља, мушке јачине. Сав његов спољашњи изглед престављаше пријатно и мирисно пролеће у човекову животу. Његова душевна страна, умна моћ, бистрина, зрело суђење, брзо сватање, — беху још даље измакли. Он по телу беше младић, а по души — зрео човек. Био је и срцем и душом одан народној ствари. У борби за народна права и слободе био је неустрашив. Он би рекао: «Народне слободе, његово друштвено уређење — то је његово право, његова својина. Ја не могу да разумем ону господу, која је могла да се толико осмели да, под разним изговорима и марифетлуцима, тако дуго држи под својим печатом ову народну својину.... То је и сувише дрско!....» Кад би га упитали, за што је баш изабрао да учи медицину, — он би одговорио: «Да лечим сиротињу. То је једина класа људи бројем највећа, која нема својих лекара.... И здравље је човеку капитал. Оно је сиротињи још нешто више. Оно је једини извор њен, из кога она црпи храну себи и својима.» Полутанство је мрзио као и назадњаштво. Кад би ко заступао «крпеж» и «накаламљавање» у друштвеним установама, он би с особитим хумором приметио: «Погледајте само оне неимаре, како у ово велико народно здање умећу, трпају — ћерпич, чатму, криве црвоточне диреке с оне старе разрушене зграде... То је сигурно «њихова штедња»..., А заборављају — каква несрећа може да снађе оне, који се у тој огромној згради, од старе грађе, нађу, десе оног кобног дана, кад се она при најмањем потресу, — стропошта, сруши на њихове главе!».... Кад су Флавија упитали његови другови — на неколико дана пред само суђење — шта мисли, какви су изгледи, држи ли да ће добити или изгубити спор који води против г. Андроните, супруге г. Мишеља Мозентала председника сената у П..... — он је смешећи се одговорио: «Ствар је извесна, господо, ја губим спор. То готово већ не подлежи никакаквој сумњи. Тако ми каже и мој адвокат. За то сам расположен. Можете ми се и смејати. Ја примам. За ме има у овоме спору само један губитак. То је успомена на моје родитеље, — мога опа и моју мајку. А што се десило, да је та успомена — вредност од једног милијуна и двеста  хиљада динара то ја, ваљда, нисам крив. Да је ова вредност мања, можда овог спора ни било не би; можда ја не бих ни био лишен оне успомене на моје родитеље; можда ником ни на ум папо не би, да не ове, тако миле, ствари лишава... А знате, господо, од куд у напред знам да ћу спор изгубити? — Да вам кажем. Ја сан потпуно уверен, да је право на мојој страни. И то, за мене бар, не подлежи никаквој сумњи.... И, преко свега тога, ја морам опет спор да изгубим. Такви је закон. Он хоће, он тражи да ја ово своје право пред судом потврдим с три бсзизузетна сведока; а ја, господо, имам само два. Трећег на несрећу, можда и на срећу, нисам могао пронаћи. Ово је, дакле, једна законска формалност, која ме лишава материне огрлице. И шта ће се? Закон је то — по њену се марамо управљати. Он и треба да је суверен воље човекове. С тога и носе велику одговорност они, који те законе граде, кад ови не одговарају постављеној цељи. Господо, право, закон — то није моја струка; али има нечега у праву, у законима, у судовима и у примени закона на спорне случајеве, што сваки мора да зна и да разуме, а то је ово: Закони и судови имају задњу цељ — да изналазе истину. Сад, да се вратимо на моју ствар. Ко њу проучи, ко је с пажњом размотри,испита, — тај би морао наћи: да је у овом спору, спорни предмет — огрлица — искључива својина мојих пок. родитеља, и по томе,  да она сад мени припада. То би се нашло, а да се не морају испитивати ни она два сведока, што их имам. Сад, кад је тако — онда ко има права, да ми ту ствар одузме за то, што немам трећег сведока? — Ја држим, господо, да је ово законска аномалија. Ако се може имати разлога, да се поред осталих доказа, не верује двојици мојих сведока, онда би тај исти разлог могао важити и за три, четири и више сведока. Број сведока, држим не би требао да одређује право. Апсолутност једне истине не може, не сме ништа на свету да измене. Ово је, господо, моје лаичко мишљење. Њега се мој адвокат не држи, и ако је уверен о том праву онако исто, као и ја, можда и више; јер је, како он вели, овај спор свестрано проучио. Мој адвокат овако побија моје мишљење. «Истина је да је судовима и законима задња цељ — да изналазе истину. Али из ове баш истине, поставке, како хоћете, излази, потиче логична нужност — питање: Кад ће ти закони, које примењују грешни људи, кад ће судови, у којима заседавају, суде опет — грешни људи, узети, да је та жељена истина нађена, откривена ? — Та се мера доказних срестава морала тачно одредити. За вашу ствар, г. Флавије, закон је јасно казао: хоћу три безизузетна сведока!...» Ко се сад, господине, сме задовољити с два?» — Тако, господо, стоји моја ствар, о којој цео свет води толико рачуна. И, господо, ја ћу ипак да идем  на суђење! — Тамо ме нешто вуче!... Као да ћу на том суђењу видити неког свог! А и јес, тамо се мора ставити на углед спорни предмет — огрлица моје матере. Хоћу да је видим! За то ми нису нужна три сведока. То ће за ме бити свечан призор!... Гледаћу стварку која је била на врату, на грудима моје слатке мајке!» — — — — — XI У једној прљавој и тесној улици у П...., у оно доба, ниси могао у по дана срести живу душу, започе г. учитељ своју занимљиву причу. Куће беху ниске, старе, опале; а готово свака друга била је пуста. И оно мало становника, што је обитавало у том усамљеном крају вароши, беху пука сиротиња. У једној готово палој кућици живео је од више година један стогодишњи старац — Авриљ Дуферин, стари, пропали јувелир. Он беше обневидио још у 96 години. Сад је већ са свим слеп. У осталом био је, према годинама, још доста крепак. Да није био слеп, могао би, како су га још ноге држале, по који пут изаћи у варош. У доба своје снаге био је чувен са своје јувелирске вештине. Он је био негда и одвећ имућан. Ко би тада ушао у његову јувелирницу, томе би се очи засенуле од сјаја и треперавог преливања драгог камења на разним адиђарима, које је он стављао на углед својој богатој муштерији У оној несретној револуцији и ова је чувена јувелирница пропала — разграбљена. А сад? — Старац је доживео дубоку старост и — просијачки штап! Но од прошње га је сачувала једна милосрдна душа. Тако је. У овом је крају било највише беде а најмање просјака. Прошња — то је понижење човеково. У ком се месту множе просијаци у том је нестало добрих дела, тамо се множи саможивост, овај једини животински знак на човекову лику; а где саможивост преовлада, ту поврви просјачење на све стране.... Прошња је доказ, да је у нама нестало милосрђа! — Готово сваке недеље облазио је један непознат човек овај сиромашни и пусти крај вароши. Био је обично умотан у дуго црно јапунџе. Он је улазио у сваку кућу, коју је сиромаштина притискивала. Притицао је сваком у помоћ. Помоћ је била скромна, али увек на време и сигурна. Он је посећавао и слепог јувелира. Имена му нико знао није. Неки су се за њим прикрадали, да виде, куд иде и где свраћа; али ником за руком није испало, да сазна стан и име његово. Кад би тако, тронут добротом његовом, стао благосиљати, он би благо приметио: «Немојте мени благодарити, немојте мене благосиљати! — Ово што чиним — није дело моје, већ другога. Он је горе — на истини.... Њему само реците: — «Нека му је лака земља црна!» И они би тада побожно прошаптали: — «Нека му је лака земља црна!» — — Ето како је овај човек чинио добра дела. Он је давао «десном да лева не вили».  Једнога вечера, на неколико дана пред рочиште, седио је слепи Дуферин у својој сабици. Било се већ у велико смркло. У соби није горела свећа. Није; јер је слепцу ноћ равна дану а дан ноћи, обоје је за њ вечита тама, вечита помрчина. Та колико се сиромах старац бркао у рачуну! Колико је пута ноћ држао да је дан; а дан да је ноћ! Тако је и вечерас било.... Мислио је да се још није смркло, па је седио поред свога прозора и сав се у ухо претворио, те је слушао ход људи ил јав ма каквог живог створа. Беше му дотежала нема тишина, која наличаше на тајац самртника. Он је у заман чекао и слушао. У соби је само попак певушио. Старац задрема и — заспа. Колико ли је он пута овако у својој наслоњачи заспао — томе ни броја нема. Био је лакосан. Као и сви, који доживе дубоку старост. Док је старац овако спавао или боље рећи био између сна и јаве, — дотле се његова врата на соби отворише. Неко је ушао. Старац се трже. По ходу, по даху познао је ко је: «А, ви сте, добри господине! рече старац, и окрете се онамо од куд је шум дошао.... Добро ми дошли! — Седите — на мој кревет! Од кад нисам ни с ким прозборио ни речи!... Једва чекам да ко  дође — да се мало проразговарамо!... Овај нови свет не мари за разговор — нарочито са старим људима! У старо је време све друкчије било.... О, добри господине, како вам благодарим што сте ме посетили. — Јесте сели? — Седите само!... Још је рано.... Хоће ли скоро мрак?... Овај крај вароши нема још ни сата!... Шта ради та нова општинска самоуправа?... Беше се дигла ука и бука — умал не пукоше, док се не дочепаше власти!... Сад им се нико не меша у њихне послове... Па што се не побрину што и за овај крај, ког је и бог заборавио... Не, добри господине; бог није заборавио овај крај — он је вас нама послао!.. Да није вас, наша би сиротиња скапавала од глади по тој новој управи.... У старо је доба све друкчије било!... Ох проклета костобоља! — јаукну наједаред слепи јувелир, и зграби рукама своја колена — ова ће ме боља најпосле у гроб стропоштати!... Не знам каква је ово напаст; по некад прође, не буде севања по два три дана; а по каткад се опет чисто помами — пролази кроз кости као усијана шипка. Назеб стари!... Не умем да се чувам; седим по ваздан код овог проклетог прозора!.. Много се којешта стекло; а, боме, и године су!... Ох, хвала богу — мало умину!... Патите ли ви, господине, од костобоље? — —Не, одговори један благ глас, чист као сребро у светог путира. — Сретни сте! То је несретна боља. Ја од ње патим — ово је четрдесет година!... Најгоре ми је,  што сам обневидио. Пре је и којекако било, ама сад — не видим баш ништа. Кад човек ослепи — боље је и да не живи.... Али шта ћу? — Морам чекати онај богом одређени час.... Само ми је дуго време !... О, господине, како вам благодарим за оног дечка! Он ме добро слуша. Донесе ми све, па рекне: «Ђедо, млеко кафа, кифле, путер — све је на столу!... Воде сам, вам донео с Минетиног кладенца — све је на свом месту. То рекне, па, као чиков, излети из собе. Ја зови, зови — а ја!... Он је за «деветим брдом». Буде ми жао. Сад бих се и с децом радо разговарао.... Сад су и деца друкчија но у моје доба.... Онда вам она по ваздан ћеретају, питају за најмању ситницу — као деца — хоће све да знаду. А овај мој дечко — тврд ли вам је на разговору!.. Ономад сам једва искамчио од њега неколико речи. Рече ми, да је народна партија одржала мегдан на последњим изборима; да ће се скупштинске седнице ове године држати у П.... а не у В..., да је изглед већ ту, да садања влада положи оружје пред народном партијом... Чуда!... Зар сад и деца воде бригу о «државним пословима»?... Ово је ваљда, дошао смак света! — Испричао ми је још нешто.... Али, господине, чудо је божје, што сад не могу да памтим! — Не знам шта је. — Ваљда и то годинама иде?!...» Кад је странац ушао у собу старог Дуферина, онје под јапунџетом донео мали — слепи — фењерчић. Он га је метуо на сто и сео на старчев кревет. То беше  човек од својих 40—45 година. Његови погледи беху се зауставили на старчевом лицу. Он је с пажњом слушао овог стогодишњег старца и примао је к срцу све жалбе старчеве — на осаму, на тешке боље, на све измене, које је нови свет учинио. Странац је гледао у овом слепом старцу живу, али ћелаву, опалу, трулу, — срушену прошлост! — Онај, који се негда ваљао у изобиљу — који се играо златом и драгим камењем; код кога су долазили и одлазили први богаташи, племићи — најлепши цвет ондашње младости и лепоте — седи данас стар, погурен, слеп — убог — у овој опалој уџерици и жели, тражи, чезне да му бар дете какво отвори врата и да коју с њим прозбори — да види, е је још међу живима!... Како је све пролазно!.... «А, чекајте; сад знам, сетио сам се, о чему ми је причао мој дечко.... Е јес он прави неки маторац! настави старац. Ово вам дете зна шта се и по скупштинама ради, говори; шта се мисли, хоће, намерава да предузме!.... Оно зна шта се ради, суди и по судовима. То, у моје доба, нису могли ни матори људи да знају — нису ни смели знати. Они су гледали свој посао; па, кад би ко о чему што и проговорио, они би одмах рекли: «То није наш посао, има ко се о том брине.... Гледајмо ми свој посао и своју кућу»!... Ја држим да су они имали право. Али шта још од овог новог света изаћи неће!... Све се мења па и то.... Тако је. Он ми је причао о некој парници, о којој  се по свој вароши много којешта говори. У ову су парницу, рече ми, умешани велики људи. Парницу је повео некакви народни човек.... Дете рече да би оно волело да тај младић спор добије. Сад баш не памтим, он ми и име каза — заборавио сам.... Ваљда су сад и имена друкчија, па за то не могу да их памтим.... Је сте ви, господине, што слушали о томе? — Јес слушао сам, одговори странац с пуно радозналости. Он се малко исправи па рече: »Парницу је повео г. Флавије медицинар на овдашњој клиници, син покојног Артура маркиза де-Ривијера, а унук старог маркиза Жоржа де-Ривијера.... Јесте познавали ову кућу?» — — Јесам — ли познавао кућу Ривијера. питате ме, господине?... Бог с вама!... Како да писан. Зар моју најбољу муштерију да не познајем! Ја сам познавао и покојног старог маркиза Октава де-Ривијера.... Као да га сад гледам.... Он је умро давно. Сад ће у пролеће бити равно 65 година. Ја сам онда био у 37. Сад ми је 102... Године памтим, господине, то је чудо.... Друго се, бога ми, смеће с ума.... А што питате, господине, за тај дом? — Да није и њега сурвала проклета револуција? То вам је била најплеменитија и најбогатија племићска кућа оног доба. — Сурвала баш до земље! одговори непознати, а још једнако не скидаше очију са старог јувелира. Ви рекосте, стари, да вам је та кућа била најбоља муштерија?...  упита непознати, ударајући гласом на ово питање, као да је нешто важно сазнати желио. — Јес, јес, казао сам вам истину, потврђиваше старац; помислите само, господине, један једини адиђар, што сам тој кући начинио — коштао је на 1,200.000 динара. Хе, ал то је опет за ту кућу била права ситница. Ти људи, просто, нису знали есапа од оног што су имали. Таку једну кућу кад има једна јувелирница па — доста.... — Тај сте накит правили, г. Дуферине, сигурно још старом маркизу Октаву де-Ривијеру? упита странац гласом особите радозналости. — А, не, господине; каквом маркизу Октаву! — Он је био највећа тврдица од како је, ваљда, куће Ривијера. Тај вам се цењкао за најмањи прстенчић. А кад би што плаћао — као да га сад гледам — дрктале су му руке, као да је све светске араме појео.... По његовим би наруџбинама јувелири скапали од глади. Његов син г. Жорж, е то вам је већ други човек био; али ни овај није био ни за мали прст свога сина Артура. Овај вам беше прави племић. Кад се појави на улици, на коњу, у колима — с његова су лица сипали зраци доброте и племенитости. Он беше као најбољи пролетњи дан. Он је био човек милостива срца. Он је учинио више добра но сви Ривијери, од кад је њине куће и њине богаштине. По особитој наруџбини младог Артура маркиза де-Ривијера, ја сам начинио онај скупоцени адиђар. Хе, господине, онаког драгоценог  камења немате данас. Оно беше жеравица а не камење. Па онда она израда!... Немојте ми уписати у хвалу — а ја бих се опкладио, да онако што данашњи ваши мајстори не би умели да начине.... То беше огрлица, први веренички дар, који беше спремао г. Артур својој лепој заручници Ани Севињској... Јес, јес, као да га сад очима гледам — фасон — полумесец са звездом... Ово је, господине, у миниатури грб породице Ривијера. Само што сам морао додати томе грбу још једну ствар — свето Христово распетије. Оно је висило на доњем боку полумесеца.... Трнови венац спаситељев, сав у смарагдима, и ране на телу његову, од чистих рубина, — најбоље су ми испали!... Ово је најскупља и најфинија израђевина, која је икад из моје радионице изишла. Ово није била израда, већ створ — вештина. Знам да сам и сам толико пута стајао и посматрао то чудо од накита.... И сад бих га волео видити. — Боже! и њега је морала смождити, уништити несретна револуција.... Шта је мени тада само пропало!... Али није зар; ко би био душман, да онаку драгоценост и по скупоћи и по изради упропасти?!... Ја је могу још и видити!... Хе, шта говорим?!... Овако више пута рекнем!... Очњи виде, да драгоцен ли си!... Нема блага, које се с тобом мерити може!... Збиља, господине, јесте ви од кога слушали, да човек, који преживи сто година — добија нове зубе и очњи вид? — За зубе не бих марио.... Ово је 38 година како сам изгубио последњи зуб из главе  — па ништа.... Чини ми се као да је јуче било — пролази време пусто!... Али очњи вид; хе, то је са свим нешто друго.... Да ми је да прогледам — да још једном погледам у овај лепи свет, па не бих марио, колико за пару, да одмах умрем!»... Старац је ово говорио а није осетио кад је непознати полако устао, узео свој фењерчић, пришао код старца и чекао док се он не истужи. Кад старац ућута, онда странац рече гласом који беше доста потресен: «Добри мој старче, мени је мило што се још тако лепо сећаш твојих вештачких рукотворина.... Види се, да и данас с вољом говориш о своме негдашњем раду... Сад лаку ноћ!... Казаћу вашем дечку, да од сад мало више остане код вас.... Осама је, знам и ја, тешка...» То рече и — оде.... Сигурно да походи још кога и да учини још какво милосрдно дело у овом бедном крају. Овог истог вечера добио је г. Флавије једно писмо. Оно је гласило: «Позовите се још на г. Авриља Дуферина, старог јувелира, да вам буде трећи сведок у вашем спору, што га водите против г. Андроните супруге г. Мишеља Мозентала преседника сената, због огрлице ваше покојне матере. Сведок је тај својом руком начинио спорни предмет, а по наруџбини вашег покојног оца. Он је истина и стар и слеп; али је опет  толико крепак, да ће моћи на суду исказати, оно што треба и што зна.... Сад збогом!... до виђења!» — — Може се мислити како је ово писмо обрадовало Флавија. Он је више одлетио но отишао своме адвокату г. Босију. Овај је учинио одмах сутрадан све што је требало, да се и овај трећи сведок позове на рочиште. Кад је све свршио и нашао се с Флавијем, онда му је смешећи се рекао: «Сад, г. Флавије, ваша ствар стоји са свим друкчије.,.. За вас се, рекао бих, стара неки невидљиви дух! — Ово је онај исти рукопис којим је писано и оно лањско писмо, у ком сте добили она у пола погорела документа и копије испита, како су и на који начин, нађени ти документи у кући пок. Бомјера де-Рула, првог мужа г. Андроните!... — Видим.... тако је , рече Флавије замишљено.... Саме загонетке.... Кад ли ће се оне већ једном одгоненути?!.... — Још само два — трп дана имамо да чекамо,» одговори Босије, весело смешећи се. XII Још у четири сата по подне у очи дана суђења, сва су седишта, тако рећи разграбљена. Ова је парница заинтересовала и више и ниже сталеже, и више и ниже кругове, и богате и сиромашне грађане. Сваки је назирао у овоме спору нешто тајанствено — нешто «мистериозно»; сваки је у њему видео загонетку, која  ће се тек на суду одгоненути. За то се многи још за рана постараше да себи осигурају седишта у судској дворани. Имало их је, који су хтели да из ове навале извуку и по коју корист. Они почеше да продају билете за доста лепе сумице. Но преседник суда, да би овом «швиндлерлуку» стао на пут, и да се не би «варања» и «каишарлуци» — догађали тако рећи пред судским вратиша, — изда строгу наредбу, да билете за седишта морају гласити на саму личност, која долази на ово суђење. И тако се, до душе, у овом погледу пресекао пут трговању са седиштима судске дворане. — Кад се чуло, да ће на суђење доћи сви чланови породице уваженог дома г. Мишеља Мозентала, преседника сената, и његове супруге г. Андроните, рођене Бонвиљске, а кад је опет свет од некуд прокљувио, да ће на то суђење доћи и госпођица Адела, овај алем камен ондашњих лепотица, — онда се још живље осетио покрет у целој публици, а нарочито у млађим, отменим мушким круговима. Истина госпођица се Адела ретко виђала у операма, позориштима и јавним забавама. Она је имала изредан укусу избору комада, којима би своју пажњу поклањала. И у овоме се тек огледаше њена истинска љубав према лепим вештинама. Она је очевидно избегавала сва она места, где би примери раскошлука, сујетног гиздашења, фудулука узимали већи размер. Она би само рекла: «Жао ми је, да и на те ствари трошим моје време, које ми је и онако сувише кратко...» Али, свакојако, на молбу своје матере, морала је отићи на једну иди две вечерње забаве, које су имале више вид приватни и породични; но, на којима се вазда стицало доста отмена света. И само неколико изредних опера, класичних позоришних комада и оне две приватне забаве, довољне су биле, да — Аделу изнесу на глас — то само беше доста, па да се види, да Адела, поред изванредне лепоте, има нечега, што све надмашава. То беше њено девојачко понашање према свакоме, без разлике старости и младости, без разлике положаја и богаштине. Ово њено понашање беше она дивна смеса — од брижљивог образовања, природне доброте њена срца, отворене и веселе нарави, ретке разборитости у њеним годинама и — што је најважније — њене чисте, мирисаве девојачке душе.... А ово су, богме, знали мудри и паметни људи да цене и уважавају. Многи би рекао: «Ја бих се опкладио да госпођица Адела неће доћи на суђење. Њу само послушност према матери може присилити да се појави на једном суђењу, које може и на њено чисто лице бацити тамну сенку каква стара греха њене матере».... Свет најбоље види, зна, цени, суди — дела наша. Најоштрији, најдубљи погледи, то су они — јавнога мњења. Оно је већ жигосало матер а сажаљевало ћер. Јавно мњење — то је најстрожији судија. Али,  јавно је мњење и најправеднији судија. Жиг, који удари јавно мњење — вечит је. То је белега, коју човек мора понети са собом и у — хладан гроб.  Судска је дворана пуна слушалаца. Само две фотеље с десне стране г. Мишеља Мозентала — беху празне. Судије беху засели. Судбени сто беше покривен зеленом чохом. Сто беше потковичина облика. На челу испупчене округлине председавао је председник суда г. Бижо Ле—Саван. Две судије беху заузели своја места, — један с десне а други с леве стране. На столу стајаше исправљено велико св. јеванђеље, у финим, златом уоквирним кадифели корицама. С обе стране јеванђеља стајаху од чистог сребра велики крстати светњаци. У сваком светњаку - беху усађене по четири велике воштане свеће. На десној страни овог судбеног стола у самом углу судске дворане беше намештен сто за деловођу. Пред овим седила је тужилачка страна, — г. Флавије, а до овог његов адвокат г. Босије. С леве стране судбеног стола седила је тужена страна, — коју је, бар за сад, представљао г. Мишељ Мозентал председник сената, и адвокат госпође Андроните г. Жилкред де-Муљ, а до овога читав низ пријатеља и кућних познаника г. Мозентала. А пред свима овима беше поседала радознала публика. Средом ове публике беше остављен широк пролаз.  У ходнику — пред заседањем — стајало је још небројено света. Беше наступио савршен тајац. И мува да пролети чула би се. У побочној соби, с десне стране заседања, седила су три господина и један дечко. Први се звао г. Шарл Дебрижен — Конт Давињон; други — г. Емил Флоријан маркиз де-Бранли, оба негдашњи кућни пријатељи пок. Артура де-Ривијера; трећи беше — старац Авриљ Дуферин, слепи јувелир, а четврти мали Фабијан — вођ слепог јувелира. Прва три беху сведоци по овом спору. Читање акта још не почињаше. Као да се још на неког чекало. Судска се врата отворише. Служитељ уђе и предаде председнику једно писмо. Овај га отвори — прочита. «Г. Андронита супруга г. Мишеља Мазентала, преседника сената, — рече преседник званичним «тоном» — не може због злабости да присуствује на овом суђењу... Сад можемо приступити делу!...» Г. Мишељ Мозентал, г. Жилкред де-Муљ адвокат г. Андроните и сви остали њихни пријатељи и познаници, само се чудно згледаше. Они се овом гласу за живу главу надали нису.... Г. Жилкред се нарочито беше окуњио; а г. Мишељ је само бленуо у своје пријатеље.... Да су на другом месту — могли би се мало и посаветовати, али овде, у суду, некако не иде.... Па и у публици се осетило неко мало кретање.. «Откуд баш данас да се г. Андронити смучи?!... ту има неки ђаво!» — мислили су једни. Други су само у себи жалили, што су у нади преварени — да ће данас гледати тако из близа царицу овог тајанственог скупа, спора.... Врата се судска и опет отворише. Послужитељ унесе још једно писмо. Он га предаде г. преседнику. Овај га јетко отвори и — прочита.... «Нека се донесе још једна фотеља.... нека господин уђе!» рече г. председник. «3а кога се ово опет сад фотеља спрема?»... мишљаху неки радознало. Висок и отмено одевен човек уђе у заседање. Његова појава само произвела је у целој публици необичан утисак: «Огист Дегиљ!... прошапташе многи зачуђено.» — «Шта тражи овај милијунар на овом спору?» питаху се други.... «3ар се и «ћивте» могу да заинтересују за овај и онај исход правде?!» питаху се подругљиво трећи.... «Да не мисли и он да се овде може што, онако испод руке, ућарити?» — разбијаху главу они, који су овде само за то дошли, да виде оно чудо од накита, које хоће да отме од оне честите госпође један ђачки «гуланфер» светска «протува,» која је себи увртила у главу, да је и она од старе племићске породице — па јој сад још само фали једна ситница од цигло 1,200.000 динара. Огист Дегиљ беше одиста најбогатији трговац у П.... Њега су обично у «вишим круговима» убројавали у оне «добре домаћине,» који само гледају свој посао, своју трговину, своју тезгу и — ништа више. Друге капиталисте једнако су прокопавали за његову старину и порекло, па нису могли никако докучити — ни ко је, ни одакле је. Неки су само нагађали, да се његово богаство датира од револуције. Пакосни и завидљиви чак су дотле терали са својим злобним језицима, — као да је он смакао и утајао силно благо некаквом богатом племићу, који се у време оне опште забуне био са својим благом код њега склонио. Но у самој ствари ово су биле голе «сокак - лакрдије,» и злобна изношења оних, који нису били сретни у својим трговачким предузећима, и који нису могли ни у једном трговачком послу да издрже с њим конкуренцију. У осталом се знало као позитивно: да је Огист живео скромно и штедљиво, да је био преко сваке мере сретан у трговачким комбинацијама и да се не зна ни за један случај, да је у каквом предузећу претрпио какву знатнију штету. И свет је опет његову скромност и штедњу називао тврдичењем и џимријашлуком. Огист је избегавао све јавне забаве и политичке дискусије. Био је нежењен. Одбио је толике понуде, које су сматране за врло ретке и угледне партије за женидбу.... У кратко: Огист је био и најбогатији трговац и највећи особењак у вароши П,... За то се свет онако и зачудно, кад је видео овог и милијунара  и особењака да је и он дошао да присуствује на расправи овог загонетног и чудног спора. — Кад је Огист Дегиљ ушао у судницу, он се учтиво поклонио судбеном столу. Г. председник му показа руком фотељу — као место, које му је из почасти одређено. Огист се опет учтиво поклони, па прође и седе. Видило се, да је и сам нешто узбуђен. Његови су погледи и нехотично лутали по судској дворани. — Кад се ови сусретоше с погледима г. Мишеља Мозентала!, — онда се преко Огистових усана развуче хладан, ироничан осмејак. Ова су се два велика — сваки по свом послу и положају — човека познавала. Они се немо поздравише. Огист стаде посматрати сва седишта и на њима радознале гледаоце. Да ли је тражио кога? — Његови се погледи зауставише онамо, где је седила тужилачка страна. Г. Флавије беше се замислио. Он је гледао преда се. На његову се лицу виђаше мешавина — туге, неизвесности, радозналости — наде. Чињаше се као да је сам самцит у својој соби, а не пред судом пред толиким светом, који беше упро очи у њ. Њега је Огист посматрао дуго и дуго.... Наједаред се Флавије трже, исправи. Њихови се погледи нађоше, сусретоше.... Они се мерише с пуно интереса и — неке, њима непојамне, симпатије.... Да боме, има прилика, кад се деси, да неког, ког никад ни видили нисмо, од првог погледа — заволемо у толикој мери, да  би му се предали и срцем и душом, па да опет не знамо од куд то долази и за што то тако бива. Тако се нешто десило и Флавију Ривијеру и Огисту Дегиљу.... «На реду је да се чита тужба тужиоца,» рече г. председник свечаним гласом судије.... XIII — Тужба је гласила, настави г. учитељ: «Артур маркиз де-Ривијер, ступио је у брак с Аном Севињском — 20 септембра године 17.... Ово се доказује овим под «А» приложеним изводом венчаних — храма св. оца Ловре у П.... У овом сам браку рођен ја. Ово се доказује изводом крштених — храма св. оца Ловре у П... (Види прилог под «Б») Моја је мати умрла. Ово се доказује изводом умрлих — храма св. оца Ловре у П..,. (Види прилог под «В») У време револуције — кад се оно диже кука и мотика на разуздано ондашње племство, на насиља и нечувене злоупотребе ондашње власти, на корупцију — поквареност, која беше народу до грда дошла, и на све оно, што је ондашње друштво притискивало као поноћна мора; онда када је за старе грехе плаћала главом и многа невиност, — мој се отац спасао и пребегао у Инглиску. Он је само мене — дете од непуне четири године — на својим леђима изнео из  оног општег метежа. Од огромне имаовине, коју су негда Ривијери имали, само је изнео један адиђар — накит, огрлицу моје пок. матере. Мој отац умре у Лондону деветог јануара године 17.... Ово се доказује изводом умрлих — храма св. јеванђелиста Луке у Лондону. (Види прилог под «Г».) На својој је смрти предао и мене — своје дете — и онај адиђар моје пок. матере, своме једином пријатељу Бомјеру де-Рулу. Овај се примио тога тешког аманета. Судбина је хтела те и овај једини мој заштитник умре на годину дана по смрти мог оца. Ово се доказује изводом умрлих — храма св. јеванђелиста Луке у Лондону. (Види прилог под «Д».) Огрлица моје матере, документи, који су се на моја имовна и породична права односили, све је то остало при удови пок. Бомјера, г. Андронити, садашњој супрузи г. Мишеља Мозентала председника сената у П.... (Мргођење на страни туженој, жив покрет у публици.) Шта је било с тим документима — како су неки допали ватре на камину у кући пок. Бомјера, како сам ја у овој кући једног вечера омркао, а освануо у бедној и прљавој јазбини баба Џоме, и то под именом «Розети», — то би г. Андронита најбоље могла да објасни.... (Протест са стране тужене.... гнушање у публици.... г. преседник опомиње на ред.) Али, свакојако, то ће објаснити ови сведоци : г. Џон Петар и овога жена г. Бела. Петар је најпре био у служби код мога пок. оца, а доцније ступи у службу  код пок. Бомјера; госпођа Бела је била собарица код г. Андроните све до оног кобног дана, кад је та племенита госпођа с накитом моје матере оставила Инглиску, дошла у П..,. и ступила у други брак — с г. Мишељем Мозенталом преседником сената, којом је приликом имала доброту да огрлицу моје матере уведе, као свој накит, у брачни уговор. (Живљи протести с стране тужене.... гнушање у публици.... г. преседник опомиње по други пут на ред и тишину.) Ови ће сведоци осведочити, како су и где нађена ова три у пола нагорела документа. (Види прилог под «а», «6» и «в».) Непотпуност ставова, које је ватра — сигурно она на камину у кући пок. Бомјера — оштетила, — нека попуне за то стручни вештаци. Документе под «а» и «б» писао је мој отац, а онај под «в» писао је покојни Бомјер де-Рул. Ово ће се доказати вештачким сравњењем рукописа. Несумњиви рукопис мог пок. оца налази се на акту No 10.881 (фасцикла број XXV година 17....); а г. Бомјера, на акту No 24.087 (фасцикла број XII година 17....), у архиви славног судбеног стола. Огрлица моје матере има облик — фасон — полумесеца са звездом. На доњем боку овога адиђара виси Христово распетије. Адиђар је вештачка израђевина. У њему су три врсте драгог камења: брилијанти, смарагди и рубини. Цео је накит смештен у златну  шатулу. Вредност овој огрлици износи 1,200.000 динара. Да је овај исти адиђар дао мој пок. отац својој заручници Ани Севињској — мојој матери као први веренички дар, — посведочиће: г. Шарл Дебрижен Конт Давињон, г. Емиљ Флоријан маркиз де-Бранли. Они ће сведочити и о облику спорног предмета. Спорна се огрлица и данас находи у притежању г. Андроните. Све ово једно с другим преставља пуноважан доказ: а, да сам ја законити син пок. Артура маркиза де-Ривијера и овога супруге пок. Ане Севињске; б, да је мој пок. отац спорни предмет оставио по смрти на аманет пок Бомјеру де-Рулу; в, да се он овог аманета и примио, и г, да се та посмртна заоставшина и сад находи у притежању г. Андроните. И ја, на основу свега тога, тражим да славни судбени сто својом пресудом наложи туженој г. Андронити, супрузи г. Мишеља Мозентала — да ми спорни предмет, материну огрлицу, уступи као моје очинство и материнство. (Мимично одобравање у публици, — мргођење на страни туженој.) 7 марта 18.. год. у П....» Понизни Флавије Артур Ривијер медицинар четврте године.“ За овим су читани прилози означени под «А», «Б», «В», «Г», и «Д», па онда они под «а», «б» и «в», а најпосле и вештачки прегледи и сравњења. Вештаци су нашли: да су рукописи у документима под «а» и «б» — истоветни с несумњивим рукописом пок. Артура де-Ривијера, који се находи на акту No 10.881 (фасцикла број XXV од године 17....); а онај на документу под «в» — истоветан је с несумњивим рукописом пок. Бомјера де-Рула на акту No 24.087 (фасцикла бр. XII од године 17...) у архиви славног судбеног стола. Вештаци су мнења: — «Документе под «а» и «б» писао је Артур де-Ривијер; а онај под «в» писао је Бомјер де-Рул». — Вештаци, одређени да попуне по могућству ватром оштећена документа под «а», «б» и «в» — могли су у неколико да изнађу, које су речи спаљене само на документу под «б». Попуњени докуменат гласи: — «......... мом сину Флавију Артуру де Ривијеру остављам златну шатулу и у њој његове матере пок. Ане Севињске огрлицу у дијамантима, смарагдима и рубинима — у вред. 1,200.000 динара. Документи означени под I, II, III, IV, V.... увешће га у остала права, кад се врати у отаџбину.... Стараоц да буде мој пријатељ Бомјер де-Рул. Лондон 24 децембра 17..., године.  Артур де-Ривијер“ Има ли тужитељ шта да допуњава или измењује у својој тужби? упита г. председник тужилачку страну. «Остајем при тужби. Нек се питају сведоци и том приликом тражим од судбеног стола, да се прочитају сведоџбе испитаних сведока — г. Џона Петра и његове жене г. Беле, одговори г. Босије адвокат Флавијев.» «Сад је на реду да се чита одговор тужене стране», рече г. председник а и нехотично баци поглед на оне две празне фотеље и на г. Мишеља Мозентала, који је већ одавно почео губити присуство духа. Он је непрестано бленуо у своје пријатеље а нарочито у г. Жилкреда де-Муља.... Он је већ предвиђао да је г. Андронита имала право, кад му је казала, да се ствари друкчије обрнуле и да је опасност ту, да част и име њихове куће дође под критично питање. Г. Мишељу беше остала још једна и то доста јака нада, а то је: Његови начелни пријатељи дали су своју поштену реч, да ће ово питање његове куће сматрати као питање њиховог сопственог начелног политичног «вишег обзира.» А кад се с овога становишта овај спор посмотри, хе, онда, разуме се, нико не сме да и за најмање тамне ствари тражи објашњења. Њихов политични виши резон само загрми: «Тако бива, тако бити мора!» Кад би г. Мишељ на ове мисли дошао, он би се онда чисто мало разгалио и тада би суљнуо по који  осветнички поглед на ону страну публике, од куда су се јављале очевидне симпатије за Артурову страну. — Одговор тужене стране гласи: «Ко што каже — мора и да докаже.... Ко шта тражи и наћи ће. Тужитељ је постао од неког времена публициста. Он напада на све што постоји. Сад јуриша и на својину — туђу!... Све му, ама баш све не ваља. Хоће да руши — до темеља све, па и — својину. То је његов принцип. Није само његов. Њих има доста, који су вољни да поделе, да не рекнем разграбе, туђу имаовину. Хе, али — не даду браћа.... Пис! много је мачку говеђа глава! — — — — —  На овом се пољу тужитељ уморио. Тражи сад друго поље — своје славе, своје величине. Хоће да постане «романиста.» У томе жели да је орђиналан. Хоће сам да створи и грађу за свој роман. Хоће да буде сам јунак у том роману. И — сретно је почео! Најпре је одбацио своје презиме «Розети». Оно је за јунака једног таког романа прозаично. Узео је друго — «Артур Ривијер». Оно дивно звони. То је име првог дома у нашој краљевини!.... Он то и хоће. Само је чудо, што је изоставио из тог имена оно племићско «де».... Његов уображени отац није хтео никад да то из свог презимена избацује!.... Ко може да погоди за што је учинио то јунак овог романа? — ђаволи су ови људи! Они све прокљуве. Сад знамо за  што. Хоће да се уздигне у очима свога народа, — народа, коме се на силу намеће за браниоца његових права, његових слобода — краће да рекнем: хоће да се «популарише».... И — ми му праштамо. Нека мења имена, нека мења презимена, нека бира који хоће грб из читаве, «хералдике», нек постаје син које хоће велике и славне породице — ми му, нек буде уверен, замерити нећемо. .. Али има нешто што му се не може, што му се не сме допустити. А шта је то ? — Да одмах кажем. Г. тужитељ, г. Флавије Артур Ривијер — изнашао је нову методу — начин —, како ће да постане богат! Он хоће, он бар куша, да од нашег славног судбеног стола начини гвоздене маше, којима мисли, да вади жеравицу из зажарене пећи.... Он хоће ни мање ни више, да наш судбени сто, ову светињу нашу унизи, оскрнави.... Хоће рукама суда да отима туђу имаовину, туђу тековину, туђе добро — хоће судским рукама да руши својину!... Али на срећу нашу — ова је светиња тако високо место заузела, да јој се оваки унижавајући умишљаји ни приближити, ни дотаћи не могу!... Славни је судбени сто «неприкосновен». Он је изван домашаја себичне људске сфере. Његова је сфера у свези с престолом правде божје (веселост на страни туженој.... г. Мишеље само што није полетио да загрли славног творца овог одговора — г. Жилкреда). Славни је судбени ето, опет велим, сигуран, неприкосновен!... А моја властодавка г. Андронита, а њен многоуважени муж г. Мишељ Мозентал, овај триестогодишљи раденик у државној служби, дом овај велим, на ком нема, нити може бити, и сенке од «унижавајућих дела» — честита, велим, породица ова, која никад ни на муху стала није, — је ли она сигурна од атентата, који је овако дивно смишљен, да једним ударцем сруши углед једне породице, која је најзаслужнија на пољу борбе за утврђење «постојећег стања»?... -Је ли сигурна?... питам. Јесте. Она мора да буде сигурна. Њу, њену праведну ствар, морају да заштићују — наши судови, закони — ми сви!... (Особита веселост на туженој страни.... мргођење у публици.) И шта тражи тужитељ? — Он вели: Огрлицу своје матере. А где је та огрлица? — Он вели: Ено је у г. Андроните... И за то је натрпао пуно доказа.... Каквих? — То ћемо видити. Он је сметуо с ума нешто најважније. Он још ни чим не доказује: да је он главом оно дете, које је рођено у браку пок. Артура де-Ривијера и овога супруге пок. Ане Севињске.... Шта бих ја могао наћи племића и племићака, како су ступили у брак, па онда како се у том браку родило дете, и њега сад нема; а ја повичи, пошто узмем име детиње и презиме оца  његова, — чујте људи, судови, закони, ја сам главом то дете и наследник свега оног, што би оно, да је живо, наследило; а ако не верујете, ево извода венчаних мојих родитеља, ево извода умрлих, а ево и извода како сам ја у том браку рођен!... Дивна мисао.... Мени овако што не би никад на ум пало... И за то се хоће оригинална способност. Ја је неман. То признајем. Њу могу имати само гамени какве џиновске вароши као што је наш П..... Тражим да се тужитељ одбије од тражења. А што је неким изразима у тужби тужитеља нападнута част племените г. Андроните, моје властодавке, — то ћу и знати и умети са свим другим путем потражити рачуна од г. Флавија «Артура Ривијера», овог, без шале оригиналног јунака у његову мистериозну роману. — — 10 априла године 18.. у П.... Понизни Жилкред де-Муљ заступник г. Андроните, супруге г. Мишеља Мозентала преседника сената у П....» «Има ли тужена страна да свој одговор у чему «допуњује», «објашњује» или да што измени?“ упита г. преседник тоном, који је хтео у исто време рећи: «Алал ти вера, г. Жилкреде; овако ваља!... Удри ти најпре змију по глави — нека јој мркне свест — па ћеш је после лако — и од по муке, дотући!...» Г. Жилкред одговори: «Па хајде да видимо, шта су рекле те Лондонлије, сведоци тужитељеви г. Џон Петар и његова госпа Бела? Да чујемо шта ће рећи г. сведоци из П.... Ето и ја тражим да се они испитају. Мене ће бар њихова сведоџба занимати. Нарочито сам радознао шта ће рећи, шта ће сведочити тај новопронађени, слепи јувелир — сведок?... Чудо ми је само, како је наш млади племић могао да употреби у ову одвећ суптилну ствар својих родитеља — ако је, то јест, он сигуран да су му они родитељи — људе од таког ниског порекла!... Још је чудније како се могао заканити, да гази блато по оној нечистој и пустој улици, да међу оним убожацима тражи старе познанике честитог дома својих уображених предака, да потражи међу просјацима човека, који је с његовим оцем пок. Артуром де-Ривијером био на прошевини, којом је приликом уочио скупоцени веренички дар, па сад, наравски, ваља да дође пред славни судбени сто да то осведочи и још као прстом покаже: «И тај је, господо судије, адиђар онај исти, што га на врату носи г. Андронита!»... Чудо је то све. Али ми треба да опростимо нашем младом племићу!... Та за бога, он је новајлија још. Он сигурно и не слути колико вређа своје претке, свог оца, своју матер, — ако су, то јест, они заиста његови претци, ако је Артур његов отац, ако је Ана Севињска његова мати — што их мртве увршћује у  друштво просјака и убожака».... (Веселост на страни туженој.... «Зар у убожацима и сиротињи не тече онака иста крв у жилама, као и у племства.... зар сиротиња нису људи?...» упита неко из публике.... Сад се диже читава граја.... Г. преседник хоће да казни оног што се усудио да упада у судске ствари.... Не зна се, за пакост, ко је.... Глас је излетио с оне стране откуд су се јављале симпатије за тужилачку страну.... Г. преседник хоће да искључи целу публику.... Он погледа на г. Мишеља, Жилкреда и све пријатеље Мозенталове куће, погледа нарочито на г. Огиста Дегиља.... И ови би морали изаћи — сви, сем тужитеља и тужених.... Шта ће? — Сведе опет на опомену — мало оштрију.) Г. Жилкред узе реч: «Славни судбени сто већ и сам види, познаје тенденцију, праву намеру оног гласа из публике. Он је протестовао, што сам се усудио да приметим, да просјаци и убожаци нису могли бити другови и кућни пријатељи чувене куће Ривијера.... Он, тај глас, протествује, што у тој мојој скромној примедби види оно, што ја нити тврдим ни поричем.... Моја је струка право. Ја не умем да аналишем људску крв, те да видим да ли је она у просјака друкчија, но она у племства. Што не умем, то и не кажем. Онај глас из публике показао нам је још нешто. И то нешто од важности је. Зар не видимо, господо, да се нокти комунизма, социјализма ево већ пружају до пред сами  судбени сто?!... Зар не видимо да су постали толико дрски, да нам своја начела — која хоће све да поруше — почеше и пред самим судовима да намећу?!.. То сам ја, господо судије, разумео у оном гласу из публике....» (Веселост на страни туженој.... комешање у публици). — — Г. Флавије беше један од оних младих карактера, који истина много којешта виде, који воде рачуна о свима друштвеним манама, што су се као коров укорениле и разбокориле у градини народног живота, шта више, он беше човек пун енергије, пун добре воље, да тај коров треби, сатире, а да на место њега сади, гаји, негује, подиже биље друштвене чедности, морала, правде, слободе — за све и свакога, без разлике стања и сталежа, ранга и положаја. Али он не беше још добио прилику да својим очима завири до на дно устајале, жабокречне, ритом и ситом обрасле баруштине друштвеног склопа.... Он још није добио прилику да види онај сплет од гадних и отровних амфибија што гмижу по дну тог кужног талога од многогодишњег трулежа и отпадака органских створова. Флавије је данас први пут видео грозни и гнусни облик једне таке амфибије. Та амфибија беше главом 1. Жилкред де-Муљ — јавни правозаступник за варош П.... и народни посланик за срез С.... Та амфибија беше адвокат г Андроните.... Та амфибија беше злосретни бранилац правде!!... Флавије је само гледао ову грдобу, ово чудовиште под маском човекова лика. Флавије се згрозио. Он је једном хтео као разјарени лаф да полети, да зграби, да раздере — да као црва згази ову наказу од наказе, овај кужни чир пун заразног гноја на телу оног народа, ког је Флавије волео, љубио као своју душу, као свој живот, као свој идол љубави. И само један поглед г. Огиста Дегиља, који као да беше смотрио шта се кува у души Флавијевој, — учини, те се узбуркани таласи гњева и гнушања Флавијева — стишаше и смирише. Кад се мир у неколико поврати г. председник огласи: «Сад је на реду, да се читају искази сведока — г. Џона Петра бакала и овога жене г. Беле. Ови су сведоци испитани код краљевског судбеног стола у Лондону. Њихову сведоџбу имамо преведену и оверену нашим министром иностраних дела....» XIV — Сведоџба г. Џона Петра бакала из Лондона гласи — поче г. преседник читање даље. «Ја о тој ствари знам ово да сведочим, господине: Сад ће бити око 20—21 годину, мање или нешто више, то не памтим. То је било онда када је наш Лондон био пун бегунаца из П..... Ја се тада погодим код неког г. Артура маркиза де-Ривијера. Он је био самац. Имао је само једног синчића од 4 године. Детету овом беше име Флавије. Г. Артур умре после  два—три месеца, а своје дете остави у аманет свом присном пријатељу г. Бомјеру де-Рулу. Они заиста беху прави пријатељи. Г. Бомјер је плакао за Артуром као мало дете. Г. Бомјер, ваљда због детета, не хтеде мене да пусти; он ме прими себи. Ово ми је било мило Бејах се запазио с госпођицом Белом, собарицом код г Андроните. То беше добра, учтива а боме и лепа девојчица. Ми смо се после узели. Сад живимо задовољно. — Не прође ви година дана — умре и Бомјер. Овај је случај бацио и мене и моју Белу у велику неприлику. На три или четири дана по смрти Бомјеровој, отпусти нас г. Андронита. Она је тога дана оставила Лондон. Више за њу никад ништа чули нисмо. У очи дана поласка г. Андронита се показала необична. Она беше готово збуњена. Још с вечера често је улазила и излазила из кабинета свог пок. мужа. Беше ладно. Рече ми да наложим на камину мало ватре Ја то учиним. Она је после опет ушла у кабинет. Тог се пута задржа дуго. Њено се дете, мала Адела, беше нешто усцикала. Бела је није могла забавити. Није јој тада била ни година. Бела јави мени да кажем г. Андронити, да је детету зло. Ја полако отворим врата на кабинету. Госпођа Андронита сеђаше за столом. Беше чудна у лицу. Ја се поплаших. Пред њом стајаху многе неке хартије. Ту беху и друге неке ствари. Видио сам и златну шатулу. Она беше отворена. Сва је шатула у ватри горела. То је био некакви  накит у самом драгом камењу. Ја полако затворим врата. Испричам све мојој Бели. Дете је још једнако врискало Хтело је свиснути. Бела ме није ни чула шта сам јој говорио. Она није знала шта да ради. Мораде однети дете матери. Кад је ушла у кабинет зачудила се. Кабинет је био пун пунцит дима. Код камина је стајала г. Андронита Она се необично тргла, кад је чула вриску детета свога. Бела ми је причала, да је стајала неколико тренутака нема, бледа — као изван себе. За тим је мало дошла себи. «Отвори прозоре, нек дим изађе!... Сад спалих неке хартије, које су могле мом мужу главе доћи!...» То је рекла и не знајући шта говори, па узела дете и отишла у собу своју Бела је отворила прозоре, дим је био изашао.... Ватру беше попао црн пухор од сагорелих хартија.... С краја ватре биле су још неке у пола, а неке и више од пола читаве... Све су жене радознале. И Бела је у сваком погледу жена — с добрим само срцем. Она домча онај остатак хартија.... Остави кабинет и све мени исприча. Од мене није никад ништа крила. Сутра дан нити смо ми били више код г. Андроните, нити је ова била у оном стану.... Шта је било с малим Фловијем — нисмо знали. Мислили смо да га је госпа са собом одвела. А шта смо могли друго да мислимо? То је било најприродније. Како смо се преварили! — После неколико месеци ја нађем сирото дете где  џупри уз некакву бабу што продаје кестење. Станем. Нисам могао својим очима да верујем. Баба ме погледа подозриво. Ја се досетим.... Ми смо вам, господине, увек досетљиви.... Купим неколико кестенчића и том приликом добро завирим детету у очи... «Оно је» помислим «зацело». Како је јадно изгледало, и босо и голо и неопрано. Оно мене није познало.... Отрчим Бели: кажем јој све. Она брже боље — спреми се. Дођемо на оно место — било је у улици св. Џемса. Кад тамо ни бабе ни детета! Били су отишли ваљда кући. Беше нам, врло жао.... «Сиромах Флавије — шта је дочекао!» — мишљасмо. Толико смо пута одлазили и ја и Бела у улицу св. Џемса. Али све узалуд. Никад га не могасмо наћи. После овога и нас погоди несрећа. Моја се Бела разболи.... Обоје бесмо без службе. Потрошила се и последња пара.... Зараде ни од куд. Бела је лежала од врућиштине — девет пуних недеља.... Кад онда нисам ударио у прошњу — ил у још што горе — никад нећу!... Бела се једва мало придиже. Дође друга несрећа. Оне, чини ми се, не иду никад саме.... Увек им је друштво — беда, невоља, глад — црна неимаштина!... Сад паднем ја да лежим — од исте болести. Био сам изван себе две — три недеље. Шта је за то доба радила Бела, онако слаба, ја не знам. Кад сам дошао себи — о чуда! — Био сам у другој кући, у другој соби, у другим хаљинама.... ? Где сам ово — помислим. «У нашој кући», одговори ми Бела, а сузе јој грунуше из очију. Она се обрадовала.... Толико времена нисам ни једне разумне прозборио. Тако је било. Бог често и сиротињу погледа. Кад сам пао лежати, Бела, онако слаба, без пребијене паре — нашла се у чуду.... Падне јој на ум једна њена другарица — мала Ибрина — тако су је звали.... Умрла је — бог да јој душу опрости! — Ибрина је била у служби код неке богате породице, која беше дошла у Лондон из северне Америке. Они су становали у оној истој кући, где је умро пок. Артур де-Ривијер. Њој оде Бела. Потужи јој се. Открије јој све наше јаде. И Ибрина је била сирота, али она прими к срцу нашу беду. Она је одвајала од својих уста, па је нама помагала.... Сиротиња има нешто, што немају богаташи. То је милосрђе. Бела је ишла чешће Ибрини, и вазда се враћала пуних руку. Једнога вечера затече Бела код Ибрине некаквог странца. Он беше дошао пре неколико дана из П..... да потражи неког далеког свог рођака, који је у време револуције дошао с једним дететом у Лондон, па се после није вратио. У варошком кварту даду му нумеру куће где је становао, и та је кућа била где су Ибринини господари становали. Рођаку странчеву било је име Артур маркиз де-Ривијер. Удес овај одређен је руком самог спаситеља. Моја Бела исприча странцу све што је знала о Артуру и његовом сину. Још оног вечера странац дође у наш стан. Прегледа оне нагореле хартије. Он је нашао траг свог рођака. Још сутра дан он нам купи кућу, пресели нас. Доведе лекара и ја за кратко време дођем себи. Кад сам се са свим опоравио, одведем странца на гроб Артуров. Он је пао на хладно бусење гроба па је плакао као мало дете. После сам га водио и на гроб пок. Бомјера. И ту су му сузе грунуле из очију. Обојици је подигао дивне споменике. Жалио је што нису један код другога. Разуме се да смо му и о детету — Флавију — казали све што смо знали. Нисмо заборавили, како сам га ја познао у улици св. Џемса и како смо толико пута ишли, не би ли га где нашли и видили. Сад је тек настала права невоља. Ово је дете ваљало по што по то пронаћи. Све је чињено, све је покушано — па све би у заман! — Старанац је сваки дан добијао писма из П... а сваки је дан готово писао у П.... Једног јутра рече нам тужним гласом: «Ја морам поћи. Али вама остављам у аманет, да ми малог Флавија пронађете.... Ако га нађете, немојте ништа предузимати док мени не јавите — бојим се да се што не догоди што би детету наудило.... Шта знам ја — каква га непријатељска рука бацила у ту беду.... Можда се и сад на њ пази.... Ту се мора мудро и обазриво радити.» Кад пође даде нам 100 фуната стерлинга (2400 динара) да какву радњу отворимо. То смо и учинили. Отворили смо бакалницу. Рад нам је сам бог благословио. Ми смо сретни. Странац оде а ми остадосмо. Ми нисмо мировали пуне три године. Детета нигде ни од корова, као да је у земљу пропало.... Боже мој, господине, та Лондон и јест сиње море. Човек је у њему као зрно песка у мору. — Једнога дана беше моја Бела изишла у варош. Зачудио сам се — ваздан није кући дошла. Прође два сахата ноћи, а ње још нема. Био сам се поплашио. Морало је се нешто догодити. Нисам знао шта да радим, куд да пођем, куд да је тражим, особито у Лондону. — Кад, на срећу, у зло доба, врата се отворише — ето је!... Она се сва задувала. На лицу јој се беше исписала и туга и радост.... Она је у ме само гледала. Није умела ни речи да прозбори: «Шта ти је? за бога?? упитам је. — Ћути, рече ми; да се мало одморим, казаћу ти!... Добро је.... Хвала богу већ једном!... Ала је сретан данашњи дан!... Никад га заборавити нећу!... — Шта је, казуј! повичем јој пун нестрпљења.... — Хе, шта је?... стани мало.... о боже теби хвала!... ти си моју молитву услишио!... Шта је? питаш ме.... Да ти кажем!... Нашла сам нашег Флавија!... нашег сиротана.... јадно моје сироче!... Куку мени што га не узех на кркаче?!.. што га не донесох овде??.. Хе, ни  сам смела од нашег добротвора; а никог другог питала не бих».... Е, господине, не памтим ништа у свету, од кад сам се родио, да ме је тако што обрадовало, као овај глас!... «3наш, рече ми моја жена, да је данас било доста хладно. Ја одох, не знам ни сана за што.... Бог ме је сам упутио у улицу св. Ђорђа. Црква св. Ђорђа беше већ отворена. Уђем те се помолим Богу, као обично.... Он ме је чуо. Он ми је помогао. — Кад изађох из цркве — а један дечко — го, цепти као прут и кроз плач тужно виче: — «Добро кестење — два за пару !» Мени сину божја мисао у главу.... Погледам га.... завирим му у очи. — «Он је» помислим.... Кроз ону мршавост, кроз оно тамно бледило, кроз ону неопранштину, нечистоту, — вираху још оне мени добро познате црте нашег малог Флавија.... - Упитам га: — «Како ти је име, чедо моје? Он ме тужно погледа.... Видила сам лепо — оно мене није познало.... Јадно дете — и оно би се обрадовало. — Мени је име Флавије! — одговори ми дркћућим гласом, ал се одмах трже као опржено, па додаде: - — Мене зову овде и «Розети»... — Он је нема никакве сумње! помислим,... Шта  ћу да радим, кукавица сиња?!..» Сетим се одмах. Сам је ме бог научио.... На срећу бејах понела нешто пара. Ја га упитам: — По што ћеш ми дати све твоје кестење.... хоћу баш све — де кажи, чедо моје?.... — «Два за пару,» одговори јадник, и погледа ме својим помућеним очицама, баш као да је хтео рећи: узми све, узми све — бог ти помогао!.. Пребројимо. Платим му. Ја не бих ни бројала; дала би му коју пару више, али сам се бојала да тим што не шкодим њему, да не учиним горе. Он, весео пође. Ја застанем, као бајаги вежем мараму с кестењем, а она ни се дреши.... Оно измаче.... Ја за њим полако, чинећи се и невешта, све гледам у дућане, као да бих још нешто купила; али моје око није силазило с овог јадника. Тако смо ишли дуго. Дете је застајкивало. Ваљда је бројало паре. Једном се и саже. Мора да је коју пару испустило, па је довати. Најпосле сависмо у један ћор-сокак. У том крају никад била нисам. На све стране испада сама гола сиротиња. Дете уђе у једну уџерицу. И заиста ово није било ни налик на кућу. Ту је било некад некакво велико здање, па је срушено. Остао беше још само један зид који се наслањао на другу суседну кућу, те је тако све личило на троуго. У овом троуглу стоји прилепљена она уџерица с вратима мањим од малог прозора, а с прозором кроз који се једва мачка може провући.... Све сам распитала — онако из далека  да се нико не сети.... Сазнала сам, да је Флавије код некакве баба Џоме.... На њу мрзи цео комшилук. Она је сваком живом досадила. То није баба причаше ми — то је бесна мачка, која сваком оће очи да изгребе. Флавије — јадни Флавије — то је прави мученик, ког тамо зову «Розети....» — Ево ти његова еспапа!» повика ми жена и мету мараму пуну кестења преда ме... «Ја сам, господине, још тога вечера писао у П...., на адресу непознатог. И — шта мислите? — Четврти дан је био већ у нашој кући. Још је тог истог дана учинио све нужне припреме. Човек нам се овај, господине, учинио преко сваке мере обазрив. Договоримо се најпре у коју ћемо собу да сместимо Флавија. Дали смо му лепу, светлу собицу са сокака. Наместимо постељу. Спремимо му неколико пари хаљиница, рубља и све друго што једном детету из отменије куће треба Ово је чињено као да је дете већ ту. — Непознати нам издаде упуства, како ћемо се владати према детету. Кад смо с овим били готови, он с мојом Белом оде. Било је пред саму ноћ. Бела се одмах врати; а странац дође у пола ноћи... Он доведе дете... О, господине, како смо се обрадовали!.. Странац отпутова још исте ноћи. Кад је отишао понео је са собом и оне нагореле хартије... На самом поласку рече нам: «Можда ћете се ви једног дана питати код вашег краљевског судбеног стола о овом детету... Кажите  само оно што знате, кажите — истину» То рече па оде. Од тога доба нисмо га више видили. Ми смо у длаку поступили онако како нам је он наредио. А и како не би Он беше наш избавитељ, а ми опет дете запазисмо као своје. Бог нам није дао друге деце. Дете оста код нас пуних десет година. Свршило је основне и средње школе. Ми добијемо наредбу, разуме се од нашег добротвора, да дете упутимо у П..... чим сврши последњи испит из шесте гимназије. Добили смо и нумеру од стана, куд ће и где ће одсести у П..... Тако смо и урадили... О, господине, како нам би тежак тај растанак. Сви смо троје плакали као мала деца... Флавије није био више дете. Он вам је био мудар, паметан, бистар као какви зрео човек. Он оде. Од то доба ни њега више видили нисмо; али нам пише често. Он нас се сећа, поштује, као да смо га родили... А ми, хе, господине, да нам је бар да га још једном видимо, па не би жалили умрети. Сад је он већ свршен човек. Учи медицину, хоће да буде лекар. — То је што о том детету знам. На све ово могу се и заклети... Ово ће вам потврдити и моја жена. Наравски — шта би могла друго да каже до — оно, што сам ја казао; а то је, сушту, овејану, истину.» — И заиста, рече г. учитељ, — исказ г. Беле подударао се у длаку са сведоџбом њеног мужа. Она  је била много опширнија. — Причала је с више осетљивости. Она је причајући и плакала, — али све кад се узме, опет је изишло од речи до речи оно, што је и њен муж, г. Џон Петар, испричао. Истина, ма се с ког краја почела казивати, остаје увек — само истина..... «Сад је на реду да се испитају сведоци, а на име г. Шарл Дебрижен Конт Давињон», рече г. преседник краљевског судбеног стола. — XV Г. Шарл Дебрижен беше човек осредњег стаса. Било му је око 60 година. Био је сед као овца; али се још добро држао на ногама. И он је пострадао у револуцији. Све му је имање конфисковано Он је зарана осетио шта ће да буде, па се склонио код неког свог пријатеља у село Тариду, које лежи с ове стране Пиринеја — готово на самом његовом подножју. Ово је село на устима једног планинског пролаза, којим се криумчари најрадије служе за пренос забрањене робе у Шпанију или отуд овамо. Ово је место г. Дебрижен сигурно и за то изабрао, што му је одавде лако било умаћи у Шпанију, ако баш до густа — дође. На срећу његову до тога ни дошло није. Кад се редовно стање повратило, он дође у П.... Он је дуго време водио парнице по судовима, док је неки део свога имања повратио. Сад се беше повукао у миран живот и није хтео да зна шта се у свету догађа  Другове је своје погубио, па би тако провео читаве месеце у осами. Само би с пролећа мало изашао у свеже зеленило, и то би га посетило на сретно младо доба уживања и провођења — ловећи по ваздан и пентарећи се по огумастим висинама и другим стрмовитим местима високих Вогеза, где је имао једно мало пољско добарце. Од свију својих старих другова с којима је проводио свој бурни и млађани живот, — беше још у животу г. Емил Флоријан маркиз де-Бранли. Они су били готово једних година, само што се г. Флоријан много боље одржао. Њега је некако поштедила она олујина. Онда се тревио на неком дугом путу за у Источну Инђију, те се тако није десио на судару оне бесне бујице, која је рушила и разоравала на шта је наишла и што је поплавила. Кад се с пута вратио — беше се све утишало и умирило, али и све добило други облик и друге људе. Тако се беше повукао и г. Флоријан у осаму и не би марио да би на пољу и грмило и севало. Ова би се два стара пријатеља, по каткад састајала те би по читаве часе провели у разговору и сећању на оно лепо живовање и на оне многобројне другове и пријатеље, које тада већ кријаше земља црна. Они су се један другом у једној прилици зарекли: да се неће женити. И то су заиста и одржали. Оба се беху загледали у једну лепотицу њиховог доба. А ко се у њу још загледао није?!... То беше  главом госпођица Андронита, кћи маркиза Друина Бонвиљског. Они су сазнали да су супарници оног истог вечера, кад је њихов предмет љубави испросио пок. Бромјер де-Рул, човек онда на гласу и по карактеру, и по положају и по имовном стању. Тог су вечера сазнали, како су уде среће, па су се један другом онако и заверили. Од то доба они су постали још ближи и интимнији пријатељи. Од свију својих другова највише су се сећали пок. Артура де-Ривијера. О њену би по кашто ваздан развукли. «То беше најплеменитији човек оног доба, рекао би г. Шарл Дебрижен. — Али која вајда, додао би г. Емил Флоријан, кад је од свију најгоре прошао. Како сам чуо једва је жив умакао са својим малим Флавијем. Њега је несрећа узастопце гонила. Умре му жена на порођају, коју је волио више но свој живот.... Срећом те је и он умро. Иначе, како му је све имање збрисала проклета револуција, — данас би скапавао од глади.... Шта ли, збиља, би од његова синчића?... Да ли је он бар жив?... Иначе Ривијера више нема! — — Ништа живо не знам, одговорио би г. Шарл Дебрижен. — Колико сам пута распитивао за то дете па — ништа.... Канио сам се толико пута да одем код г. Мишеља Мозентала — хтео сам рећи код његове госпе — да је за то упитам.... Чуо сам да је она са својим првим мужем пок. Бомјером де-Рулом  у то доба била у Лондону — не би ли она знала што казати о детету његову.... То сам се канио, заиста, али, ето, до данас не одох.... Ти знаш за што.... Нисам отишао из оног истог узрока, због ког и ти сигурно отишао не би?.... — И не бих !» одговори г. Емил и задуби се у мисли. Тако су се разговарали једног дана ова два стара друга и пријатеља, у кући г. Шарла Дебрижена, кад овога собни послужитељ јави да је дошао судски разносач пресуда, решења и позива и чека да преда г. Шарлу нешто од краљевског судбеног стола. «То је нешто но овој последњој парници», рече г. Шарло изненађен. Баш сам омрзао на те проклете парнице... Изађоше ми на врх главе!... Хоћу мирно, без бриге, да живим.... Нек носи све ђаво куд је и понео!... За тим се окрете слузи и рече јетко: — Кажите му, ја имам мог адвоката.... Он то већ зна па ми и опет вуче те хартијетине.... Колико сам пута и вама говорио?!... — Ја сам му већ казао, одговори слуга; али послужитељ вели, да се ово, што он носи, мора вама лично предати.... — Шта ће то сад бити?! упита Дебрижен чудећи се.... Кажите му нек уђе — то је нешто са свим ново! — Служитељ уђе, поклони се, и предаде на реверс г. Шарлу некакви судски позив, па рече: «Оваки исти позив имам да предам г. Емилу  Флоријану маркизу де - Бранлу.,.. Рекоше ми амо да је и он овде? — — То сам ја! одговори г. Емил и не мало се зачуди. Служитељ се поклони, па предаде и њему онаку исту хартију, и оде. «Шта?! — ја се позивам као сведок по спору г. Флавија Артура Ривијера....» повика г. Дебрижен не верујући својим очима.... — У парници против г. Андроните супруге г. Мишеља Монзентала председника , прекиде га г. Емил.... Исто као и ја,... — Да сведочимо о оној красној огрлици! додаде г. Шарло једнако чудећи се.... — Што је пок. Артур даде својој лепој заручници, прихвати г. Емил.... — Као први вернички дар,допуни г. Дебрижен. — Сад ћемо да сведочимо против нашег негдашњег идола.... Ко је се томе надао?!... додаде г. Емил са неким чуђењем и смешењем.... — Наравски, ми смо баш и били заједно на прошевини прекрасне Ане Севињске одговори г. Дебрижен.... — И ми о курјаку, а курјак те на врата! рече г. Емил.... Ето сад смо сигурни... Флавије — оно мало анђелче — живи!... Он је сад читав човек.... — Који је почео и парнице да води.... чекај младићу — изићи ће ти на нос!... додаде г. Дебрижен — Шта ћеш то су последице несретне револуције! — — Ма од куд она огрлица у г. Андроните?; упита г. Дебрижен једнако чудећи се. — Од куд? питаш; купила је од каквог јунака из револуције, који је био сретан да први улети у кућу Ривијера; а још сретнији, што је натрапуњао на тако скупоцен адиђар.... Доста ће бити и њему и његовим унуцима — ако, то јест, таки људи могу имати своје унуке.... одговори г. Емил у некој иронији. — Па шта ћемо ми сад ту помоћи? упита г. Шарло. — Ништа; као обично,... Таких је парница било па хиљаде, па су све погубљене.... Сиромах млади Ривијер, — он тражи на ланском ватришту ватре, примети г. Емил сажаљевајући... Можда му је то још једина нада.... — Како му драго; мени је мило што ћемо то дете видети здраво и весело, рече г. Дебрижен расположено. — И још нешто! додаде г. Емил смешећи се. — Наш негдашњи предмет љубави, прихвати г. Дебрижен с нешто ироније. — И г. Шарл Дебрижен Конт Давињон исказа своју сведоџбу, продужи г. учитељ даље. Он је потврдио од речи до речи све што је у тужби наведено, да ће да осведочи. Описао је за тим како изгледа златна шатула, па онда је поређао до најмањих ситница како изгледа спорна огрлица. Последње речи беху му: «Господо судије! мени немојте износити на углед спорни адиђар. Ја сам вам га описао. Он тако изгледа. Покажите га целој овој поштованој публици, па, ако тај накит буде заиста онај, што га је пок. Артур маркиз де-Ривијер дао својој заручници Ани Севињској, ако то, велим буде онај адиђар, оно чудо од лепоте и вештачке израде, које сам ја овде пред судбеним столом описао, — онда ћете ви, - господо судије, онда ће цела публика — на први поглед повикати: — То је!» — Овако је исто осведочио и г. Емил Флоријан маркиз де-Бранли. Он је на послетку рекао: «Господо судије, покупите ми из целе наше краљевине све скупоцене адиђаре што их госпође на свом врату носе, па ме онда упитајте: «Је ли овде међу овим адиђарима и онај што га је пок. Артур дао својој заручници?» И не само ја, но и сваки из ове поштоване публике, познаће га и пружити прст на њ, само ако он буде међу њима; а ако не буде био ту, ја ћу вам казати без многог тражења и гледања: — «Он није ту!» — — Најзанимљивија је сведоџба слепог јувелира, рече г. учитељ тужно смешећи се. Кад се појавио у судској дворани — старац погрбљен, тамно блед, без и једне длачице на темењачи,  с усанулим очима, — чињаше се сакупљеном свету, као да гледа сен из гроба, с онога света — дошла је да каже судбеном столу, овом намеснику божије правде на земљи, да каже грешном овом свету — истину!... Све се ућутало, све је занемило Наступио беше свечан тренутак.... Хоће и мртви из гроба да кажу своју реч.... Дадоше старцу наслоњачу. Он седе полако као што се сен спушта. Добро су учинили. Не би се могао држати на ногама.... Та и онако старост по себи буди у нама поштовање. Она је жива прошлост. У њој читамо нешто што нема у другим књигама.. Старост су последња врата, кроз која ћемо оставити овај бели свет.... Не, старост је највеће брдо, на које се човек почне пети од колевке па до смрти.... Мало је њих, који се на њ испењу: брдо је то од свог подножја па до врхунца окићено гробљем. Од хиљаде милијуна људи — једва се на тај врхунац, на то највише место где човечија нога стати може — успење који стотињак, а све остало клоне у половини овог тешког и стрменог пута. Стари Дуферин беше на том врхунцу, на врхунцу, одакле се види и овај и онај свет. Стари јувелир престављаше јунака, који је жив долетио на место, где се награда за кошије дели. Ове јунаке, хоћемо не ћемо, — морамо да поштујемо. — — «Како вам је име и презиме?» упита г. председник слепог јувелира. _ — Авриљ Дуферин, одговори старац дркћућим гласом. — Колико вам има година ? — Последњег дана прошлог месеца навршио сам 102 године. Сад сам узео сто трећу... — Стојите ли у каквом сроству, односу, пријатељству с тужитељем, или с туженом г Андронитом супругом г. Мишеља Мозентала преседника сената у П....? упита преседник званичним тоном. ' — Ја те људе и не познајем; а сигурно ни они мене. То је млађи свет. — Надате ли се користи или штети од овога спора по коме сте ви сведок. — За мене има само једна ствар што јој се надам, а то је — последњи час.... Он је сигурно ту.... Од кад сам се родио нисам ни за што изишао пред суд ... Сад ме ево. Ово је весник мог последњег часа.... Ја га мирно чекам. Свет сам овај престао гледати, ово је седма година!... У њему нема више за ме користи.... Питајте ме брже. Чућете само истину. Она ми је мила била вазда.... Она је била мој друг једини. С њим се не смем растајати ни при растанку с овим светом... — Јесте ви градили какав адиђар пок. Артуру маркизу де-Ривијеру, и ако сте, како он изгледа, шта је коштао и — би ли га могли познати, кад би вам се на углед ставио ?... На старчевим устима заигра необичан осмејак, он рече: — У моје доба не би ме ни дете тако упитало — сад је, ваљда, таки закон — све се мења.... Добро је  што ћу скоро оставити овај свет.... Жалио сам што не могу слеп да изађем мало међу људе.... Сад волим... — Одговарајте ви на питање судбеног стола! — осече се г. преседник. Старац мало поћута. Све је ћутало. Г. Мишељ беше блед као смрт. На устима г. Жилкреда де-Муља лепршаше се ђаволски осмејак. Он је вешт адвокат. Он зна да погоди у напред хоће ли добити или изгубити спор, не по каквом јаком основу или праву, већ по правцу питања која се стављају од г. председника... Овде је постављено једно питање, које му је осигурало цео труд и муку: Може ли слеп видети, познати, спорни предмет кад му се на углед стави? — — Дивно — питање!... Ако рекне могу. Онда лаже — сведок. Слеп не може ни видети ни познати; а ако рекне не могу онда му сведоџба не вреди — није познао, није казао — «то је», или није то онај адиђар ког је сведок, како сведочи, градио оцу тужитељеву, те да би се могло рећи: И трећи сведок потврди да је онај адиђар, што је у г. Андроните, онај исти, што га је пок. Артур дао својој заручници матери тужитељевој. Али често се у свету догађа, да кад држимо, да нам је зец у лонцу, он је далеко негде у густу чечарју!... «Ја сам у мојој радионици, која онда беше прва у П...., начинио г. Артуру де-Ривијеру једну скупоцену огрлицу. Она је стала 1,200.000 динара. Ово је  у минијатури престављен грб куће Ривијера. Адиђар има своју шатулу. Ова је шатула од француског злата. На шатули је вештачки израђен грб — опет Ривијера. На баку полу-месеца виси Христово распетије. У целом адиђару има 91 камен ретке лепоте и чистоте. Све ово драго камење подељено је у пет главних група. У звезди има 16 брилијаната — сви су на угловима његовим. У среди је велики, као трава зелен, с плаво црвеним преливањем, смарагд. Он сам кошта 100.000 динара. 16 брилијаната имају вредност укупно 140.000 д. Три групе друге стоје на испупченој површини полумесеца. У све три групе има 54 брилијанта од разне величине и три смарагда свега 57 комада. Онај смарагд, што је у средини, износи вредност на 100 000 динара; два су мања — коштају по 50.000 д. а 54 брилијанта коштају 582.000 динара. У трнову венцу спаситеља има 12 емарагада; сви скупа коштају 70.000 динара. Пет, ретке лепоте, — рубина престављају пет рана Христових. Они коштају скупа 5.000 дин, Злато на адиђару, на шатули изнело је 3.000 динара... Да ми револуција није упропастила и књиге све би ове позиције и данас нашли на рачуну г. Артура маркиза де-Ривијера, који од конте није хтео одбити, ни пребијене паре. Шта више дао је сваком момку по лујдор бакшиша. Све то памтим као да је јуче било. Од то доба има сад 28 година. Ову је драгоценост дао г. Артур својој заручници... Оваквог адиђара нема у свој нашој краљевини њега је ласно познати — за то, што је он јединствена реткост и по скупоћи и по вештачкој изради.... Ја сам казао све. Идите, и где нађете овај и оваки адиђар, то је — знајте, први веренички дар, који је Артур дао својој заручници Ани Севињској...» Г. председник устаде. Оде каси судбеног стола. Отвори је. Изнесе нама већ познату шатулу. Она је овде донета по особитој наредби судбеног стола. Г. Мишељ Мозентал беше занемио. Сад је волео што се овде није десила и г. Андронита. Па и г. Жилкреду не беше боље. Он гледаше преда се и нешто смишљаше. Г. Флавије устаде. Ово је за њ свечан тренутак. Чинило му се сад ће видити и оца и мајку. Па и сама публика беше узнемирена. Овде су данас много више чули, но што су се надали. Све је живо било у грозничавом нестрпљењу. Г. председник мету шатулу на зелени судбени сто. Отвори је. Полако узе, извади скупоцени адиђар, диже га и упита потресеним гласом. «Је ли ово први веренички дар, који је на прошевини дао пок. Артур маркиз де Ривијер својој заручници Ани Севињској и о коме сте ви сад све дочили? — То је! повикаше оба црва сведока... «То је!» повика сва публика од чуда — засењена треперавим блеском, који сину с овог ретког адиђара. И само је седио и ћутао слепи јувелир.... Слепи не виде!  «Има ли шта да примети тужилачка страна на исказ својих сведока? упита, г. преседник, пошто спорни предмет остави на своје место. — Сведоци су потврдили тужбу и у њој све наводе мога властодавца. одговори г. Босије заступник г. Флавијев. Само још захтевам: да судбени сто одреди вештачки извиђај од стручних лица, који ће спорни предмет прегледати: а, да ли су у њему они и онаки бројеви брилијаната, смарагада и рубина; в, да ли је у породици Ривијера заиста грб «полу-месец са звездом«, и г, да ли у опште цео изглед спорног предмета одговара исказу слепог сведока коме је немогуће видити спорни предмет и пред овим судбеним столом рећи: — «Ово је онај адиђар, који сам ја пок. Артуру маркизу де-Ривијеру — начинио!...» — Шта на то одговара тужена страна? упита г. преседник тоном, којим је хтео рећи запрепашћеним пријатељима г. Мозентала. — И опет се не бојте!... XVI — Последње речи г. председника учинише необичан утисак на слушаоце, настави г. учитељ даље. Речи ове у велико окуражише тужену страну. Г. Мишеље Мозентал погледа на судбени сто с особитом благодарношћу. Он је био жив умро. Сад мало дође себи. — У публици се само згледаху. Нико није умео да објасни онај особити удар гласа преседниковог. Г. Босије није скидао очију с људи, са судбеног стола, ове једине заштите нападнутог права људског на земљи. Њега је онај тон из уста судије од два гласа, пренеразио, запрепастио. Па и г. Огист Дегиљ беше овим необично дирнут. Он је само гледао преда се. Чинило му се као да ће у земљу да пропадне.... Он је веровао у судове као у нешто узвишено. Г. Жилкред де-Муљ, беше нарастао као пласт. Он је охоло и подругљиво погледао час на г. Флавија час на његова адвоката, г. Босија. Овоме, као да је хтео рећи: «Ти, пигмеју један, зар ти да се са мном на овом пољу мериш?.... Зар ти пред оволиком светином да ми отмеш венац победе?.... Скочио бих ја онамо, где не треба, кад би ми се то догодило!.... Ти још и не знаш, јадниче један, с ким си се у коштац ухватио!....» Он устаде, на започе гласом пуним ироније: «Кад се човек дави, он се и за сламку хвата!.... Тако је. Тужитељ, сиромах он! — да би отео туђу ствар.... (Граја у публици.... г преседник прети искључењем слушалаца.... Г. Флавије скочи као муњом погођен.... Г. Босије га хвата за хаљину.... читав дар мар.... Слепи јувелир моли да изађе — тешко му је... Излази одводи га мали Фабијан.... Г. преседник опомиње г. Жилкреда, да бира удесније изразе за одбрану права своје властодавке.... Ред се у неколико повраћа.... Г. Жилкред наставља): Има прилика кад човек мора да изађе из сфере ладнокрвности. Она треба да је најобичнија браниоцима правде. Ја то признајем. Мени се измакла једна неприкладна реч.... Па јесам ли ја крив?.... Ја мислим да нисам. Сама природа овога спора, сама каквоћа доказних срестава, коју је имала доброту тужилачка страна у овом спору да састави, удеси и да употреби против несумњивог права, против својине моје властодавке г. Андроните, својине коју она «притјажава» — што и деца по нашим улицама знаду.... Али, ја ћу од сад у одбрани тог њеног права бити хладнији, умеренији и објективнији. Славни судбени сто разумеће ми положај. Ја бих се огрешио пред својом савешћу... («Ти је немаш!....» повика неко из публике.... Г. преседник скочи: «ко то рече?....» «Ја рекох» одговори један младић.... Ово би прибележено.... Г. Жилкред тражи, да се «обвињени» и казни и искључи.... «За ме је понижење да те и слушам даље.... за суд још веће.... нек суд чини своје!....» Младића казнише с 25 динара и искључише  из заседања. Ово би прибележено)... Ето, господо судије, започе г. Жилкред, и ово је један најамник, који је дошао просто по наруџбини, да чини пресију на суд, на власт, на закон.... Али шта говорим?!.... Тако је. Ово и није мала ствар. Овде је реч о једном предмету, о својини моје властодавке, који вреди милијуне.... Е, боше ту се има за што радити, викати, лармати.... Да је оно несретно доба, могло би се и отимати. (У публици опет комешање.... Г. председник да изађе из коже.... Погледа у г. Жилкреда, рекао би му: — «Умери се човече!.... Морао бих и ваше пријатеље да искључим».) «Али је сад доба закона доба реда, доба правде!.... Гвоздена рука закона не да ником да мрдне. И ја се једино ослањам на увиђавност судбеног стола. Његови су погледи строги, али и праведни.... Они виде далеко, у дубину фаличног смера, намере, прохтева тужиочева.... Данашњи је спор само једна чињеница из читавог низа других овоме подобних спорова.... Они имају своју историју. Историја је ова жалосна, крвава. У време револуције, они су расправљани — вазда на штету правде — на улици, у кућама... Сад су дошли да се пред лицем узвишеног судбеног стола - опет у истој цељи, — туђе својине дочепају Жалост је, што још није оно доба!.... Ала би се радило, ћарило — богатило!.... Тако је. Друштво још пати од оне кужне болести Она најрадије напада младе људе - па још ако су с улице, тим пре и опасније. Болест је ова прилепчива. Она грози целом друштвеном склопу.,.. Срећа је само, што нам је добро позната.... Лекари, не они сами — ми сви, треба да смо на опрезу. Овде треба лека и то — брза и радикална лека... А који су то лекари, који ли најсигурнији лекови? — Судови, закони. То су мора тој заразној друштвеној болести. Опити су већ чињени.... Они су добро испали!...» «Ја бих учтиво замолио судбени сто, рече г. Босије, да он изволи опоменути г. заступника тужене стране, да се не удаљује од предмета... Господин има доброту да овде пред судом држи нека предавања, која, не верујем, да и он сам може разумети....» «А ја бих учтиво замолио г. пуномоћника тужилачке стране, да ми не упада у реч, рече јетко г. Жилкред. Он ми, ваљда, неће предавати лекције, како ћу и на који начин да браним праведну ствар моје властодавке.... И, ако би се баш десило, да ко од нас двојице, један другом дамо каква упуства и поуке, то држим, да би се он пре морао мени обраћати но — ја њему....» «Ја овде захтевам с правом и на основу закона, да се само ограничимо на предмет и материју о којој је спор....“ «То је ствар судбеног стола, да он цени одбране и говоре парничара, као и то, да ли се која страна удалила од предмета», примети г. преседник озбиљно, «а г. заступник тужилачке стране за сад се само опомиње,  да другом не упада у роч.... Судско је да саслуша све, да цени све....» Г. Жилкред настави: «Ја до душе знам, да сам дарнуо тужилачку страну онамо, где је она најслабија — где је тишти, боли... Сад се она врпољи — хтела би мрднути, умаћи, — не даду браћа.... ваља покусати оно, што се за другог дробило.... Ко се у коло хвата у ноге се узда.... Што се пртимо у оно, што нисмо у стању понети?.... Кад сам овако у опште бацио поглед на сам карактер задњих намера тужилачке стране и његове братије, кад сам преставио, на видик изнео и штетне последице по читав друштвени склоп, по наше постојеће стање, које из тих намера потичу, — онда, ево ме, да учиним по вољи тужилачкој страни, и да пређем на саме појединости на по се у овом фамозном спору. Остављајући праведној оцени судбеног стола — хоће ли бити од решавајуће вредности ново предложени вештачки увиђај и хоће ли се дозволити да се још и оваковим зановетањем развлачи ова ствар, све то, велим, остављајући увиђавности и мудрој оцени славног судбеног стола, — ја ћу само да се дотакнем ове три ствари : а, може ли неко бити у своме делу сведок ? — б, може ли слеп да сведочи о ономе што треба да види, да позна, па да сведочи ? — и в, може ли вештачки увиђај заменити вид слепог сведока? — Но пре свега, нека ми се дозволи, да бацим поглед на цео доказни материјал, који је тужилачка страна у овом спору употребила за постигнуће своје себичне цељи Он се да поделити у две групе. Прва је група она, којом се хтело да докаже: Да је тужитељ г. Флавије негдашњи «Розети», садањи «Артур Ривијер» — рођен у законом браку — пок. Артура маркиза де-Ривијера и овога супруге пок. Ане Севињске, и даје он њихов законити син и наследник. Друга је група она, којом се желило да докаже: да је покојни Артур имао једну огрлицу и да се она сад находи у рукама г. Андроните моје властодавке, и да она по основу наслеђа има да припадне тужитељу.... Дивне намере; лепе корисне цељи!... Красан план — великолепне зграде! — само штета грдна, што се не зна, или су невештији наимари или је лошија грађа? У колико је тужилачка страна постигнула своју цељ с првом групом доказних срестава, — то се мене не тиче; то се не тиче ни овог спора.... То не може да утиче у несумњиво право моје властодавке, право, које она има на спорни предмет. За то ћу само да говорим о другој групи. Је ли тужитељ њом постигао своју цељ ?... Је ли доказао своје несумњиво право на спорни предмет, на драгоцену огрлицу г. Андроните? — Није. Он је за то морао да има три безизузетна сведока.... Упамтимо добро — три безизузетна сведока. То не тражим ја. То тражи неумитни пропис §.... нашег грађ. закона. То тражи закон, ова највиша воља у земљи! — — То закон тражи, а тужитељ тога нема. То је жалосно — ја признајем!... Његов трећи сведок — слепи јувелир — није и не може да буде у овом спору сведок из два законска узрока. Први је узрок ово: По јасној аналогији §.... нашег суд. грађ. поступка, нико не може да буде сведок у свом делу. Слепи јувелир сам признаје, да је он градио спорни предмет — скупоцену огрлицу. Ово тврди и тужилачка страна.... И — то је пуноважан и пуноправан доказ да је спорни предмет дело слепог јувелира, по ком он ни у ком случају не може, не сме да буде сведок. То би значило — сведочити самом себи — посредно; а посредно је колико и непосредно. Кад ово стоји, онда тужитељ нема трећег сведока, а кад трећег сведока нема, онда су она два прва равна — нули. Сад даље.... Баш и кад би се узело — што је немогуће, док се закон погазио не би, да би слепи јувелир и могао да сведочи у свом рођеном делу, — онда му опет сведоџба ие би вредила из другог законског узрока.... Гле закон говори отворено, јасно, чисто, разумљиво, ту ми морамо да ћутимо.... Ево шта закон каже: — «Слеп не ноже да сведочи о ономе што треба, што мора да претходно види, позна...» (види §... нашег суд. грађ. поступ.) Да би сведоџба слепог јувелира имала правне вредности, он мора да види, да позна спорни предмет, па да, на основу свог сопственог виђења и познања, изјави пред славним судбеним столом: «Јес ово је онај адиђар, који сам градио пок. Артуру; познао сам га — он је...» То, сведок није могао да учини — јер је сиромах слеп. И за то је он изузетан. И с тога тужитељ нема трећег сведока, и с тога су она два прва равна — нули!... Сад је још на реду да одговоримо на оно треће питање. И ми ћемо на то питање да одговоримо једним питањем: Где пише у закону — да се вид слепчев може заменити вештачким увиђајем? — Нигде.... Ето с каквим се доказима хтео да послужи тужитељ, па да макне од моје властодавке једну њену стварку — малу, незнатну — од цигло једног милијуна и двеста хиљада динара!... Ко се дави за сламку се хвата!... XVII Г. Босије беше човек од својих 32 — 34 године. Он је свршио у П.... најпре права па за тим државне  науке. Он беше преко сваке мере даровит, бистар и дубока погледа. Био је хладан, али где је требало енергије — ту му није било равна. Он беше оличена правда; а поред свега тога пун милосрђа. По начелима — припадао је напредној партији и у томе је остао консеквентан до своје смрти. Најпре се беше примио државне службе, али је ову морао на брзо напустити. Био је тог небата да се одмах у почетку намерио на глупа старешину — који поред све своје глупости беше уобразио да је он она важна чивица у државној машини, да би ова, чим би се та чивица извадила, одмах стала — престала да се креће. Сем овога, знало се, да има јака леђа на топраку. Ово је знао још најбоље сам претпостављени» г. Босија.... У свом званичном раду био је до крајности педантан. Ово је знак да је старешина г. Босијев био тврдоглав. Волео је да ради по «президијалима,» но по законима. «Ово ти, мени!» рекао би, кад би добио какви президијал, да што овако или онако уради «Сад бар знам на чему сам.... знам шта ћу и како ћу да поступим.... Закон, то је ништа.... мош га окренути како хоћеш... Президијал.... то је нешто. Ту је човек увек начисто.... Може свет колико хоће дрекати — залуд му!... Ја знам шта сам учинио.... Хе, не стајем ја на трулу даску!...» Он је од некуд мрзио на све млађе људе. Звао их је «жутокљунима.» Новије мисли; новије идеје сматрао је као нешто врло опасно по «постојеће  стање,» а кад би ко јавно говорио, да треба ово и оно у законима изменути, дотерати; да треба тражити већих гарантија за народне слободе, — он би то крстио одмах именом: «То је један од оних.» И ту је вазда разумевао «комунце.» : Он је још од првих дана узео на око г. Босија. «Ха, познајем ја ову тицу по перју! рекао је треће вече једном свом млађем, који му је обично вечером доносио «рапорте;» а пети је дан већ нешто напоменуо о њему у једном президијалу што га је оправио г. министру унутрашњих дела. Па и сем ових и многих других неприлика, од г. Босија се тражило много што — шта, на што он по свом карактеру и по начелима, које је исповедао, није могао пристати. Он се реши те остави државну службу и прими се адвокатуре. У оно се доба беху намножили процеси политичких криваца. Беху оптужени многи људи који су припадали радикалној партији. Ову су врсту људи називали владине пришипетље, скутоноше, џбири — «комунцима.» Кад би који од ових људи пао за што под суд, онда би се многи адвокати устезали да их на суду бране. Неки су се затезали, што су и сами мислили, да тај «лаош друштвени» и не заслужује да пред законом има своје браниоце, неки опет нису хтели да се замерају људима, који су гонили оптужене; а неки, најпосле, нису имали куражи, да се појаве као браниоци оних људи, на које се виче као на «беле вране!..» Г. Босије се од свега тога није устезао. Он је сваког бранио, ко би год зажелио, да му он буде бранилац. Он је многе и одбранио. Ово га је изнело на глас; али га је ово и предало мржњи оних људи из «виших кругова», који су били непомирљиви гониоци — радикалаца или, како би се рекло, «комунаца». У осталом г. Босије је био вазда савестан бранилац правде.... Правда, правица, право — то су били предмети његове пажње, а не лица, која су се парбила. Па и опет многи су избегавали да му своју, ијоле замашнију, ствар повере, не за то, што у њ и његову способност не би имали поуздања, већ што су знали, да не стоји добро код оних — чија ће се најзад питати: хоће ли они добити то своје право или не? — Кад је г. Флавије повео спор против г. Андроните супруге Мишеља Мозентала преседника сената у П...., онда се готово у напред знало да се овог посла неће смети да прими нико други сем г. Босија. «Да није овакових парница, сиромах Босије, не би имао никад посла!..» рекли би неки. Други, на против, жалили би г.Флавија: «Откуд он баш да нађе г. Босија?! — Он сиромах,мора изгубити парницу само за то што му је г. Босије адвокат!... Његова се на суду не меље ни с ујмом а камо ли без ујма...» «Док су једни овако говорили, трећи би опет озбиљно приметили: «Богме, г. Босије не млати никад празну сламу... Чим се он примио да заступа г. Флавија, онда знајте,  да је право на страни његовој.... Тај не брани крива, па му он рођени брат био». Ето, ко беше адвокат г. Флавија Артура Ривијера, ето ко беше противник г. Жилкреда де-Муља јавног правозаступника за варош П.... и народног посланика за срез С.....  — «Па шта сад одговара на ово тужена страна?» упита г. преседник тоном, који би се могао превести у ове три речи: «лист се окренуо»... «Ето и на њу је ред дошао!..» Г. Босије устаде, поклони се судбеном столу.... Он поче: «Ја много више поштујем светињу и узвишеност овога места, но што бих икад себи дозволио да се овде служим ниским извртањем и неистинама. Ја ово не чиним нигде; ја ово не би чинио ни за највеће своје интересе и право, а најмање за оне, мојих властодаваца и клијената. Ја ово место поштујем, обожавам!... Ја ово говорим без притворства. — Што ће ми оно?... Ја га никад требао нисам, ја га никад требати нећу — никад и нигда, а овде најмање.... Притворство је понижење.... Ово је место, пред којим лажне образине — треба да падну, лаж да се постиди, клевета — да се обелодани; сахрањена правда — да васкрсне; свака ствар да добије своју праву вредност и своје право име;  свако дело своју награду, а сва злочинства, сви преступи да добију своју заслужену казну.... Ово је место, од кога — људском пакошћу, злобом, завишћу, мрзошћу, клеветом — нападнута невиност иште, тражи праведну заштиту.... Она треба да је добије.... Пред овим местом она треба да отпоје песму: «Тебе бога хвалим!...» Суд је што и олтар. Пред њим траба да су људи смирени — готови да се исповеде као пред олтаром свевишњег Бога.... Суд је још нешто — то је образ народни.... Он је народу, што и девојци њен образ и поштење. Пред овим, дакле, светим местом, пред овим образом, угледом народним, — ја ћу да говорим с озбиљношћу и пијететом — да браним нападнуту истину, право мога властодавца.... Тужена је страна, да би и пред овим узвишеним судбеним столом одржала фалишну образину привидне невиности на лицу својих себичних намера, уплела у свој говор, у своју одбрану многе ствари, многа питања, која немају никакве везе с предметом данашњег спора. Она се јако огрешила о ово свето место, о истину. То је само за сажаљење. Има људи у нас — по несрећи и од уплива и од положаја — који налазе задовољства, да и најсићушнијим стварима приватне природе дају вид општег политичног- значаја. Они често, врло често набију и најневинијој ствари образину црну, рогату, страшну  на главу — у цељи, да је преставе свету као поноћна баука, вукодлака — као мору овога света.... Они су изврсни у машкарама. Њихов је лисац под образином скромности и искрености; њихови курјаци у безазленој овчијој кожи.... Они су мајстори да од бела граде црно, а од црног бело. Они доказују, да свету шкоди сунчана светлост.... Они препоручују мрак и помрчину. Они доказују, да је бистри кладенац отровно пиће, а устајале баруштине да крепе снагу човекову.... И ко се усуди да обавести свет — да јавно и отворено каше: дан је дан, а ноћ је ноћ.... видело је живот, а мрак је гроб; ко се усуди да рече: бистри кладенац гаси жеђ, крепи уморног; да је устајала баруштина отровно пиће — ко се усуди да приповеда истину, — тог они крсте страшним именом — «издајником». Време је ту, крајње је доба већ: да с тим људима пречистимо рачуне!...» (Живо одобравање у публици; протести са стране тужене.... Г. преседник опомиње говорника да се не удаљава од предмета....) Ово је одговор туженој страни на све оне придеве, које је она изволела да пришије чистој ствари, доказаном праву мога властодавца. Сад ћу да пређем на сам предмет. Могу и да не говорим. Нећу моћи више ништа казати но што се сама ствар казала, обелоданила. Све што закон иште ту је. Само дело, историја његова, његове најмање појединости казују све, обелодањују све.... Сваки је сведок,  сам за се, казао све.... А сви скупа нису могли ништа више да покажу, но опет — све. И све једно с другим не казује ништа више но опет — све... Па и сам спорни предмет показао је, обелоданио је — све.... Но то још није све!... И само слепило стогодишњег старца — показало је, обелоданило је све.... Друкчије није могло ни да буде. Истина је апсолутна. Обуците је у које хоћете рухо — она ће остати истина; скините је, оставите је нагу — она ће и онда остати — нага истина!... Славни судбени столе! И суд је символ — истине... Ја од те истине тражим — истину!! — — Тражим пресуду!...» Последње речи г. Босија прођоше кроз душу сакупљене публике као електрична струја... У гласу г. Босија беше нечега што не припада грешним људима. То беше глас уцвиљеног анђела правде — анђела, који је с неба слетио да заштити чистоту земаљске правде — да је грешне руке не, оскрнаве... Све се ућутало, све је онемило пред овим узвишеним гласом... Г. преседник, г. г. судије беху оборили главе... Г. Мишеље беше занемио, побледио; г. Жилкред престављаше слику сатане, кога је муња громовника погодила... Г. Огист Дегиљ гледаше с неком побожношћу у лице овог браниоца правде; а г. Флавије — шта је он радио, шта је мислио? — И негова је душа била потресена — он је прошаптао: «Благо земљи, благо народу — где се овако правда брани; благо земљи, благо народу, где се о узвишености судова овако мисли!... Та земља, тај народ — сијаће као сунце — биће светла образа и пред светом и пред историјом!..» После неколико тренутака, г. преседник устаде — баци таман и хладан поглед по целој публици, погледа обе парничне стране, па рече — са свим «званичним тоном»: »Дело ово потребује озбиљна расматрања, проучавања — са тога се оно данас пресудити не може...» Судбене ће новине огласити дан пресуђења и саопштења пресуде... Седница је судбеног стола закључена!.... XVIII — Наша би приповетка остала неподпуна, настави г. учитељ даље, — кад се не би вратили на она збића, која су се догодила после оног разговора између г. Андроните и госпођице Аделе — између ћерке и матере. Г. Андронита, потресена говором своје честите ћери, беше добила малу несвестицу. Она је сва клонула. Адела, и ако поплашена, беше толико снажна и при себи, да је могла своју матер полако да спусти  на софу. Тако је неко време г. Андронита остала бледа и непомична. Адела није знала шта да ради. Хтела је да виче за помоћ; па није смела — бојала се да не учини горе Она се смела и бризнула у плач: «Ох, слатка мајко, ја сам те убила!....» Андронита прогледа. Њене очи беху помућене. «Мајко, слатка мајко — шта ти је?... Куку мени кукавици — ја сам свему крива!... — Ниси ти крива, дете моје, ниси ти... мајка, грешна мајка твоја — свему је крива!...» То рече па се сва стресе: «У... у... ала ме дрхат подузима!.,. Проклета зима — са самог срца иде!... у... у...! Адело! — — Чујем, моја слатка мајко... одазва се Адела уздркталим гласом. — Покри ме, добро ме покри.. Затвори врата, прозоре!... Хладан ветар дува, чини ми се, са свију страна.» Адела је видила да јој је мајци тешко, врло тешко. «И — ово је све мене ради!» запиштала је сирота. Андронита је погледи. «Не плачи, чедо моје, не бој се!... Грозница мала — проћи ће... Сутра ће ми, знам, бити боље... Не мој ником ни да казујеш да сам слаба... Хоћу овде мирно да лежим у твојој соби — с дететом својим, с мојом Аделом...» Г. Андронита је волела своју ћер као очи у глави, као свој живот. Адела беше њено и првенче и мезимче — њено јединче. Адела беше свежа, весела, хитра — право срнче; она беше мудра, паметна, разборита и лепа као — уписана. Она беше најлепши пролетњи цвет, она беше — понос материн. Г. Андронита је познавала чисто срце и невину душу своје ћери. Она никад није пружила руку да ову чистоту, да ову невиност дотакне. Њен први покушај беше онда, кад је оно, по савету својих кућних пријатеља, обећала, да ће и своју лепу ћер довести у судску дворану. Она се није надала да ће наићи на онај и онакви отпор своје ћери.... Тај отпор беше, као што знамо, пун достојанства. Он беше много јачи но ауторитет воље материне.... Адела је одржала победу; али је и своју убила мајку. Андрониту је дакле спопала љута грозница.... За зимом иде врућиштина.... У врућиштини се човек занесе. Око пола ноћи Андронита је почела да бунца. Ово је Аделу престравило. А и јес било страшно. «Флавије, мој мали Флавије... сиромах!... он није више жив.... давно је преминуо.... Ја сам га убила... Ено га — одведоше га.... Не дајте — изгоре све!... Нека, нек гори — ја сам рекла!...» Ово беху прве речи које је несретна мајка у своме бунилу изговорила. И Адела је била готово изван себе. Беше настало  глухо доба ноћи, а она сама самцита са својом боном мајком. Хтела је да виче очуха — није смела. Мајка јој бунца — помиње страшне ствари. Она би скочила, узела чашу воде, покропила би је мало по лицу, па би јој рекла: «Мајко, мајко, моја слатка мајко — пробуди се, разбери се !...» И г. Андронита би отворила своје велике светле очи, погледала би Аделу, па би изнемоглим гласом рекла: «А... шта је, ћери моја?...» и одмах би се занела. Адела би је звала, викала — аја, Андронита би ударила у бунцање: «Бомјере — не карај не!.. карај ме, — ја те нисам послушала!... Не знам ја где је дете — баба Џома зна... Она га је одвела... Ано Севињска — чуј!... ја сам ти се осветила.... Ти си мене понизила — убила.... и ја сам твога сина.... Адело!... не дај ме — удавише ме!... Адела би скочила и вриснула: «Мајко, мајко, слатка мајко.... пробуди се !...» Андронита би опет прогледала. Очи су јој постале још страшније, замућеније. «Воде!...» прошаптала би промуклим гласом. Адела би јој додала воде. Она би се напила; али би се и загрцнула, закашљала и тешко јаукнула: «Пусти ме да легнем.... ах, тешких мука!.. и одмах би се занела. Лице јој беше зајапурено, дисање тешко, а бунцање све јаче и јаче. «Артуре!... не љути се!... ја те и сад волем!... Ја те никад заборавила нисам!... узела сам огрлицу твоје Ане.... јес... не дам је!.. Она је већ моја!... То ми је од тебе спомен!... Не знам је ли жив.... он није твој син.... он је Анин.... за то га мрзим!... г. Жилкреде — не дај ме!... Зар мене да уапсе?!.. шта ће рећи мој муж — Бомјер?!..» У овом бунцању назираше престрављена Адела страшну исповест своје злосретне матере.... У глухо поноћно доба њена се мајка разговарала, препирала, рвала, свађала — с ким? — С мртвима!... Адела је све чула, све упамтила. Она ову ноћ није до смрти заборавила. Њена је мати у самртном заносу, у тешким мукама непрестано помињала: Флавија, Артура, Ану Севињску, Бомјера и још многа друга имена, која, Адела, никад чула није.... Шта је значило ово све? — Адела није знала. Она је слутила, она је од сваког овог тајанственог имена презала... Чињаше јој се, е су ово дуси с онога света, дошли су, да јој одведу њену милу мајку.... «Ох, ја сам свему крива! запиштала би јадница.... ако, моја умре мајка? — куку мени!... ја сам је убила!... И тада би пала на колена поред своје боне матере, склопила би руке, погледала би небу с пуним очима  суза, па би, јецајући, молила бога, да се смилује и да подари здравља и живота њеној немоћној мајци.... Али би се одмах тргла, чим би њена мати почела да бунца: «Не дајте.... убише ме!... Флавије, мало моје сироче — опрости ми!... водите ме Флавију.... хоћу да му дам огрлицу.... Време је.... Рекао је Бомјер — мој добри Бомјер — како ме је заклео!... Тако.... на!... узми — на!... што не узмеш!... Змијо проклета!... што се ти мешаш!... ја те мрзим — одлази!... ајој!... ајој!... помагајте.... не дајте, удави ме!!...» И скочила би као бесомучена , па би унезверно бленула по соби... «Адело, чедо моје, јеси ти то?...» упитала би дркћућим гласом.... «Ох, то беше страшан сан!...» «Ја сам, моја слатка мајко, ја сам — ево ме код тебе!» одговорила би Адела усплахирено....» Ово је била страшна ноћ — ноћ у очи суђења. Пред саму зору Андронита се мало смири. Ватра мало попусти, па неста и бунцања. Тад је Адела опет пала на колена те се богу помолила — благодарила му што се смиловао на тешке муке њене матере. Овако тужна и бледа изгледала је као добри анђео који се богу моли за грешне и слабе људе. И кад први сунчани зраци обасјаше кроз прозор, Андронита прогледа и изнемоглим гласом проговори: «Ох, теби боже хвала — кад једном свану!... То беше тешка ноћ!... мало сам приспала.... А ти, чедо моје, јеси ти што спавала? — Ниси, знам!... иди — одмори се!... Мени је сад боље....» Адела је ћутала. Црна минула ноћ није јој с ума силазила. «Је ли когод долазио — јеси коме јављала за моју слабост? упита Андронита изнемогло. — Нисам... одговори Адела и дубоко уздахну» — Добро си учинила.... Знам, много сам којешта трабуњала. Овакву сам грозницу још једном у животу имала — давно је то било; и она беше тешка страшна ноћ... чини ми се ово је наставак оне.... Ја у грозници свашта говорим — тако је, без сумње, и ноћас било? упита г-ђа Андронита своју ћер, а очи јој се напунише суза. — Било вам је врло тешко, мати, одговори Адела избегавајући овај говор, ја управ и не знам, не памтим шта сте говорили.... — Јес, јес; ја знам све... Ја сам одвећ потресена... Бог је милостив — ја ово не могу да преживим.... Сирото моје дете — на коме га остављам?!... Како све хоће да прими своју награду.... то рече, па се окрете од своје ћери, а крупне јој сузе грунуше из очију. — За име бога, мајко, не говорите тако.... Ви ми срце парате!» повика Адела и бризну у плач и јецање. Андронита се окрете.... Мати и ћер гледаху једна другу тужно и невесело  — као на последњем растанку.... Обе беху клонуле, изнемогле. Прва од потреса и тешке боље; друга од обојега, и од још нечег страшнијега — од помисли, да своју не изгуби мајку. «Не, не, повика Адела вама неће ништа бити... Ви лепо, разумно говорите — лепо гледате.... Како сте ноћас ружно изгледали!... Ја сам се молила богу... — Бог је чуо моју молитву.... Ви сте мирно заспали.... Ви ћете да живите... Ја ћу се и дан и ноћ богу молити.... Он ће вам дати живота и здравља и — ја ћу од сад увек....» Адела се загуши у плачу и јецању. «Немој плакати, чедо моје», рече г. Андронита нешто мирнијим тоном, «немој плакати!... Мени, може дати бог, неће бити ништа — бог је милостив.... Мени је истина тешко, врло тешко; ал не толико од боље колико од нечег другог.... То ме мучи, гризе, кида живот мој.... Ко зна? — ја не знам.... можда у свему лежи неумитни прст судбине!... Ми смо слаба створења, ми смо играчка неке невидљиве силе, моћи, која нас је и хитила у ово море од страсти, прохтева, беда, невоља, несрећа и хиљаду других наших господара.... На мојој је души тежак грех.... Он ме притискује као поноћна мора, он мучи душу моју — он је отровао цео живот мој.... Коме да га откријем — коме да се исповедим?...» Г. Андронита је окренула главу од своје ћери Њен је глас дрктао као у тешке покајнице. Адела је била занемила. Паде јој на ум ноћашње материно бунцање, паде јој на ум данашња злосретна парница, и све се то споји са садањим говором њезине матере, с тешким грехом што га ова на души носи.... Све ове мисли посукташе као црни паклени ројеви ... Она је дрктала од страшна сна, који се поче да претвара у још страшнију јаву.... Андронита се наједаред окрете: «Адело, ћери моја, данас је суђење — је ли?...» Адела је ћутала. «И суд ће да пресуди — знам како.... сигурна сам... То је страшно!...» Адела се, трже. У гласу њене матере беше нечега, што је Аделу као гром погодило. «Јеси писала судбеном столу да доћи не могу? упита Андронита и на устима јој се опази необичан осмејак. — Нисам, одговори Адела потресено, хоћу ли да му сад пишем?... — Јес, јес, пиши му. Видиш, слаба сам — не могу ићи; а не можеш ни ти.... Ти треба да си сад увек код твоје мајке... Нека их нек суде — како хоће и како знају!... Ја ћу опет да чиним своје — морам! — пре се не могу растати с грешном душом!...» После неколико тренутака, послужитељ г. Андроните однео је једно писамце судбеном столу.... Адела беше села до своје, боне мајке. Г. Андронита, беше узела лепу белу руку своје ћери па је  миловаше с пуно материнске њежности и милоште. Оне гледаху једна у другу, а крупне сузе блистаху им се у очима. Андронита је нешто шаптала својој ћери. Ова је слушала с пуно интереса. И само би с часа на час преко њена бледа лица прелазио по који таман облачак. Једном је хтела као опржена да скочи — да од своје побегне мајке; али јој Андронита није дала. Она је држала своју ћер за руку као утопљеница.... «Ето, Адело, сад знаш све,» повикала је несретна мајка. «Ти си мој анђео — ти си ме задржала да се у нов грех не уваљујем... Ти си мој свештеник — теби сам се исповедила.... Сад ми је души лакше, сад ћу мирно да умрем». Адела беше бледа, нема... Она је од своје мајке чула много, врло много. На њено се чело навукоше тамне боре. Оне се тамо скаменише. Срце јој се грчевито стеже, а у грудма осети нешто хладно, тешко — као санту леда. Пред очима јој сташе играти светлаци, а соба, предмети по соби почеше се витлати у ковитлац.... Она се заљуља и — колико је дуга паде онесвешћена пред запрепашћену и полумртву мајку... XIX — У оно доба, настави г. учитељ своју занимљиву причу, беше на гласу гостионица код Белог лабуда у улици Монмартовој у П.... Тамо је могао  човек и да руча и да вечера за један динар. Гостионица код Белог лабуда није била чувена само са своје јевтиноће, колико и с нечувено замашних порција добра, укусна и вазда фришка јела и многих других добрих страна. Кажу, да би угоститељка, г. Жанета, сваког свог госта по лицу познала — како стоји с кесом и желуцем. Она би овим бедницима приступала као најотменијим својим гостима, нашла би им сама место, понудила би их да седну, па би им смешећи се рекла: «Добро сте ми дошли, господо!.. Седите! — ви сте данас моји гости!...» и одмах би наредила да им се донесе ручак ил’ вечера — како је већ чему време било. Њена је гостионица имала четири одељења. Два су била првог а два другог реда. У самој ствари ово је било само по називу: јело, услуга и све остало било је свуда подједнако. Разуме се по себи, да је гостионица била вазда пуна пунцита. У време ручка и вечере човек није могао да добије место где да седне. — Редовни гости г. Жанетини били су радници и ђаци из сиромашнијих кућа; али се врло често дешавало, да се вечером искупи по неколико десетина — медицинара, правника, филозофа, техничара и из отменијих кућа. Жанета би им одредила своје најбоље одељење. Ови би млади људи обично претресали дневна питања, критиковали би ове и оне владине поступке,  осуђивали би самовољу и злоупотребе појединих владиних органа, исмевали би застарели систем јавне наставе — једном речи, они би скроз и скроз прорешетали цело друштво и његове установе. Они би дошли до закључка: да је све трошно, труло, да све чека на вештије и енергичније наимарске руке.. О народном преставништву рекли би; «Данашње народно преставништво, овако како је и из каквих се елемената саставља и по начину како се оно образује, по пословнику како оно свој посао обавља, — не може никад бити израз народне воље ни одговорити очекивању народних потреба. Оно је вешто склопљени апарат којим само влада уме да рукује и да му даје правац куд јој се свиди. Окрећите га ви како хоћете, чините шта знате, резултат резултата биће свакад — да се оно усвоји, прими, што влада тражи, жели, захтева. Разуме се по себи, она има трећину гласова који престављају горњи дом. Она ове гласове сама бира. Она, ваљда не ће никад слудовати да тамо шаље своје «противнике». Она ово чини но закону — за то јој нико ни замерати не може. Сем овога, она употребљава сва срества што јој стоје на расположењу — а ова су, знамо, огромна, силна, — те при изборима, путем кортешовања, протури најмање још једну трећину својих кондидата... Сетимо се само, шта је чинила док је протурала свог љубимца г. Жилкреда — ову креатуру а не човека за посланика у срезу С... Ови људи ни од шта не  презају. Они имају пред очима своју цељ. За срества никад не распитују. Ову јежовљанску методу за постизавање цељи усвојиле су готово све владе.... И тако влада добија две трећине гласова на самим изборима. Оволико она може да добије при најгорим околностима. Али она се и с тим не задовољава. Она тера даље. Имајући већину од две трећине, која није производ народног избора, но владине иницијативе, — она, влада, иде даље својој сигурној мети. Она из ове овоје већине бира преседника, потпреседника, секретаре, одборе — она, дакле, скапа онај свој апарат, којим гради земљи законе, одобрава своје поступке, прегледа и одобрава државни буџет који се ставља њој на расположење. Но то није све. Она овим апаратом узима на око онај окрњак од оне треће трећине народних посланика, што је прошао кроз ватру и воду па се тако кристалисао у светло тело праве, истинске, народне воље... Кад се хоће, онда се може наћи и у јајету длака; а како се не би нашла ма каква омашка коју је бирачки одбор учинио или против целисходности, или против законске формалности, или против уобичајене практике — па онда, разуме се наступа случај да се може узвикнути: ако се игде да места неправилностима, противзаконитостима, нецелисходностима, непрактичностима, — свему се томе не сме дати места у народном преставништву.... Апарат клима главом. Он уништава избор.... И онда наступа она по сваку владу повољна изрека: «Што  слабија мањина, то јача већина; што јача већина, то слабија мањина; што слабији наши противници, то јачи ми; што јачи ми, то слабији наши противници»... И заиста и ако је мањина израз праве народне воље њој се већина, онаква каква је, може од миле воље смејати, па ма она — мањина — говорила устима мудрог Соломона и праведног Аристида. Њен глас остаје глас вапијућег у пустињи... Разуме се, већина остаје већина. Она је што и — закон. Па ако се и догоди да какав њен закон одговори интересима народним, онда се издаје мудрој и патриотској влади похвала; а ако се, по несрећи, догоди да из овог апарата искочи каква законска наказа, од које се и сама влада застиди, кад она у живот ступи, онда, разуме се, влада окрене други лист. Она викне: «Тако сте ви, народни посланици решили!... Што кривите мене?!...» И онај апарат скромно климне главом: «Тако је... Ми смо криви!..» И влада остане опет чиста и непогрешива....» Овде су по кашто падале и крупније речи. По неки би узвикнуо: «3ар има што јаловије од наше министарске одговорности?.. Наша је министарска одговорност ограђена кинеским зидом, она има дебљи панцир но амерички монитор... Ово је најнеодговорнија министарска одговорност у свету!...» Ето како се на крупно бистрила политика у гостионици код «Белог Лабуда». Срећа је само што се никад није догодило да тај њихов бистреж дође, што но веле, власти до знања, а они би у оно време лепо повукли мачка за реп. Па и с тога је кућа г. Жанете била одвећ поштована и уважена. — Г. Жанета је имала око својих 41—46 година. Своју је младост провела у једној од првих племићских кућа. По својој нарави била је одвећ издашне руке и добра и искрена срца. Кад оно племство у време револуције прште на све стране, она се на једаред нађе на улици без службе и без паре и динара. Сирота Жанета није никад помишљала на црне дане. Они јој дођоше. Умал није скапала од глади. Од тога је спасе млад један човек који у то доба држаше ашчиницу у улици Сен-Маглоарској. Њену је имала да благодари што није умрла где-год под туђом стрехом. Од њега је научила да се ослања на свој сопствени рад и на своју сопствену снагу: од њега је научила да буде штедљива — где треба; али и да буде милосрдна према беди и невољи. Помоћу његовом је и сама отворила најпре ашчиницу, за тим омању гостионицу.... И најпосле је видимо у својој рођеној кући где држи гостионицу код «Белог Лабуда» — видимо је као праву сиротињску мајку..... Доцкан у вече оног истог дана, кад је преседник краљ. судбеног стола закључио седницу, беше гостионица код «Белог Лабуда» дупком пуна. Водила се жива препирка. О чему? — О парници Флавијевој. Овде се на ситно претресала и критиковала цела судска процедура. Најстрожије је осуђивано партајско држање преседниково. «Мисле ли ти људи, повикао је г. Лоренсо правник четврте године на университету П...., да овај свет нема ни мрве мозга, ни мрве здравог суђења, те да не би могао разликовати бело од црнога и црно од белог?... Имају ли ти људи образа да овом свету у очи погледају?!... Знаду ли они какву несретну рану задају нашем вајном правосуђу — оним очевидним одобравањем ниског и прљавог извртања јасно доказане ствари?.. — Али им бар не оста дужан онај младић... Алал му вера, што онако отворено, пред судбеним столом оном, по свој прилици, љубимцу преседникову, оној мумији у брк рече, да савести нем.,... Тај нам је младић свима осветлао образ.... Може ли когод знати који је и како се он зове?“ — упитаће г. Ришар Дибоа свршени текничар. На то ће одговорити један стари радник који је досле слушао жив разговор ових младих људи: „Младић се онај зове Ханри Баљар. Он је син оног чувеног јунака бастиљског, што је први јуришио на стражару и својим маљем оборио неколико војника, ал је и сам пао под кишом од куршума. Његов први  јуриш на Бастиљу решио је целу ствар. За њ се може рећи: он је својим маљем разорио Бастиљу, ову несретну гробницу која је толико хиљада невиних људи прождрла, ову аветињу нашег лепог П.... ово страшило минулог века.... — Нека му је слава од нас и од свију наших потомака! повика г. Пиже Дабен философ треће године. — Он је оставио достојна сина — замену своју... И његов је син данас први јуришио на подлост и на нечувени безобразлук. Види се да ивер не пада далеко од свог пања.... — Вјера и бог, људи, ја сам до самог данашњег дана мислио, да је наш друг Флавије у манији.... Али данас — својим ушима нисам могао да верујем. Зар се и онакве ствари могу догађати у наше доба ?... Јес сад већ видим шта је. Само сам радознао шта ће тај славни судбени сто радити са г. Андронитом.... Она је учинила покушај убиства једног детета које јој је поверено; она је учинила дело утаје у вредности од 1,200.000 динара. Докази су непобитни... Да није било оног загонетног човека да сирото дете ишчупа од оне проклете бабе — данас Флавије не би био међ живима....» Овако резоноваше г. Мабел Ашил свршени правник на университету П..... «Ко се могао надати, да ће жена од положаја као што је г. Андронита, ћер пок Друина маркиза Бонвиљског супруга пок. Бомјера де-Рула, моћи извршити онаква  недела за који би једва имали способности најокорелији лупежи?» — приметиће неко из дружине. — Г. Жанета беше села на своју наслоњачу. Она је с пажњом слушала разговор својих младих гостију. Кад је поменуто име г Андроните, ћери пок. Друина маркиза Бонвиљског, она се чисто трже. Од тог тренутка слушала је с необичном радозналошћу. Она се беше, тако рећи, сва у ухо претворила. Међу тим су њени гости до најмањих ситница претресали цео спор о драгоценој огрлици; поменули су сва имена која су ма чим везана за ту злосретну парницу. Они су се јако чудили како се г. Босију пуномоћнику Флавијеву, измакло из вида да захтева, да се против г. Андроните отвори кривично ислеђење. Г. Жанета је пребледила кад је ове речи чула. «Море де ко ће погодити», рећи ће један из четврте годино права за што г. Андронита не дође на суђење? — — Да не чује бруку и грдило, одговори му се са свију страна. — Срећа је само за госпођицу Аделу што и она дошла није — а, знате, беше се пронео глас да ће и она присуствовати на суђењу — прихвати г. Роше техничар треће године.... «То је најбоља, најчеститија цура коју ја знам из већих, отмених кућа.... Њу би убила она несретна открића из прошлости њене матере.... Ја сам баш захвалан г. Босију, што није захтевао,  да се још већа брука начини.... Ако је крива мати — за што да пропадне она невина девојка?....» — Баш вам хвала, г. Роше!... рече г. Жанета потресено. «И ја осуђујем несретну г. Андрониту; али је морам и да сажаљујем.... Она није била тако покварена срца... Она је морала то учинити у своме лудилу.... Ја сам уверена!...» — Шта да ви, г. Жането, не познајете изближе ту жену ? — упиташе сви у глас. — Више, може бити, но ико у П.... одговори г. Жанета и замисли се. — Па кажите нам, бога вам, бар што год из њеног ранијег живота.,.. Нећете ли ви што знати што би бацило живље светлости на ову несретну матер Аделину? упитаће г. Роше са особитим учешћем. — Тако ме је исто упитао и мој добротвор онај чудни човек ком имам да благодарим што ову кућу имам над главом, и што и сама могу данас да учиним коме беднику макар и малу, услугу.... И њему сам казала што сам знала о тој жени.... И вама — немам шта друго да кажем...» одговори г. Жанета још једнако замишљено. — «Мој отац, започе г. Жанета, после кратког ћутања, био је сајџија — човек слабог капитала, с петоро нејаке дечице. Он умре после дуге и тешке болести и нас остави у врло бедном стању. Још га нису били  ни на гробље однели, а већ стигоше повериоци те пописаше оно мало алата и неколико сатова. Моја мати беше частољубива. Не зна се или јој теже беше што је изгубила хранитеља своје деце или што је морала да гледа своју срамоту — попис кућних и дућанских ствари, а још мртвац у кући.... Боже, ја тешка ли је сиротиња!... Знам лепо, као да је јуче било, кад без корице хлеба омркнемо и осванемо, осванемо и омркнемо. Мени је тада било 10—12 година;, мом брату око осам, мојој млађој сестри шест, а двема најмлађим, које беху близнакиње, беше четири године. Моје мале сестрице пиштале су као црви — од глади. Мој брат беше паметно, разборито дете. Чињаше се као да је знало — шта је то кад се нема. Наша је сирота мати некуд често одлазила — не би је било позадуго. Како смо је жудно погледали — кад ће се на врата помолити!- Она би се враћала, сетна и невесела — без коре хлеба. Овако би се више пута догађало. Нашу муку нико није у стању описати ... Мој се мали брат тад разболео и — умро; разуме се — од глади.... Његове последње речи беху: «Мајко, ја нисам гладан.... И онда у свету беше врло мало милосрђа.... И г. Жанети би грунуле сузе из очију. «Моја се мати, настави г. Жанета даље, однекуд познавала с г. Лујзом удовом пок. Марсела Бонвиљског. Она ме једном одведе кући г. Лујзе. Њеној ћери могаше тада бити око 8—10 година. Ја сам била  лепушкаста и веселе нарави. Одмах се запазимо. Она ми покаже све своје велике красно обучене лутке. Ја сам се свему одиста дивила. То се некако допадне Андронити. Она отрчи мајци па рече: «Мајко нек остане Жанета код мене — да се играмо. Г. Лујза рече: «само ако дозволи г. Ернестина», — тако се звала моја пок. мајка. Моја мати једва дочека. Ово је било у добри час. Моје сестре и моја мати нису више трпиле никакву беду. Али заман — и оне су све у три године помрле...» И ту је опет г. Женета бризнула у плач. «Ја и мала и Андронита,» настави г. Жанета даље, «запазимо се као две сестре. Заједно смо расле и играле се. Она је учила у кући. Што је бивала већа, што је више учила, све је постајала поношљивија и замишљенија. Била је преко мере лепа. У својој шеснастој години беше већ девојка у напун. Још је у том добу почела да се игра ватре која је у мал главе не стаде. Ни једна девојка у оно доба није имала више обожалаца из првих кућа као она. Ово је у њој подигло охолу сујету, која свакој девојци шкоди. Она је имала ту несретну слабост да сваког свог обожаоца доведе до лудила — па да га досле грозно исмеје. И заиста, њена једна једина реч, пропраћена ђаволастим осмехом беше довољна да каквом младићу помути памет. Како је прошао г. Шарл Дебрижен Конт Дивињон, како ли г. Емил Флоријан маркиз де-Бранли и још, многи други, — то да вам и не казујем.... Једнога дана буде нам престављен г. Артур маркиз де-Ривијер. То беше човек млад, стасит, даровит, брижљиво образован и, кано причаше, један од најбогатијих племића. Одмах сам приметила, да га је госпођица Андронита узела на око. Хтела га је увући у своју познату мрежу. Он се према њој понашао с пуно учтивости и поштовања, с пуно уљудности и достојанства — баш како доликоваше једном образованом младићу његова положаја. Госпоица Андронита, изненађена необичним држањем њеног новог госта повуче се у неколико, али не са свим — већ да се прибере те да доцније с новим и сигурнијим јуришима задовољи свој каприс.... Она ми је увек поверавала по коју своју тајну. Чим се г. Артур с њом опрости, она ми необичним гласом рече: «Овај млади племић хоће и сувише да је паметан... Он нешто одвише мудрује.... Шта велиш, после колико ћу га дана видити пред мојим ногама, у прашини — где гледа, блене у ме — чека да му коју благу реч рекнем, да се бар надати може — исто као какво гладно псетанце што чека да му се са стола баци по која кошчица — да је оглође ?...» Ја сам ћутала. Жао ми је било г. Артура. Држала сама да он ово није заслуживао. — — Г. Артур је редовно долазио. И. за чудо божије,  он је увек остао онако пријатан, љубазан и опет вазда — уздржљив. С госпођицом Андронитом већ није тако било. Она је хтела да улови г. Артура у своју мрежу, па се наједаред нашла сама уловљена у мрежи Артуровој.... Самољубље увек само себе казни. Госпођица Андронита се беше предала чудним сновима. Она не би по сву — драгу ноћ око на око свела. Дан би јој се учинио година — кад би г. Артур био ма чим спречен да нам учини посету. Кад би дошао, она би се одмах разведрила. Дуго би ћутали и не би знали о чему најпре да почну. Андронита би упрла своје велике црне очи у г. Артура, и он би тада гледао преда се, чим би он погледао у Андрониту, ову би посуло руменило по лицу и она би оборила очи преда се а њене велике трепавице бациле би своју сенку по њеном прекрасном лицу.... Тада би изгледала преко сваке мере лепа — није вајде, њој тада у лепоти није било равне. Андронита је у свакој Артуровој речи назирала — своје успех. Пошто би он отишао, она би са мном о њену говорила до мркла мрака, по кад кад до саме зоре.... Она би сваку његову реч понављала, окретала би је на сто страна, и на свакој би страни нашла сигуран успех свој.... «Јеси чула», упитала би ме, како ми он рече: — «Ваша ме доброта, госпођице, одвећ обвезује...» То је рекао, је ли, па је после ућутао и оборио очи — ?.... То значи — смео се.... Тако је.... Сигурна сам.... Је сам ли ти рекла?... Али није вајде; он је пријатан човек.... Ја сам готова да према њему будем мање строга. Ја бих само ћутала. Чинило ми се да је боље да јој ништа не одговарам. Бојала сам сам се да се госпођица не вара у својим претпоставкама. Бојала сам се; али се нисам убојала. Прође не колико дана а г. Артур нас не посети. Андронита умал не полуди. Сад већ од мене није крила. Она га је од првог часа заволела. Сад без њега — нема живота.... «Оно је из мене бес говорио», повикала би очајно кајући се што је о овом човеку мислила као и о оним осталим што су пузили пред њеним ногама.... «Ово је човек ког је моје срце за тако дуго доба тражило.... Јес, јес — ја без овог човека живити не могу.... Ја сам се решила — чим дође открићу му све.... Мајка ми покварити не ће.... За ме нема угледније прилике — ја сам нашла свој идеал.... Једна моја реч — па ћу бити сретна....» Али како несретно изненађење?! Тог истог вечера добије мати госпођице Андроните од г. Артура овакав позив: «Част ми је, узвишена госпођо — да вас позовем да ме са својом породицом удостојите вашом високом  посетои — да будете учасници моје веридбе с госпођицом Аном Контесом Севињском.... Како сам сретан што се могу назвати ваш слуга. 14 маја 17.... у П.... Артур маркиз де-Ривијер.» Јес, то сам добро упамтила. то је било 14 маја 17... године.... Овај позив умал што није стао главе несретне Андроните.... Кад је за њ чула, кад га је видила, прочитала — пала је као мртва у несвест. То је сву кућу узбунило. Лекар се срећом у брзо добавио. Андронита је истина дошла себи ал тек да у нове муке пређе. Шчепа је љута грозница Зубима је грозно цвокотала, а с часа се на час у целом телу стресала да је је било стра и гледати. Око пола ноћи неста зиме. Она уступи место врућиштини — — Андронита поче да бунца. Прве јој речи беху: «Ја сам испрошена!.. честитајте ми.... Артуре — чуј... ти мораш бити мој.... Дај ми ту змију — да јој главу раздрузгам.... она ме ујела.... ала лопти крв.... пред моје ноге, робе, тако!... Сад ти праштам!...» То беше заиста страшна ноћ. Мати Андронитина се трзала од сваке речи њене ћери, као кад би је ко ножем убо. Ја сам седила и плакала. Жао ми је било Андроните као сестре рођење.... Она је ипак имала добро, повратљиво срце.... Сутра дан тек око подне грозница попусти и сирота  Андронита мирно заспа. Кад се пробудила и своје велике очи отворила, она чисто не знађаше шта је било с њом. Она је необично гледала час у своју мајку, час у мене, а час у лекара — као да нас је хтела да упита: «Где сам ово ја.... шта је било са мном?..» Видило се — да је још усплахирана..., Лекар је зебао да сирота не помери памећу. Она остаде у постељи три пуне недеље... Лекари су још првих дана саветовали да оставимо П.... чим то буде могуће. Тако смо и учинили. Одемо у Бретању — на пољско добро деда Андронитина по мајци. Ту останемо годину и четири месеца. Андронита се мало поврати, опорави — али она више не беше ни она девојка, ни дај боже. Она постаде замишљена, озбиљна а по кад што и туробна. И ја би се запрепастила кад би је погледала како укочено гледа у земљу са стегнутим вилицама и стиснутом песницом... Ми смо тамо живили доста у осами. По кашто би нас изненадио својом посетом г. Бомјер де Рул. Овај је имао своје пољско добро на неколико миља од нас удаљено. И то беше красан младић с добрим и искреним срцем.... На велико наше чудо посетише нас и г. Шарл Дебрижен и г. Емил Флоријан.... Они су се заканили чак из П.... да нас као стари кућни пријатељи посете. Госпођица би их примила хладним и немим смешењем. Тешки онај душевни потрес учинио је да је Андронита постала са свим друга девојка — и  по нарави и по опхођењу. Она никад није хтела да - помене о својој болести, а још мање да зажели да се у П.... врати. Кад јој једном мати рече, да је већ доба да се куће сетимо, — она је сва планула: «Ви идите.... Ја ћу са Жанетом остати овде до смрти!...» Чинило се, као да није била при себи, кад је онако мајци одговорила. Њена је мати дубоко уздахнула. Више јој о повратку у П.... није хтела никад помињати. Једнога дана, рано из јутра, посети нас г. Бомјер де Рул. Дошао је да се с нама опрости. Добио је писмо од свог најприснијег пријатеља г. Артура де-Ривијера. Позива га пријатељ његов да му се у тузи нађе — умрла му је много љубљена супруга Ана Севињска. Овај је глас као гром погодио и госпођицу Андрониту.... После три дана већ смо били у П.. У путу нас је пратио г. Бомјер. За чудо, што је Андронита изгледала доста расположено. Она би по ваздан којешта ћеретала. С г. Бомјером је почела да се интимније опходи. Чим смо дошли у П.... Андронита ми поверљиво наложи, да како знам изнађем пут, те да се известим — шта ради г. Артур. Ја сам тачно извршила мисију. Сазнам да г. Артур горко гужа за својом добром  невестом која је умрла на порођају, и да је све мере предузео не би л’му дете остало живо. То кажем све госпођици. Она се необично запламти у лицу: «3ар да ми и мртва мучиш душу моју?!...» повикала је као изван себе. Андронита је покушала преко своје матере — да би г. Артур обновио своје пријатељске посете у кући нашој. И ако г. Лујза није никад ништа могла да одрече својој ћери, — опет је нашла разлога да ово попреко одбије. Међу тим нас је посећавао г. Бомјер скоро сваки дан. Андронита би сњим радо провела који час у разговору. Она је увек умела да избере начин, како би се разговор окренуо о г. Артуру, о смрти његове покојне супруге и о његовом малом синчићу. И вазда би резултат резултата био: да је г. Артур неутешим за својим другом, и да сад живи једино за љубав свог малог синчића. Г. Бомјер беше постао љубоморан. Одавно сам опазила да овај човек има према Андронити и других осећања — сем оних што се зову — осећаји кућњег пријатеља. Ово је морала опазити и госпођа Лујза. Она би вазда дочекивала и испраћала г. Бомјера као свог сина. И он је, својим одличним понашањем, својом уљудношћу и искреношћу заиста то и заслуживао. Међу тим су нас посећавали још једнако и г. Шарл  Дебрижен и г Емил Флоријан. Они су мислили да им се сунце среће почело смешити, кад их с онаком уљудношћу дочекује и испраћа госпођица Андронита. У ње не беше више прохтева да кога види понижена за то, што се усудио, да се загледа у њену лепоту и да помисли, да је достојан да њену лепу руку поиште.... Једнога дана, од прилике на три године, по смрти Ане Севињске, бејасмо се — ја и госпођица Андронита — извезле у поље. Ово беше пред само вече. Кад смо се кући враћали, сретнемо једна лепа отворена кола запрегнута с два вранца као с две виле. У колима је седио г. Артур де-Ривијер Он на крилу држаше детенце од 2 — 3 године — пуно, лепо као златну јабуку. С десне стране г. Артура седио је г. Бомјер де-Рул. Ишли смо полако. Госпођица Андронита беше бледа: она је сва цептила. Оба млада господина најучтивије поздравише Андрониту. Она само климну главом и прошапта: «Реци кочијашу нек тера брже!... Није ми добро...» Сутра дан нас посети г. Бомјер. Андронита бледа и потресена, обасипаше га с хиљаду којекаквих питања.... Резултат целог разговора био је: После пет дана г. Бомјер испроси госпођицу Андрониту. На тој је прошевини био и г. Артур са својим малим сином. У то доба већ беше почело оно грозно комешање. Говорило се да је у народу велико зло. Свак је живи стрепио. Не прође ни година а сазва се велика народна  скупштина — и онда букну она несретна револуција.... Ја управ ни сама не знадох шта би....Текем сам вид'ла да је онда била скупља главица купуса од човечије главе.... Да не да бог више онаква крвава времена!... У највећем оном метежу — једног дана г. Бомјер и г. Андронита омркоше а не освануше.... Од то доба нити сам што чула о њима ни о г. Артуру и његову сину.... Једном сам приликом све ово испричала и мом добротвору. Чудо божје! — Он је плакао као мало дете. Он се једном спреми и оде у Лондон. После две - три недеље врати се врло тужан и невесео. Онда сам већ држала ону малу гостионицу у латинској улици. Он ме посети. Прве су му речи биле: «Причајте ми још једном о г. Артуру маркизу де-Ривијеру, о госпођици Андронити, о г. Бомјеру де-Рулу!... Немојте ни најмање ситнице изостављати!... И ја му све ово испричах. Он се стресе и повика: «Проклета жена!... Она је то све израдила!!..» Од то доба нисам никад видила мог добротвора. Као да пропаде у земљу.... Не може бити да и његова судба није везана за ма коју од ових личности!...» «А како се звао тај ваш добротвор?» — упитаће г. Ришар Дибоа. «Звао се Огист», одговори г. Жанета. «А презиме?...» «То ми није никад казао....» одговори г. Жанета и удуби се у мисли. — XX — Г. Бижо Ле Саван преседник краљевског судбеног стола — био је човек од «заслуга» у многом погледу, настави г. учитељ даље. С тога је нужно да он и у нашој причи заузме своје место. Могло му је бити око 45 — 50 година, а изгледао је као да му нема ни 40. Он је био одвећ тачан у подмиривању свога желуца. Имао је обичај да чим руча — онако сит — одређује шта ће се за вечеру спремити, а чим опет вечера, одређивао је шта ће сутра за ручак. Кад би га ко, шале ради, дирнуо — одговорно би му весело смејући се: «Будало једна, зар не знаш да је желудац господар света?!.. Шта сам ја — слабо створење — да му се противим?... Желудац је средсредна тачка око које се све витла.... У осталом познао сам да двапут слађе ручам ил вечерам она јела, која сам сит изабрао а гладан јео. То је мој проналазак!..» Г. Бижо је припадао по својим «начелима» — партији г. Мишеља Мозентала, ако још у неким стварима и приликама није и прегонио — што у осталом није његовој партији никад шкодило. Ништа му није будаластије изгледало до кад би ко тврдио — да у свету ваља подизати, неговати морал, и будити осећање према милосрђу. Он би рекао: „Те две безсмислице, та два појма, без стварне важности, ваља избрисати из сваког речника...“ О милосрђу би нарочито додао: „Милосрђе нам налаже, да бедним и невољним притичемо у помоћ; а ја велим: грех је, и то смртни грех, — чупати из беде и невоље оне, које је сам господ бог бацио у беду и невољу.... Слаби човек није позван, да ремети божија наређења!...“ Причало се, да се г. Ле Саван само у овим приликама позивао на грех и на бога — иначе ни овим појмовима није био баш толико наклоњен. — Још у 24 години добио је указно звање. Све су га владе сматрале као човека „поуздана“ — „употребљива“. У политичким — кривичним — процесима био је неумитан судија. Он би рекао: «Према сваком политичном оптуженику суд мора бити строг.... У овим питањима он се не мора обазирати на којекакве законске ситнице и формалности. То захтева виши политични резон.... Политичне оптуженике оптужује држава по званичној дужности. Она никад не греши. И по томе, чим она кога једном већ оптужи — казнимо га — и што строжије — тим боље. Друкчије би лабавили ауторитет власти; а ко лабави ауторитет власти — тај ствара поље безвлашћу —  анархији. То бар судови не смеду чинити ... Она стара изрека: «боље је деведесет и девет кривих пустити но једног невиног осудити« — треба, мора да се у свима криминално-политичним процесима примењује у обрнутом виду, ако мислимо, ако желимо да се у земљи заведе, одржи чврст «ред» и «поредак».... Г. Бижо је ове принципе у главном примио од г. Криша Мањела преседника великог суда у П.... коме је био и секретар и судија док је г. Криш био преседник при нижим судовима. «Независност судска и чврст ред и поредак у земљи — не могу опстати једно поред другог. Ово последње мора се вазда претпостављати оном првом...» Тако је г. Криш Мањел учио свога љубимца г. Бижа. Од свију адвоката, код ова два славна мужа што људма правду деле — најбоље је стајао г. Жилкред де-Муљ заступник г. Андроните, а најгоре г. Босије заступник Флавијев. Онај је добијао најмасније масе да им бранилац буде; а овај пуку смротињу која је за каква злочинства ил преступе оптужена, разуме се само која нису била политичке боје. Г. Бижо није марио да адвокати много резонују. Он је хтео да сваки у кратко каже шта хоће — њему, па ће после он — Ле Саван — издиктирати у перо деловођи. Кажу да је био одвећ вичан мајстор у стилизацији.... Често прости парничари нису могли да познаду свој говор који су они казали г. преседнику  а овај деловођи. Истина, било је прилика, где би он из два три навода, која је навела каква парнична страна, извео толико диктанда — да не би стало на читав табак. Ако би ко слудовао, да примети, да то парничар ни казао није, — онда тешко томе! Он би се огласио за клеветника — да поднеће суду, да овај друго записује, но што је дотична страна навела. Нико се тако прославио није у разноликом тумачењу једних истих законских наређења, примењених на једне исте случајеве, као г. Криш Мањел и овога љубимац г. Бижо Ле Саван. На једнобразност при суђењу и пресуђивању једнаких спорова — они нису много полагали. Прилике, околности, личности, односи и многе друге ствари куд и камо биле су меродавније. Залуду би јадни адвокати подносили извршне пресуде, из којих би се видело, да је тај и тај спор, који је и по основу и по доказима истоветан с овим или оним спором пресуђен са свим друкчије.... Г. би се Бижо насмејао тој наивности адвокатској. Он би одговорио: «Где пише, г. првозаступниче, у закону, да мене веже оно суђење и разумевање, што је неко лане судио и пресудио овако и онако? — Суд суди по свом нахођењу, по закону и по ономе што дотична акта заклапају; ви, као јавни адвокат , не смете наводити оно, што се не односи чисто за онај спор који ви браните!...» Врло се често догађало да је сиромах адвокат морао да буде кажњен као адвокат који се служи изразима који би ишли да чине пресију на суд да ово или оно пресуди по његовој вољи. Ако би се који пут десило, да се каква пресуда г. Бижова или г. Кришова — стави под оштру критику, и ако би ова почела да оштро осуђује онако њихово разумевање и примену законских прописа, — онда би се дигао г. Сенжерм директор краљевског правног факултета — са својим професорским ауторитетом, па би јуначки бранио мишљење г. Божово и г. Кришово. Он би нашао на хиљаду законских «аналогија» — како се оно баш онако морало разумети и пресудити, као што је разумео и пресудио г. Бижо ил' г. Криш. А кад и професори права стоје са својим теоријским правним мишљењем уз мишљење г. Бижа и Криша — онда, разуме се, ту престаје критика. У оваквим случајевима и г. Криш Мањел преседник великог суда, и г. Бижо Ле Саван преседник краљев. судбеног стола и г. Сен Жерм директор краљ. правног факултета, — били су вазда «једнообразни». Још ваља приметити, да су са оваке своје стручности почаствовани од стране владе те их је изабрала за чланове горњег дома у законодавном телу. Сва тројица били су чувени са својих беседа, које су развијали обично кад би какав владин предлог наишао на сметње у народном преставништву. Кад је требало нешто бранити с гледишта «целисходности,» они су бранили да им је десница бурно одобравала; а кад је ваљано да се што брани с гледишта «уобичајене практике» — и ту су показивали особити дар беседништва; а кад је опет неко хтео да обиђе каку законску формалност, — онда би они свечаним гласом узвискнули: «Господо, народни посланици!...» Ово је место где се земљи нашој граде закони!.. Који је тај међу нама што тражи да оно у исто доба постане место — где се закони газе?!.. И, разуме се, ту би умукао сваки глас,... Није вајде, они су имали право. Али, за пакост, више се пута дешавало, да је владин предлог сам ишао, да се каква законска формалност обиђе.... Онда би устао г. Криш Мањел па би рекао: «Господо народни посланици! — Да је влада хтела да се закон обилази, онда она не би ни подносила овај предлог. Одобрите га! Ја сам за то. Он је «целисходан». За тим би устао г. Бижо Ле Саван па би развукао: «Ви велите да се овим предлогом обилази закон? Ја нисам тога мишљења. Ово је законодавно тело. Тело то гради законе. Што год ми овде решимо — то је закон. Ја сам за то да се предлог прими. Он је «целисходан.» И најпосле би устао г. Сен-Жерм, па би развио  читаву правну теорију — показао би како се практикује у другим тако исто напредним уставним земљама, навео би читаву хрпу цитата, и из свега извео закључак основан на стручном знању и на практици која се свуд упражњава — да све оно, што се у једном законодавном телу као закон прими и усвоји, — остаје закон и да ту не може бити више говора о обилажењу закона. И тада би настало бурно одобравање са стране деснице.... Левица је могла викати колико јој је воља; могла се позивати на ономадашњи говор исте господе беседника — који су викали да се најмање сме газити закон у законодавном телу. Њој би се само викнуло: «Нека се левица не удаљава од предмета! Оно је питање било и прошло», и — предлог би се примио «седањем и устајањем.» Кажу да је ово најпрактичнији и најсигурнији начин гласања у свима напреднијим парламентима. Судбене су новине огласиле да ће се спор о драгоценој огрлици пресудити и парничарима саопштити на дан 16 маја 18.... године. У очи тога дана држала се мала једна конференција у кући г. Криша Мањела преседника великог суда у П.... Већало се о престојећој народној скупштини, о предлозима што ће да се изнесу пред законодавно  тело; о безобразним опозиционим листовима који су дигли дреку на све «што постоји,» о мерама које би требало да се предузму ако се хоће да се зло сатре у своме корену. «Целу су вику дигли њих неколико незадовољника — што чезну за министарским столицама и масним платама, а да би им напад био од већег значаја, примили су у своје коло и оне болесне главе што хоће да разграбе, поделе туђу имаовину, да униште породицу, веру и све што је народу мило, драго и свето» повикао је с необичним одушевљењем г. Жилкред де-Муљ. «Разуме се,» одговорио би г. Сен Жерм, — «народ с њима нема ништа. Он је скроман, миран.... За њ је сва ова вика — незнани свет.... Он само зна да оре и копа и — да плаћа шта му се поиште....» Пошто су се претресла сва питања, изнашле све мере — како да се стане на пут опасној агитацији левице, — онда се некако дође и до спора о драгоценој огрлици.... Том ће приликом рећи г. Криш Мањел: «Ја се дивим дубоком познавању закона и савесном заступању г. Жилкреда.... Далеко сам од помисли да својим говором дајем миг каква треба да буде пресуда — ја сам само хтео рећи да је гледиште г. Жилкредово по овом делу и законито и коректно. Он нас је вазда изненађивао својим оригиналним а вазда са законом саобразним одбранама....» «Ја се надам,» додаће г. Жилкреди, «да г. Сен Жерм, неће изостати да својим познатим правним расправама не баци нешто светлости на овај занимљиви спор.... У њему заиста има материје за правничку студију....» «Ако нас само изазову наши противници,» одговорио је г. Сен-Жерм смешећи се. «Ви знате да им ја никад нисам остајао дужан....» Г. Бижо је само ћутао. Наравно, он је преседник краљ. судбеног стола; он ће ту ствар сутра да решава. Не би било лепо да у напред о овој ствари говори. Он хоће да му је савест чиста.... Господин Мишељ Мозентал овог вечера није могао доћи и ако је вазда у другим приликама први био на састанку. Г. Жилкред га је код другова извинио. Г. Андронити је тако зло — да су и лекари изгубили сваку наду. Она је овим несретним спором тако потресена да је лепо хоће да стане главе.... Сви су је сажаљевали.... Али то није све. И болест госпођице Аделе узела је врло озбиљан карактер. Њени су нерви у толикој мери потресени, да ће велика срећа бити ако сирота не помери памећу. «Ја врло зебем за госпођицу Аделу,» рећи ће г. Жилкред...» Данас ми је њихов кућни лекар г. Друин Шиноа — наш такође друг и пријатељ, поверљиво саопштио, да с њом већ нису чиста посла. Она му је у врло раздраженом стању изговорила неколико такових израза, који већ казују, да је криза наступила.... Она је, као што знате, још од дана суђења врло болесна. Неколико дана била је у занесеном стању. Помоћу лекарског заузимања — дошла је себи; али је још тако слаба била да није смела своју постељу да оставља. Од пре два дана г. Андронитина болест узме озбиљан карактер. Синоћ је изгубила реч. За ово је од неког сазнала и Адела. Ово је на њу још горе дејствовало. То је природна ствар.... Јутрос се г. Друин запрепастио, кад је видео сироту девојку где је устала, обукла се — као да јој није ништа.. Ушла је у собу своје матере, пала на колена и почела да нариче — као да јој је мати већ умрла.... Г. Друин је стао за тренутак. Адела није опазила кад је у собу ушао. «Мајко моја, моја слатка мајко — зар ме остављаш?!.. На коме?... Разбери се — погледај.... реци још коју реч твом детету, твојој Адели!.... Опрости јој!.... Она је твој убица.... Што ћутиш?... Твоје ће дете отрчати Флавију.... молиће га за опроштај.... Он је добар... Он ће ти опростити....» Г. Друин јој мете руку на раме. Она се тргне као опржена. Очи су јој необично помућене биле — то беше рђав знак.... Она му рече: «А, г. докторе — ви сте?!... Ето видите — мени није ништа.... Ја сам савршено здрава.... Али моја кукавна мајка.... гледајте је — хоће да ме остави на веки!... Спасавајте је, г. докторе!... она не сме да умре.... ја без ње не могу да живим... Спасите је од  ове слабости — ви, па — бог; а ја ћу од оне друге....» Кад је г. Друин видно необичан израз на лицу сироте Аделе, кад је то сравнио с бесмисленим говором њеним — пало му је на ум да јадница није откуд померила памећу. Он је упита: «А од које ћете је болести ви после лечити?...» «Од душевне.... Она од тог пати....» Г. доктор је одмах с дијагнозом био на чисто. Он је тог часа известио њеног очуха — г. Мишеља Мозентала. И — то је, по мом мишљењу врло добро учинио.... По савету г. Друина девојка је одведена у своју собу и стављена под јаку присмотру. Она се, сирота очајнички опирала.... Викала је да је здрава, да јој није ништа, да јој је материно стање одаганало сву бољу, да она хоће да буде код своје матере — на њеном, последњем часу — да јој она затвори очи, да јој учини последњу детињу услугу.... То је био жалостан призор, вељаше г. Шиноа.... Те несретне болести имају, на срећу, врло јасне и разговетне знаке.... Болесник одма почне да уверава — да му није ништа.... и што је криза јача и опаснија, њему се чини, да је он све зравији.... Ово се све појавило на кукавној госпођици Адели....» «А сад,» рећи ће г. Криш нешто замишљено — «ако г. Андронита умре, а ћер јој помери памећу — Какав правац и какав излаз — треба да добије њихова парница?... О, чудног обрта!... И мати и ћер  — хоће да буду жртва несретног напада — од оних зликоваца!» У том се врата на салону отворише. Собни послужитељ г. Кришов рече: «Једно писмо од г. Мозентала председника сената за г. Жилкреда де-Муља заступника г. Андроните!...» Служитељ предаде писмо. Г. Жилкред га журно отвори — прочита.... Беше настао савршен тајац... «Бог да јој душу опрости — она је преминула!...» рече г. Жилкреди и погледа замишљено у своју дружину. — Сви су ћутали. Ово ћутање први прекиде г. Жилкред: «Господин Мишеље — погођен овим несретним ударом, тражи савета, упутства од својих пријатеља.... За смрт Андронитину зна само он и г. Друин....» «Врло добро!» повика г. Криш Мањел, — «треба му у помоћ притећи.... Он је заиста у великој забуни.... он може нешто учинити, а може нешто и не учинити што би доцније донело рђавих последица — не само за њ и његове интересе, но и за читаву нашу партију.... Ја сам дакле, господо, мишљења: да се до сутра до подне не јавља о смрти покојнице.... Ви знате да смрћу престаје пуномоћство.... Сутра у 10 часова г. Бижо ће изрећи и саопштити пресуду парничарима; а у 10 часова нек г. Друин Шиноа, као домаћи лекар куће г. Мишељеве — легалише —  потврди смрт покојнице. У овом ће случају сутрашње саопштење пресуде имати закониту силу.... Гвожђе треба да се кује док је вруће. Ово је прво и најпрече што има да се учини.... Сад иде друго од не мање важности.... Ваља се сад и за госпођицу Аделу постарати.... ваља све за времена узети на око.... Ако она, ја не желим , помери памећу — онда, ко зна? — Хоће ли несретница икад себи доћи?... те су болести, по несрећи, неизлечиве.... Ја сам мишљења, господо, да и у овом погледу сад одредимо шта нам ваља чинити — па да свом пријатељу помогнемо.... Он је очух Аделин.... Породице де-Рула — нема више.... Ћер је истина надживила матер и по томе би она имала бити наследница своје матере; али — «Сумашедша» — толико је колико и — мртва.... У овом случају, а с погледом на трећу тачку под «Б» брачног уговора покојне Андроните и њена мужа г. Мишеља, овај има право да наследи госпођицу Аделу, јер ова тачка брачног уговора — ако се не варам — гласи: «На случај моје смрти или, не дај боже, моје ћери Аделе — сво моје посмртно имање — као и моји адиђари — остају у наслеђе мом мужу г. Мишељу Монзенталу председнику великог суда у П....» Тако је. Ја се добро опомињем. Он је онда заузимао положај и место које ја сад имам....» «И та му тачка,» додаде г. Сен-Жерм, даје већ и сад право да сву имаовину покојнице задржи у свом притежању — све до пунолества госпођице Аделе.... А  кад је она већ пала у то несретно душевно стање — онда до њене смрти — као њен наследник....» «Добро би било, не, већ је са свим нужно,» прихватиће г. Бижо Ле Саван — да госпођица Адела испрати своју мајку до на гробље.... Немојте ме питати — за што?... То ће целој ствари дати повољан излаз....» «Врло добро!» повика г. Криш и погледа смешећи се по дружини. «Мисао ти злата вреди!» прихвати г. Сен-Жерм. «Ми је потпуно разумемо, г. Бижо!» додаде г. Жилкреде, а преко уста му се развуче сатански осмејак, — «јес, ми је разумемо, усвајамо.... Она ће целу ствар довести своме циљу....» «Још вечерас», рећи ће г. Криш Мањел, «ви ћете се, г. Жилкреде, ставити на расположење нашем ожалошћеном пријатељу.... Изјавите му у име свију нас — његових пријатеља — наше дубоко саучешће у његовој превеликој тузи, и кажите му, да у свако доба и у свима приликама може рачунати на наше скромне услуге.... » И — после овога, они се разиђоше — сваки на своју страну. — — — — — — — — Сутра дан равно у 10 часова седница краљевског судбеног стола буде отворена. Пред судском двораном беше небројено света. Врата се судска отворише и послужитељ што на вратима стоји — огласи: «Нека уђу парничари што се суде о драгоценој  огрлици.... Слушаоци само они могу ући који имају билете на своју личност.» — Неколико је минута требало док су слушаоци и парничари заузели своја места.... Г. Мишеље беше јавио суду да не може доћи због слабости своје жене.... Од слушалаца не беше дошао г. Огист Дегиљ; а од сведока — стари слепи јувелир. Настало је ћутање. Свак је с нестрпљењем ишчекивао пресуду. Г. Бижо Ле Саван разгледаше некаква акта. Оба члана гледаху преда се. Г. Флавије беше нешто блед и потресен; а г. Босије, његов пуномоћник — хладан као стена Г. Жилкред гледаше охоло по публици, а с часа на час погледаше на тужилачку страну, и тада би му преко уста прелетио ироничан и пун пакости осмејак.... Његово држање не показиваше човека кога мучи неизвесност.... Г. преседник устаде. Он поче доста ниским тоном: «Краљевски судбени сто размотрио је акта по овоме спору. Он је ценио тужбу тужиочеву и наведене у њој доказе; ценио је одговор тужене стране и све остале наводе њење, — па је нашао: а, Да је тужилац — г. Флавије Ривијер, медицинар четврте године — доказао: да је он рођен у законом браку пок. Артура маркиза де-Ривијера и овога супруге пок. Ане рођене Севињске, и по томе да је он њихов законити син и наследник; б, Доказао је, да је његов покојни отац Артур на својој смрти одредио свом сину Флавију за стараоца свог пријатеља Бомјера де-Рула, првог мужа тужене г-ђе Андроните и да му је тада предао на аманет и чување једну златну шатулу и у њој драгоцену огрлицу у брилијантима, смарагдима и рубинима у вредности од 1,200.000 динара; в, Да се пок. Бомјер примио и старатељства и аманета; г, Да тужитељ није доказао, да је тај аманет прешао по смрти Бомјеровој у руке тужене г-ђе Андроните; а још мање да га се она примила; д, Да тужитељ није могао ни то да докаже, да је сада спорни предмет — шатула и огрлица г-ђе Андроните — онај исти драгоцени адиђар, што га је његов отац Артур предао на смрти свом пријатељу Бомјеру. Ово се не види ни из једног у тужби приложеног документа (види прилоге под «а», «б», и «в».) — Ово нису могли да потврде ни она два сведока испитана у Лондону — г. Џон Петар и овога жена гђа Бела. — Да се ово последње може по закону нашем — (§.... нашег грађ. закона) — узети да је доказано, — то су требала да потврде три безизузетна сведока. Тужилац ово није могао да постигне,а ево из којих судских побуда: По јасној «аналогији» §.... нашег суд. грађ. поступка, а с погледом па још јаснију «аналогију» §.... истог  закона — нико не може бити сведок у свом делу. Сведок — г. Авриљ Дуферин, стари и слепм јувелир — сам вели, да је он градио огрлицу пок. Артуру оцу тужиочеву, шта више ово тврди и сам тужилац; а то ће рећи, да је сведок Дуферин и у свом делу и да сад сведочи о свом сопственом делу, што би било противно јасним наређењима горњих законских прописа. Суд овај, дакле, не може примити сведока Авриља Дуферина за безизузетног сведока; јер он је у свом делу сведок — за то је изузетан. Па баш и кад би се узело, што је немогуће а да се закон не повреди, да би поменути сведок могао сведочити у свом делу, — онда му сведоџба не би вредила из другог законског узрока. Узрок је тај, што је сведок слеп, а треба да сведочи о ономе што треба видити и познати и рећи суду — «то је — видео сам и познао сам». Сведок — Авриљ Дуферин слепи јувелир — није могао ни видети ни познати спорни предмет кад му га је суд ставио на углед и упитао га: «је ли оно онај предмет о ком си сведочио.» Сведок је ћутао. Наравно, јер је слеп. За то је изузетан; е, Суд није нашао за нужно да вештаци одреде да ли се опис слепог јувелира слаже с изгледом спорне огрлице; јер би то значило да је сведок туђим очима видио па сведочио. То је противно закону. Сведок не може, не сме сведочити ни по туђу виђењу ни по чувењу. И с овог разлога овај је сведок изузетан. С овог разлога тужилац је остао без пуноважна и пуноправна  доказа; с овог разлога суд се није хтео да упушта у оцену сведоџаба она друга два сведока. А за што? — Што је њихова сведоџба, без оне треће, непотпуна, па ма они — сведоци — били безизузетни, и ж, Да се из горњих разлога и судских побуда — тужилац има одбити од тражења као недоказана, и осудити да плати: туженој страни 1200 динара, сваком сведоку по 24, а суду парничну и осталу таксу. Тако пресуђено у седници краљ. судбеног стола 16 маја 18... No.... у П.... Публика као громом поражена — погледала је с пуно огорчења и презирања на зелени судбени сто... Г. Босије био је блед као смрт; а г. Флавије се само смешио с чудном неком иронијом.... XXI — Гробље је место које буди у нама побожно поштовање — поштовање према мртвима, настави г. учитељ даље. Оно је место освештано — плачем и ридањем.... Питајте коју хоћете травку, који било мирисав цветак што расту на оним тужним зеленим хумкама — они ће вам казати: ми смо чеда суза и уздисаја! На гробље излази свако божје јутро по која уцвиљена мајка, излази на гроб своме чеду, своме јединчету да се с њиме јадна разговара: Тамо долази и тужна сестра — да ожали брата јединога, па кад издалека смотри вечну кућу свог поноса — она запишти: Тамо излазе нејака сирочад, да потраже мајку своју — да јој се сити најадују, нажалују — како им је без мајке рођене, како им је без мајчине неге и без миловања; да јој се потуже како се јадни и нејаки потуцају од немила до недрага.... Они попадају на хладни гроб мајке своје — па је вичу — чини им се, е их она чује.... Чини им се, устаће сирота, да загрли децу своју — своје сиротане, голуждраве тиће, остављене без нигде никога.... Они пиште, вичу своју ранитељку.... Ох престанте, не пиштите, не чекајте — заман вам је!... Гробље је освештан храм плача и ридања.... Гробље је тајанствен уздигнут прст. Он сваког опомиње: «Узми се наум.... шта радиш?... што бучеш; што гониш, што опадаш, кињиш, вређаш — што злобно подмећеш ногу слабијему, невиноме?... Што грабиш, што отимаш — што жудиш толико за пролазним земаљским благом?... Зар заборављаш да и теби ваља једном лећи под ово хладно, зелено бусење?!... Погледај  само ове овде што је по њима порасло бодљикаво трње — коров, погледај оне што их чува по какав савео и тужан цветак — погледај овај силан свет!... И он је негда као и ти сад, весео по свету одао; и он је, као и ти, уживао красоту љупког пролећа и трпио сурову зиму; и он је, као и ти, у својим грудима гајио недомашне жеље, чезнуо за прекомерним земаљским благом, крио у срцу своме — јед, пакост завист, злобу; гонио слабе и нејаке; тежио за властољубљем — и он је, као и ти, био дигао охоло главу и мислио — е је његов свет!.. Па ето видиш — од свега тога — шта је остало? — Оно страшно ништа!... Упамти — и ти ћеш најпосле бити ништа!!... Само је вечит бог и — добра дела човекова!...» Гробље је немо, али његов немушти језик најбоље разуме душа наша.... Јазик тај потресе и окореле зликовце.... Језик тај теши гоњене и уцвиљене. «Ви сте гоњени, кињени, мучени — ви нигде не нађосте сигурна крова и одмора?!... Ходите!... У овој светој, у овој вечитој вароши мртвих чека вас вечит мир.... Ово је ваше вечито боравиште.... Овде нема ни беда ни невоља. Ово је место где злоба, пакост, неправда — излазе пред праведни божији суд....» Јес, јес! — Гробље је место, последња станица, где се човек заустави од дуга и трудна пута — где легне да почине вечити санак свој.... У доба наше приче централно је гробље било на самом излазу дугачке улице Монмартове. Ову су улицу, пресецале многе побочне улице; а она, где је становао стари слепи јувелир, излазила је на њу баш до самог гробља. Сутра дан по саопштењу пресуде готово све су новине огласиле, да ће се тог дана око шест часова по подне предати матери земљи посмртни остаци високе покојнице г-ђе Андроните. «Монитер» беше донео и као неки мали програм ове тужне свечаности. «При опелу», вељаше се, «чинодејствоваће из почасти њихова екселенција високопреосвештени архијепископ Антоније Лоарски, њихова преосвештенства: Ханри де-Лорен владика бретањски; Гидон де Рошефукол владика руански и Јустин де-Бањер велики предикатор краљевски, владика саонски — с још 40 свештених лица.» — Око пет часова по подне зазвонише звона на катедралу — саборној цркви, а за тим и сва друга на оближњим храмовима. Око пет и по часова већ су летили полицијски послужитељи да рашчисте улицу Монмартову куда ће пратња проћи. Она се помоли. Напред иђаху у дугачким редовима ученице и ученици, за овим у два реда богослови, за њима певачка дружина, за овима свештеници  обучени у црне одежде с белим крстовима; а у прочељу беху великодостојници црквени окружени ђаконима и архиђаконима. Још из далека се виђаху висока и богато урешена мртвачка кола с великим крилатим и позлаћеним ангелима. Кола беху запрегнута са шест коња покривених црном чохом до саме црне земље. Поред кола ие ишло по 12 у црно обучених богослова с великим воштаним свећама. Под небом од кола као на престолу беше положен мртвачки сандук с високом покојницом..., Над њену се главу беше тужно надвила богиња плача и ридања. Мртвачки је сандук био покривен читавим сплетовима од цвећа. Са стране се виђаху грбови породице Бонвиљске. За мртвачким колима ишла су друга кола запрегнута с два белца. У колима је седио г. Мишеље Мозентал супруг покојничин, с десне стране његове седила је сва у црно обучена геспођица Адела.... Поред ових кола с десна је ишао г. Друин Шиноа домаћи лекар г. Мишељев, а с лева г. Жилкред де-Муљ кућни пријатељ и заступник високе покојнице.... За колима су ишли чланови сената, а за овима преставници свију осталих надлежателстава велике престонице П.... и многи други отмени сталежи, грађани, познаници пријатељи уважене куће Мозенталове. Ишло се са свим полагано — баш како је и доликовало овом свечаном тужном спроводу, овој потоњој пошти која се чини високој покојници. Госпођица Адела гледаше у мртвачки сандук своје  миле мајке. Њени погледи беху необични — уплашени. Она беше престрављена. Суза више није имала. Голема туга, страх, необични потрес душе — обично пресуше изворе суза. Тако је и код Аделе било... Скупило се много што шта — а смрт материна — пређе сваку меру. Адела беше и сувише слабих нерава... Она није могла поднети оволико удараца — једно за другим.... Г. Друин Шиноа није скидао очију с ње; а с часа би се на час окретао те обраћао пажњу једног нама непознатог господина. Овај би с особитом пажњом мерио кукавну Аделу, па би се после задубио у неке мисли.... Непознати овај човек беше необична лика и облика. Имао је дугу, густу — готово црвену браду. Она се спуштала до испод појаса. Једва му се виђаху очи испод великих, руњастих, на челу састављених обрва. Нос му беше роав од великих арапских краста. Косу је имао низ леђа спуштену.... Једва се видело нешто лица у овог човека с главом готово са свим обраслом у браду, бркове, обрве и косу.... И он је пошао да учини потоњу почаст високој покојници; а био је, ваљда, познаник — а можда и човек од истог заната — г. Друину Шиноу домаћем лекару куће Мозенталове.... Звона су још једнако звонила. Кроз ову јеку од звона — пробијало је кроз ваздух велико и тужно — «Свјати боже!..» Готово у исто доба кренуо се и други један спровод — из друге побочне улице. И он се упутио право улици Монмартовој, а отлен великом централном гробљу. Кад је био на самом излазу на улицу Монмартову — ту је морао стати — док прође спровод велике покојнице. Сиротиња мора и по смрти да се склања с пута богатоме!... Малени и бедни спровод овај кренуо се управ од стана старог и слепог јувелира.... Да није он од куд сиромах умро? — Јес — баш он. Њему се нешто прозлило још од дана суђења.... Нешто потрес душевни, нешто јачи наступи костобоље а нешто и године — дубока старост — еле — скупило се много којешта.... Он издахну баш оног дана кад је пресуда парничарима саопштена. Умро је на рукама оног добротвора. Ту се десио и мали Фабијан. Овај је плакао — као да му је старац одиста дед био.... Последње речи старчеве биле су: «Није ми жао што ми бог није испунио моју највећу жељу — што ми није повратио вид!... Чини ми се, да је садањи нараштај одвише загазио у тешке и неопростиве грехе.... Лакше ми се растати с душом, кад то бар својим очима не видим.... Збогом пријатељу!... Нека ти бог плати за добра, која чиниш бедним и невољним!...» За тим се окрете малом Фабијану — па му рече: «Ти си ме, чедо моје, лепо слушао; ти си ме опет  доста пута разговорио. Ја немам чим, да ти платим... Нека ти бог плати!... Буди добар и поштен — буди увек милостив према беди и невољи, па ћеш бити сретан и задовољан!... Видиш, ја сам живио сто трн године — ко ће од вас доживити оволику старост?... И мени се опет чини да сам се јуче родио!... Шта је у вечности сто година? — Један трен.... Ја уђох на једна врата у овај свет — сад на друга излазим.... Све се то свршило док удариш длан о длан.... Добра дела не умиру — она су вечна као што је вечит и — бог!...» Пред овим скромним спроводом ишао је стари и погурен свештеник г. Жервеј. Он је био овом сиромашном крају парох. Парохија је ова после ревулиције са свим посрнула. Од ње се клонио многи г. попа. С тога је неколико година била удова. Кад би ко у овом крају умро, онда се већ у напред знало, да се опело неће платити. И док се одређивало који ће од суседних свештеника — покојника ил покојницу опојати, док се хватао рачун чији је ред, — прошло би по неколико дана а често и по неколико недеља.... Многи су опевани пошто су већ давно сахрањени, а многи су остајали и неопојани. — Г. Жервеј је био око тридесет година капелан — г. Луцију протојереју у кварту С.... па опет никад није могао имати две јаке за вратом. Причало се, да је г. прота сам чинодејствовао у свима отменим домовима своје парохије. Од овог прихода капелан —  по уговору који је имао с г. протом — није добијао ни паре. Г. Жервеј је ишао сиромашним кућама. Ове обично нису плаћале — не што нису хтеле, већ што ни су имале од куд. Али опет г. Жервеј је морао водити тачан рачун од сваког крштења, венчања, опела, молитве, водице. При склапању рачуна — г. капелан је морао на свој рачун примати сву вересију. — Кажу, да је и то било предвиђено једном тачком у уговору. Најпосле се г. Жервеју досади ово вођење рачуна. Он преко неких својих пријатеља, а кришом од г. проте, изради те му се даде ова напуштена парохија. Он је био с њом задовољан, ако ни због чега, а оно бар од то доба није морао водити рачуне од прихода а много мање од пропасне вересије.... Ово је двадесета година како служи своју парохију, и никад се није десило да се ко на њ или он на кога потужио. За све то време нико није сахрањен пре но што би се опојао. Било му је преко 86 година и опет се врло добро држао. Са старим се јувелиром лепо пазио. То беше једини човек у његовој парохији старији од њега. Стари овај божији слуга молио се и јутром и вечером господу богу и спаситељу — да милостивим оком погледа на бедну сиротињу којој је он пастир. И бог је његову молитву услишао. Има неколико година како се јавила једна милосрдна рука у овом од имућних људи напуштеном крају. Рука је та многој  беди и невољи притекла у поноћ баш онда кад је беда излазила на свој вршак. Колико се сирома, свештеник старао да сазна за ту добру хришћанску душу, па му све би у заман. Он је у свакој својој молитви помињао тог непознатог добротвора и благодарио богу на његовој великој милости. Његови парохијани беху још једнако сиромаси, али они нису били више бедни. — — — Стари је свештеник ишао пред мртвачким колима. Он је тихо и смирено певао: «Свјати боже !....» За њим су полако клопарала стара оклепана мртвачка кола запрегнута с две маторе и мршаве кљусине. Ово је једино благодејање које је општина овом свом крају учинила. За колима је ишао један човек умотан у црно јапунџе; с десне стране његове ишао је мали Фабијан, а с леве г. Флавије Ривијер и г. Босије — а за свима њима ишло је још пуно сиротиње. То беху смирени парохијани г. Жервеја а суседи покојног слепог јувелира.... Кад је овај скромни спровод хтео да изађе на улицу Монмартову и отлен да окрене централном гробљу — вечитом становишту покојникову, — онда један полицајац даде знак старом г. попи да стане.... У то време баш наступаше свечани спровод високе покојнице, г-ђе Андроните.... Видило се, да су покојник и покојница још на овом свету, да још нису стигли онамо где смо сви равни!... Смрт Андронитина необично је дирнула и Флавија. Све му се чинило да је и он колико толико допринео да она овако напрасно сврши. Он беше већ готов да јој за све своје патње опрости. Жао му је било што му се није дала бар једна прилика да је види — живу. Она жена из његова раног детињства још му је била у памети. Чинило му се сад би је познао. Кад је чуо први пут за њену смрт — одмах се решио да бар издалека пристане за њеном пратњом — да је бар мртву види.... Кад је пред само вече, дошао у свој стан — беше већ на чисто да ће јој сутра на пратњу отићи. Јес, ал’ он нађе на свом столу једно мало писманце. Отвори га — прочита.... Ново изненађење! — Писманце је гласило: «Ваш трећи сведок — стари и слепи јувелир, потресен вашом парницом, данас равно у 10 часова пре подне — пресели се у вечност.... Погреб ће бити сутра око шест часова по подне....» «Чудна посла, необичне пригоде — саме загонетке!.. Ово је онај исти рукопис — познајем га добро!... Сиромах старац — добра душа!... Јавља ми се кад ће му погреб бити — знам шта значи.... Треба да учиним последњу пошту овом добром старини... Можда би и он још који дан живио — да није мене било.... Зар сам ја за то на овом свету — да своје  ближње шаљем на други — свет?... Био сам се решио да њој одем на пратњу, да бар мртву видим — ту чудну жену. Шта да радим ? — Да питам г. Босија — знам шта ће ми рећи. Тако је. Ићи ћемо старом јувелиру.... И треба — он ће и онако једва кога имати да га до вечне куће испрати....» Тако је мислио г. Флавије, кад је оно анонимно — без потписа — писмо прочитао.... Кад је спровод старог јувелира застао — док прође онај високе покојнице, кад се зачу у кору певано велико «свјати боже!....» Флавије се, гоњен неком неодољивом силом, прогура кроз свет до на улицу Монтмартову. За њим беше пристао и г. Босије. У то баш доба наступала су мртвачка кола. Флавије баци поглед на мртвачки сандук. Он је био затворен. «Дакле је ни мртву не могу да видим?...» Ово је и нехотично тако јасно казао, да су се неки окренули да виде — ко то рече... Он је био одвећ потресен. Он гледа два мртва људска створа — тако тесно везана за његову зло сретну парницу; два спровода, две пратње — једна се о другу сударају.... Чињаше му се, е види у свему тон неки тајанствен прст — прст неког вишег бића; чињаше му се, е ће мртви да устану, да проговоре  — да га на одговор узму.... За што? — Он то није знао. Он је мислио: «Ова два мртвачка сандука — ово су — две жртве мога каприса!...» У том наиђоше и кола у којима је седио г. Мишеље с Аделом. Спровод је ишао са свим полако — ногу пред ногу. Адела је непрестано гледала, она очију скидала није с мртвачког сандука своје кукавне мајке. Њене велике, помућене очи, њене црте на лицу — показиваху, да је срце у ове несретне девојке прокинуто а душа смрвљена. Она је изгледала као с неба пали анђео — згруван, раздробљен о голо и хладно стеље ове грешне земље.... Флавијеви се погледи укочише на њеном тужном — но и чаробном лицу. Он се сав стресе. «То је она... она је!» —прошаптао је уздркталим гласом. Он је много што шта слушао о овој узор девојци. Он је тада први пут видио и — познао је. Анђелска слика њена била је дубоко урезана у душу његову. И он сад виде ту слику — бледу, тужну, он виде савео, згажен — најлепши цвет. Он помисли: «Ево и треће жртве моје дивље ћуди!... Ја сам овој девојци убио матер — па и њу саму.... Ја сам бедник — убица!...» Његове ноге почеше да клецају. Кола прођоше, прође цела пратња, а он је стајао  као окамењен — он је укочено гледао на оно место где је Аделу видео. — Кад је спровод Андронитин подалеко измакао, онда онај полицајац даде свештенику знак да се кренути може. Пратња се крете и прође, а Флавије оста непомичан.... «Шта ти је, човече?... ајдемо!» рећи ће му г. Босије. Флавије је ћутао. Он то није чуо.... У тај мах прође баш поред њих онај непознати, у црно јапунџе умотани, господин — пратилац пок. јувелира. И он беше због нешта изостао иза пратње. Кад је био поред г. Флавија и г. Босија он застаде.... Хтео је сигурно да им нешто рекне; али се на једаред предомисли и — полако оде за пратњом старог јувелира. Флавије од свега тога није смотрио ништа. Пред његовим се очима беше почео хватати мрак — он умал’ што не посрну, не паде... Срећа је велика што се уза њ десио његов присни пријатељ — Босије. Сутра дан донео је «Монитер» под рубриком — «Домаће вести» — ову нотицу: «Несрећа не долази никад сама.... Многоуваженог г. Мишеља Мозентала преседника сената — згодила је још једна домаћа несрећа. Смрт честите г-ђе Андроните у толикој је мери потресла нерве њене дубоко  ожалошћење ћери госпођице Аделе — да је сирота девојка са свим померила памећу. Знаци се болести опазише још при опелу. Срећа је те се ту десио г. Друин Шиноа, домаћи лекар г. Мишељеве куће У почетку се мислило да болест неће узети озбиљан карактер и да неће оставити никаквих даљих последица. Али још путем, идући гробљу, болест је почела да узима све већи и већи мах. Адела није скидала очију с мртвачког сандука своје матере. На самом гробљу криза је узела још већу сразмеру. Ту јој се већ није смело дозволити да гледа кад јој се мати у гроб спушта. — Она се отимала, очајнички викала — не, грозно је описивати онај жалосни призор. Кад су је кући довели — болест се појавила у најстрашнијој слици својој. Г. Друин Шиноа са још два лекара констатовали су: да је болест дошла од јаког душевног потреса, и да је већ ушла у своју другу мену, а брзо њено развијање даје основану зебњу да ће у скоро прећи и у трећу фазу и онда — остаје врло мало наде, да ће злосретна девојка икад доћи себи. Али, о свему овоме, још није дао своје мишљење наш славни психијатриста г. Мишон Даженоа....« XXII — Ми смо, настави г. учитељ своје причање, већ једном наговестили, да је г. Огист Дегиљ био један од најбогатих трговаца у П.... Свет га је  ценио да има у самим непокретним добрима на 1,000.000 динара, а још толико, ако не и више, у свом обртном капиталу и у разним банкама. Причало се да има у самој инглиској народној банци 3 милијуна и у два новчана завода у П.... 4,000.000 динара. Али, ја држим, да је ово било претерано. Свет обично претерује у свима својим нагађањима. Него, како тако, опет је било извесно да је Огист Дегиљ стојао врло добро са својим имовним стањем и, што је најбоље, он се ником није хтео да задужује — знак да није имао потребе.... Међу тим, он је радио с Лионом, Марсељом, Хамбургом, Лондоном, Ливерпулом и многим другим трговачким варошима.... У свима тим местима — кућа «Огист Дегиљ» — сматрана је за најсолиднију а, богме, и за најбогатију. Ми смо на једном месту већ казали како се говорило, да се богатство Огистово датира од револуције, и како нико није могао да сазна: ко беше овај човек, од куд дође он — како се овако обогати? — Ова је питања постављао радознали свет; а пакосни и злобни би језици одговарали: «Хе, знамо ми да се то тако лако не могу да намлате толике силне паре.... Ту је морало да буде какво масно «торба - дан» ..... Док се једном не смркне — не може другом да сване.... Мртви не говоре!... » Све је ово значило: да је нечије богатство припало  — онако испод руке — Огисту Дегиљу. Да је тог неког појела помрчина. Сва ова нагађања долазила су и Огисту до ушију. Кад би га ко у очи хвалио — он би се намргодио, а кад су му горња подметања и клевете достављане — он би се само насмешио. Он је био у сваком погледу редак карактер — прави особењак. У трговачким пословима био је бистар као ласица. Није се знало или је вичнији у куповини или је вештији у продаји. Врло се често догађало да је он најмање оне робе куповао, за коју су остали трговци вратове хтели да поломе. По некад је он куповао и то живо куповао ону робу коју нико не тражи, за коју ни изгледа нема да ће да се тражи. У овом би га случају многи трговци исмејавали. Али вазда би се показало — да је Огист знао шта ради. Читави су капитали пропадали на оној роби око које се трговци онако отимаше; а на овој другој — што је нико не шћаше ни да погледа — Огист је «терна» правио. Онда би по неки рекли: «Овога човека баш срећа служи — да ђубре купи, продао би под злато....» Други би пакосно додали: «Њему ђаволи казују — кад ваља шта купити, а кад продати!...» Тако је Огист Дегиљ постао богат и чувен трговац.... Своје је млађе пазио и чувао као своју децу. Знало се да је најрадије у своју радњу — а имао их је многостручних — узимао сиротане, тако рећи са улице. Он је сам из почетка настајавао да се новајлије извеџбају у послу на који је које одређивао, и чинио је све могуће да сваког привикне на рад.... Он би рекао: «Само је рад у стању да и најсиромашнијег сиротана усрећи.... Ма колико човек да има — он опет требе да ради.... Сам је бог усадио у нашу природу — рад.... Погледајте малу децу — она никад не стоје беспослена; она мисле да се играју — није. Она раде. Дечија игра — то је клица оног семена за рад, ког је бог у нашу крв усадио.... Кад је ко здрав, па неће да ради — тај је убица свој....» О нераду би рекао: «Нерад је извор свију зала на свету....» Овако је Огист Дегиљ говорио својим млађим; а свет је то опет друкчије тумачио: «Он тражи сиротињу — да му џаба диринџи.... Честити и раду вични момци хоће богме плату и то добру плату.... Да је она «тврдица» плаћала момцима као што ми плаћамо — видили би ми његово богатство.... Оно је зној сиротињски!...» А кад би који од поменутих сиротана постао самосталан човек и имућан трговац — што није никаква реткост била — онда би пакост опет искезила зубе: «Погледајте људи ову покондирену тикву! Ово вам је већ — великокупац.... До јуче су га ваши из опанака јеле, па сад, гле, како је подиго нос!... Од њега се не може ништа ни купити ни продати.... Ласно му је — Огистове паре — не коштају га много!... Нашао лопов лопова па један ара на једну а други на другу страну. Не зна се који је сад од њих двојице препреденији.... Може још ђаво сломити ногу, да шегрт постане жешћи од свог мајстора.... Причекајмо само док им тиква не прсне — не ћемо моћи од смрада проћи!...» А ако би који од млађих Огистових био непоправљив, неупотребљив и штетан за посао који му се повери — па би га господар одпустио, — онда би се обично и о томе по која рекла... Свет воле да исноси на видик туђе махне.... Он их често нађе и тамо где их никако нема. Њему се чини да у туђем понижењу види своје узвишење.... «3нали смо ми то још у напред», рекло би се. «Господар Огист је држао оног бедника све дотле док сиромах није сломио своју снагу ваљајући му бале с памуком, бурад са шећером, намештајући и слажући велике џакове с кавом по оним влажним магазама — па сад, кад је сиромах онеспособио за сваки рад, а богме се у дерту мало и пропио, сад, кад већ није ни зашта — његов га немилостиви господар избацује на улицу одакле га је и узео млада, снажна, здрава, — избацује га — да тамо скапље од глади. Ови су  вам богаташи људи без срца. За паре би и душу дали. Воли ти закинути од свога млађег, но да му бог да здравља. Њима је живот каквог сиромаха мањи но онај у мухе.... Али г. Огист Дегиљ прешо је већ сваку меру!....» Око сахат ноћи сутра дан по сахрани пок. Андроните и старог јувелира, — седио је г. Огист Дегиљ у своме кабинету. Он је писао многа нека писма — за све трговачке вароши. Чудо, тај човек, и ако је био прекомерно богат, он је ипак сам водио целу преписку са свима трговачким кућама с којима је ма каква посла имао. Он је истина имао своје књиговође; али опет је некако најволео да сам врши целу коресподенцију и да пошту отвара. У осталом ово је Служило млађим у олакшицу. Г. Дегиљ беше затворио и последње писмо. Он зазвони — један од млађих уђе.... «Сва ћеш ова писма предати на повратне рецеписе, које ћеш мени још вечерас предати». Слуга оде. Г. Огист погледа на свој часовник на столу.... «Осам и по часова» рече сам у себи, «а њега још нема!...» За тим дочепа једне новине — «Монитер» — онај исти број у ком је била она нотица о несретном обрту душевне болести Аделине.... Његово чело беше намрштено, а његови погледи  беху упрти на оно место у нотици где се вељаше да је слаба нада да ће ова злосретна девојка доћи и кад себи.... «Зликовци!... Шта учинише с њом?!.. Зар им прва нега беше, да њену љуту бољу предају јавности?... да је осуде на вечну осаму — да је убију.... Разбојници!.. не — ни ови не би имали срца и куражи да на овако грозан начин — једним ударцем смрве, униште — девојачки глас, понос, углед, будућност!... Сирома Бомјер — да му је устати из гроба — да види своје кукавно дете — шта се од њега ради!... И њу данас нема ко да гледа, да негује, да заштити.... Нема ко да вида њено прокинуто срце, да лечи њену болну душу.... Ала је ова земља огрезла у тешке грехе!... Сиромаштина се дави у мору беда и невоља, а богаштина плива по окејану покварености.... Ова је болест окужила све па и места.... Грозно — не смем ни да кажем.... И места, која су освештана — са којих би требали да пођу лекови против несретне корупције — већ су окужена.... Настало је доба да човек мора да очајава....» У том неко закуца на врата.... «Слободно!» рече г. Огист Дегиљ и пође вратима — на сусрет госту ког је с пуно нестрплења чекао. Врата се отворише. У собу уђе човек необична лика и облика. Имао је дугу, густу — готово црвену браду. Она се спуштала до испод појаса. Једва му се виђаху очи испод великих, руњавих на челу састављених  обрва. Нос му је био роав од великих арапских краста. Косу је имао још гушћу. Она беше лепо очешљана и низ леђа пуштена. Једва се видло нешто мало лица у овог човека са главом обраслом у браду, бркове, обрве, косу. «Од кад те чекам, драги мој докторе!..» рече г. Огист и пружи руку свом госту.... «Оди.... седи на твоју наслоњачу — па ми причај.... Имали — наде?...» Гост је ћутао. Он приђе и седе на своје место. Одма се вид'ло да су ово стари знанци и пријатељи. Они су се тикали. Тикање у оно доба беше реткост. Тикање је искреност. Његово је порекло љубав — милошта. У речнику притворства, подлости, улагивања — нема речи «ти».... Мене срце боли што се ова искрена реч у нас изгубила.... «Питаш ме, драги мој Дегиљу, имали наде?... Ја те не разумем», одговори гост, доста погрешено. «Дакле, несретној девојци нема лека?» упаде му у реч г. Огист и пребледи као крпа. «Сад те још мање разумем!...» «3ар ти ниси читао данашњи «Монитер?» — упитаће опет Огист. «Читао сам», одговори гост хладно. «И ону нотицу о душевној болести сироте Аделе?» «И ону нотицу» одговори гост. «Па? — три су лекара дали своје мишљење — тако «Монитер» вели. — .Још се чека, драги мој Мишоне — шта ћеш ти рећи?... Ја стрепим!... Ти знаш колико ми то дете на срцу лежи...» «Ја се чудим, Огисте, од кад ти поче да верујеш «Монитеру»?! упита гост смешећи се; «ти знаш, да је то гласило лажи и опадања, ти знаш, да све оно што он пориче, да то ваља за истину сматрати. Тражимо, испитујмо и најзад ћемо наћи да је његово порицање — порицање истине, и тврђење — лаж. Тако си требао и у овој прилици о слабости госпођице Аделе да узмеш....» На лицу г. Огиста Дегиља сијну зрак неописане радости. «О, теби боже хвала!» повикао је тронуто.... «И ти си, драги мој Даженоа, сигуран, да се на том тужном детету није појавио ни један знак душевне болести?...» «То је испод сваке сумње», одговори гост Огистов. «Шта више, ја држим да су са овим мишљењем начисто и она три лекара — г. Друин Шиноа, г. Борне Латур и г. Герије Довен — они, који су и писали ону нотицу у Монитеру — и која им, по свој прилици, није ни прва ни последња. Ја сам ову, г. Друинову и његових колега «сумашедшу» — посматрао: пратио сам сваки њен телесни покрет, сваки њен поглед, уздах. Ја сам нашао да је она здрава — здрава и телом и душом — као ја и ти драги мој Дегиљу. Њено бледило на лицу, свака њена цртица, њене помућене очи — показују само дубоку тугу детета за својом изгубљеном мајком. И — још би нешто додао: све би рекао, да на срцу оне девојке лежи неки неодољив  терет а на души велика и страшна тајна — тајна, која је дубоко уткана у живот а непосредно везана за смрт њене матере. И то једино може да потресе, али никако не може да лиши памети онако здраву девојку. Радња њеног мозга, њених нерава здрава је и не дотакнута. Само лаици могу назвати ону у већем сразмеру тугу — поремећајем памети, и то само они лаици, који не само читају но и верују све, што у оној јавној трчи-лажи — Монитеру — пише.... Наше је доба истина сретно што му је у неколико ујамчена јавна слободна реч, али, ето, у коликој се мери појавило и јавно лагање....» «Па за бога, Мишоне, што ти ниси устао да опровргнеш ту јавну лаж?!..» упитаће г. Огист свог госта зачуђено. «Хе, што нисам устао да својим ауторитетом опровргнем ону страшну неистину? — питаш ме драги Огисту. — И ту има свога узрока. Она је нотица угледала данас света. Њу су написала три лекара — а један је, но несрећи, кућни лекар г. Мишељев — који преставља оца Адели.... У овом послу, по мом мишлењу, лежи нека мистериозност; а, ти добро већ знаш, да је наше доба — доба мистерија.... С том мистериозношћу скопчана је сигурно и извесна цељ. Сад ако ову цељ имају људи од «уплива», — онда би моје мишлење још више нашкодило кукавној девојци. Неком мора да лежи у интересу, да ове девојке или нестане, или да полуди — што је једно исто. И  тај неко, кад је имао куражи, да онако дрско и онако јавно изнесе на јавност, да је померила памећу она, која је и здравија и паметнија од оних, којима је дато право законом да људску памет мере на своје теразије и да речу, кад им се свиди, или кад им се са стране да миг: — овај и онај померио је памећу — у лудницу с њим!... Има прилика, мој драги Дегиљу, кад и ми морамо да прибегавамо неким срествима; која смо готови да свагда осудимо.... У овој прилици госпођици Адели грози опасност али не од поремећаја памети већ од неког тајанственог интереса, који захтева ни мање ни више но њену невину главу. Да би ми овом злочинству стали на пут — морамо добро размислити.... За то сам ја ћутао.... Шта више, ја сам се користио да из њене у јачој мери туге изведем и сам неке знаке које ми ваља предходно испитати па своје мишљење дати. У душевним болестима могу се често преварити и најискуснији лекари, нарочито у првим појавима. Тако су сад мојом преставком доведене у забуну и моје злосретне колеге — они мисле: — Видиш, молим те, нама је требало, да ова девојка полуди, нама је то наложено — да то мора да буде — а сад? — ми још честито ни почели нисмо, а она, сирота, и сама полуди!... Сад бар ми нисмо криви!... Ја сам већ начисто шта нам ваља радити па да се ова сирота девојка спасе од пропасти; а богу остављам  нека он казни оне који створише могућност да се и у овој земљи, нашој милој домовини и овакви призори догађати могу.... За то сам дошао, драги мој Огисте, да те с те стране успокојим; али, у  исто време, морам ти нешто казати што ће те бацити у још већу зебњу.... Јутрос, чим су оне не сретне новине донеле ону нотицу — није ваљда прошло ни по часа, ја се таман бејах спремио да пођем на предавања, — кад неко стаде бесомучно да лупа на моја врата — да их лепо истави.... «Да није који од полуделих умако, па појурио мени»; помислим. «Би ће белаја, богами, ако то буде. Дрмање врата биваше све јаче и јаче, Нико ама ни да се јави. Бејах се нашао у чуду. Луда се и по лупи познаје. С њима је тешко изаћи на крај кад никог при руци немаш.... На једаред у сред лупњаве чујем говор.... Зачудим се. По гласу познам нашег честитог пријатеља г. Босија.... Отворим врата брже. Имам шта и да видим.... О, чуда!... Знаш ко је оно онако бесомучно лупао?.... Нећеш ми веровати кад ти кажем. Ни ја сам својим очима веровао нисам. Знаш ли ко је био? — Мој најбољи ученик — твој љубимац — Флавије. Било га је страшно погледати. Беше сав разбарушен. Лице страховито развучено. Очи су му севале ватром бесомучног. У руци је држао згужван «Монитер». Кад ме виде — он ми као срдито пружи новине, па онда промуклим гласом повика: «На!.. ето посла вашег!... Зар се овако прописују  први рецепти за оног ког јади нешто више притисну но обично?!...» Ово логично питање обрадовало ме. Али знаци су већ били ту. Требало је кризи стати на пут. Ваљало је сазнати њен узрок. Срећа је што се ту десио г. Босије. Ја га погледам. Он ме је разумео. Знаш већ — тај човек злата вреди. Он ми је умео дати објашњења а да не раздражи болника. Криза је почела још од јуче кад је овај први пут видео Аделу — на пратњи њене матере. Било ми је све јасно. Ваљало га је умирити. Зовнем их обојицу у мој кабинет. Ја започнем: — Ви, г. Флавије, имате пуно разлога. Ово је фаличан рецепт. За то га ваш професор ни потписао није. Зар нисте прочитали да се баш чека да и он да своје мишљење.... Док сам му ово говорио он је у ме гледао доста блесасто. То ме је ужаснуло. Ја наставим: — Они исти људи, који су донели онакву пресуду о огрлици ваше пок. матере — раде да упропасте и ову кукавну девојку. Непријатељи су одвећ силни. Али је бог јачи, моћнији. Он је на нашој страни.... Адела је здрава. На ове речи — Адела је здрава, он се трже као иза сна. Ово ме је обрадовало. «Боже помози», помислим. Добро је. Ја наставим: — Јес, г. Флавије, ја вам кажем она је здрава. Она је само тужна — као што мора свако добро дете жалити и плакати кад му мајка умре. Из ове праве  ћеринске жалости — испрели су вени душмани ову нотицу Ви будите спокојни! За Аделу се стара једна јака, врло јака рука.... Кад му ово рекох — мени сину једна мисао, врло сретна мисао!.... Узех га за руку. Она беше врела. Погледа га — љубазно и смешећи се.... — Тако је, рекох му, — рука је та силна и моћна.... Она је и вас, г. Флавије, спасла Да. ње не беше — вас данас не би било међу живима... Она бди — она ће спасти и Аделу. Ове су речи такав утисак на њ учиниле, да је преко његовог лица прелетио зрак неописане радости, зрак васкрслог нада. Зрак овај чудотворно збриса ону грдобу са развучених црта лица његовог. И ја смотрих опет оно лепо и паметно лице нашег Флавија. Како сам се обрадовао?! То не умем да кажем.... Ово је био мој први рецепт. Он је сретно дјејствовао. Сад сам дошао овде да му препишеш и други. Тај други рецепт, драги мој Дегиљу, бићеш ти. Овог часа пођи у његов стан. Тамо ћеш застати и г. Босија. Он већ има моја упутства. Време је да видиш Флавија.... Кажи му све. То ће га са свим поврати; јер знај, ако се још једном понови у оноликој мери потрес његових нерава — онда Флавија бог да прости!... Ти хајде њему, а ја одох кући г. Мишеља Мозентала — одох да будним оком мотрим на црне планове оних разбојника, разбојника који почеше да отимају, арају  и свест невиних и без заштите остављених људских створова!...» То рече, г. Даженоа, па оде; а г. Огист Дегиљ оста као окамењен у својој наслоњачи, Његово лице беше бледо и тужно, а очи пуне суза.... XXIII — Љубав према ближњем и себичност — то су две противности, то су вечни непријатељи. Њих двоје не мош никад да видиш измирене. Где видиш прву, ту, знај, да нећеш наћи другу; а где ову нађеш, отлен је прва прогнана. Љубав према ближњем — то је најузвишенија врлина човекова, то је украс душе његове. Себичност — то је груба флека на лепом лику човекову, то је његово понижење. Љубав према ближњем — то је једина преграда која нас дели од животиње.... Ко нема љубави према свом ближњем, према свом роду и отаџбини — то је животиња. Животиња не зна ни за свог ближњег ни за милосрђе. Животиња целог свог века само гледа где ће шта да домча, да прождере. — Тако исто раде и они којима је трбу и ближњи и отаџбина.... Да није било оних великих и милосрдних људи, који су преко свега љубили свој род, своју отаџбину — свог ближњег, — данас не би било друштво на овом ступњу културе и образованости... Љубав према  ближњем — то је тројеугли камен вере Христове, то је — милосрђе. О, да узвишена ли је, да света ли је реч — милосрђе! — Она гладна нахрани, жедна напоји, гола одене, невјежу поучи, заблуделог изведе на прави пут, болна посети, понуди, тужна утеши, самохрана и нејака прими под своје окриље.... Љубав према ближњем — то је мати свију слобода друштвених, то је машала која разгони таму и предрасуде; она скида окове заробљеним, она се хвата у коштац са тиранијом, она подписује пасош гонењу и самовољи.... Ко гаји, негује љубав према ближњему — тај прогони беду и невољу из своје отаџбине.... Себичност не зна ни за свој род ни за своју отаџбину. Она је без вере, без бога. Она се руга доброчинству, она исмева милосрђе, она плази језик на светињу, на морал. Она је другарица злоупотребама, насиљу, властољубљу — она је десна рука тиранији. Она подржава незнање, предрасуде, она пљује на светлост — не би л’ је угасила. .. Себичност је вечити алијан неправдин. Њих двоје подписују пасош правди и правици. Ко иде на руку себичности, неправди — тај подгриза здрав живот будућности и стога рода и своје отаџбине — то је издајник. «Чули и ти, драги мој Босије», упитаће г. Флавије изнемоглим гласом, — „шта рече мој професор г. Мишон Даженоа, краљ. психиратриста на нашој  клиници? — Он рече, да је Адела савршено здрава....» «Јес, чуо сам — она је здрава....» «Али јој грози опасност?...» «Од које ће је спасти онај исти човек, који је и тебе спасао из грозних руку баба Џоме; онај исти човек, који те је школовао, изобразио, који ти је повратио твоје породично име, који ти је показао где се находи огрлица твоје матере, који ти је прибавио доказе да своје право докажеш, који ти је пронашао и трећег сведока, који те је, без сваке сумње, и позвао на погреб старом јувелиру и који се, као добри дух находи свуд и нигде; који се находи и у близини госпођице Аделе — који види, који зна све шта се ради у овом нашем јадном друштву!...» «И ког, нема сумње, познаје г. Мишон Даженоа?...» «На сваки начин», одговори г. Босије. «3наш шта, драги мој Босије», повика нешто живље Флавије, «ја морам већ једном да видим, да познам тог загонетног човека. Ја мислим да би му имао права приметити, да и доброчинство, кад пређе обичне границе, постаје подозриво. Ја имам права да га више не примам. Тај ме је човек својим добром толико обасуо, да ми се чини — е ме је понизио!... Шта сам урадио ја од кад сам се родио? — Ништа. Не — није ништа: живио сам па и данас живим од милости тог непознатог човека.... Већ сам постао неспособан да сам коме какво добро учиним.... Тај чудни човек хоће сад  да спасе и Аделу.... Ни то мени није оставио — наравно, ја сам слаботиња. Ја ни зашта способан нисам....» Ове последње речи изговорио је г. Флавије са особитим тоном. Чињаше се као да раздраженост почиње узимати већи мах. То је г. Босија поплашило. Он је пазио да Флавија својим одговорима још више не раздражи. «Најбоље је да ћутим» помислио је. Е, ал’ онда баш учини горе. Флавије оспе са хиљаду којекаквих питања, примедаба — док најпосле не би дошао у још веће раздражено стање. Онда га је било необично погледати. Исто је тако било и на дан сахране старог јувелира и пок. Андроните — док она нотица у «Монитеру» није најпосле у његовој души изазвала оно стање које га је одвело до на врата г. Мишона Даженоа. Г. Босије је имао разлога да зебе. Он оваке наступе није никад смотрио код Флавија. За то је са пуно нестрплења погледао на врата — као да је неког исчекивао.... »Ја тако не мислим», рећи ће г. Босије после мало ћутања; «ја мислим да тек сад настаје доба кад ћеш ти свом роду да будеш од користи. Шта више, ти си с оно, да речем мало — рада на пољу јавне дискусије доста допринео те се народни дух, ког беше напала нека чамотина, пренуо као иза сна.. . Ти си већ стекао толико својих поштоваоца у срцу самог народа, а, на сву прилику, још више противника међу оним, којима је буђење народне свести трн у оку....  Не, драги Флавије, ја мислим да си ти пре поранио но што си одоцнио!...» Ово је мало ублажио Флавија. Он је мирно приметио: «Тако је: Радити на општим народним слободама — никад није доцкан....» У том неко полако закуца на врата. Г. Босије скочи — пође да отвори; а г. Флавије зачуђено упита: «Ко ће то ноћас да буде?» Куцање се понови. «Слободно!» повика г. Босије. Врата се отворише. У собу уђе човек отмено обучен. То беше главом г. Огист Дегиљ — чувени трговац и милијунар. И г. Босије и г. Флавије згледаше се зачуђено. Овој се посети нису никад надали. Г. Огист први проговори. «Огист Дегиљ овдашњи велики купац!...» «Флавије Ривијер медецинар четврте године», одговори Флавије узбуђено.... «Ја сам имао част да вас видим на суђењу моје парнице.... Којој срећи имам да благодарим што сам се удостоио ваше пажње и ваше симпатије. Ни једно ни друго нисте могли сакрити. Ако смем да вас понудим да седнете?...» И Флавије му показа фотељу. Огист седе без сваке церемоније. «Не треба да вам престављам мог пријатеља г. Босија. Ви сте га видили. Он је моју ствар бранио.» Г. Босије се поклони. То учини и г. Дегиљ. Они се љубазно поздравише. Настало је ћутање. Г. Огист опет поче: «Ви изгледате, г. Флавије, нешто слаби и бледи.... Разумем. Потресенисте. За то сам и дошао да вас посетим.... Од кад ја жудим за овим свечаним тренутком?!..» Флавије и Босије — згледаше се. Говор г. Дегиљев беше им загонетан. Г. Огист настави: «И моја посета и мој говор — не треба да вас изненађују. Кад вам кажем — што ми одавно на срцу лежи — онда ћете видити да смо ми стари знанци и пријатељи.... Ја сам, пре свега, дошао да вам, г. Флавије, ставим на расположење целу моју имаовину, па не само њу, већ и мене самог. Кад то учиним и кад то ви примите души ће мојој бити лако. Ја ћу се одужити дуга ког сан се у вашег племенитог оца пок. Артура маркиза де-Ривијера — задужио.... Он је горе — на истини.... Нека је лако његовој великој и милостивој души!...» На лицу Флавијеву сину неописани зрак радости. Његово срце поче необично да лупа. Он је погледао час у г. Босија, час у г. Дегиља.... Има једна врста радости, која је кадра да човеку одузме реч.... Флавије је разумео говор Огистов. Он је познао свог добротвора. За то није умео ни речи да прозбори. Ову је узбуђеност опазио и г. Дегиљ. Ово је и њега до срца дирнуло. Крупне сузе грунуше му из очију. Он настави: «Јес, отац је ваш давно преминуо, ади његова добра дела нису. Она ће вечно да живе.... Да није било њега — ја бих пропао у тешкој беди, у неописану јаду и мукама. Једнога вечера — давно је то било — његова се милосрдна рука појави. Она ме изчупа из грозне провалије у коју бејах запао.... Његова једна реч ули у душу моју нешто — што ми даде снаге, моћи — наде. Ја се спасох. Ја постадох човек. Семе, које је његова рука бацила, посејала, беше благословено, обасуто милошћу самога господа бога. Оно богато уроди. Оно је многог гладног наранило, оно је многог невољника спасло од црне беде, од тешка јада. Род је тај својина вашег оца. Ви сте његов син и то син — достојан оца свога. Ево ме, дошао сам — да вам се одужим!...» Флавијеве очи беху пуне суза. Он устаде и потресеним гласом рече: «Дакле, моје ме срце није преварило!.. Хоћете ли ми дозволити, јесам ли достојан да вам у наручја полетим.... Моје срце одавно тражи мог избавитеља, мог добротвора. Оно га је у вама познало.... Ви сте онај божи посланик, ви сте мој анђео — ви ме изчупасте из вампирских руку проклете баба Џоме!... то ми срце моје каже — оно ме никад преварило није....» И — Флавије је био у наручју Огистовом.... Слабо  је наше перо да опише свечан тренутак — када се две душе у једну споише, када се два срца у једно стопише.... Г. Босије гледаше ове две душе, ова два срца — спојена, сједињена. И он је плакао као мало дете.... Ни Флавије, ни Огист ни г. Босије овај тренутак до смрти заборавили нису. Овог истог вечера догађало се нешто у кући г. Мишеља Мозентала, што је учинило, да догађаји, из којих је исткана ова занимљива прича, — изађу на највиши врхунац свој, да преставе себичност, пакост, злобу — у правој слици њиховој; да изнесу грдобе друштвеног кварежа свету на видик — нек види какве креатуре, какве гадне амфибије гмижу по телу његову, остављајући кужан и отрован задах куд год прођу и до шта се год дотакну.... Чудан ти је овај свет. Он је и строг и благ; он је и лукав и искрен; данас је мед, сутра је јед. Он је дволичан. Данас изгледа блесаст, туп — не зна ни две у накрст; сутра је права видра. Он је кадар да завири у најдубље тајне наше. Упитајте га за ког било члана његова — он ће вам о њему пуно којешта напричати. Ако се кад и деси да што не зна под сигурно — он онда нагађа; али и његово је нагађање грозно. Отуд она изрека: «Свет нагађа, али и погађа!» Ето на прилику шта је свет у оно доба говорио  о г. Мишељу Мозенталу преседнику сената и његовим «начелним» пријатељима. Он би почео: «Сирома г. Мозентал! — баш је небатли у женама. Ето — умре му и трећа жена — на пречац.... Е, ова је нешто и лежала; али оне две прве — одоше као под лед, помреше — као кад човек дуне у свећу те је угаси.... Ако је небатли у женама, он је богме батли у прћијама. Она му је прва донела по милијуна динара, друга читав; а ова трећа преко три. Само му њен накит кошта на милијун и по динара.... Да му није било ових мираза како је спурдисао све своје очинство и како се био презадужио — било би повуци потегли. О смрти његове прве жене и данас свет на чисто није. Онда се свашта говорило.... Е, неће бити. Сам је г. Мишеље захтевво да са њено тело секцира. Секцирање су извршили г. Др. Друин Шиноа, г. Борне Латур и г. Герије Довен — сва три чувена лекара.... Њихово лекарско мњење скинуло је сваку сумњу с г. Мозентала. Преглед и секција штампани су у «Монитеру». Кад му она друга жена умре — онај несретни њен рођак диже читаву ларму. На његов захтев морала се сирота после осам дана откопавати и секцирати. Секцију су држали г. Др. Друин Шиноа, г. Борне Латур и г. Герије Довен. Секција је показала да је покојница умрла од природне смрти. Рођак је захтевао да се и утроба покојничина кемиски анализирала — ама према онаквом уверењу од три стручна лекара  нашло се, да то није било потребно.... Сирома рођак — шта је тражио оно је и нашао. Он је осуђен, по тужби г. Мозенталовој — као клеветник на две године заточења... И то беше занимљив процес. Г. Жилкред де-Муљ и том се приликом показао као редак дар.... баш му нема равна међу адвокатима. Онда беше г. Мишељ Мозентал преседник великог суда; а г. Криш Мањел преседник кр. судбеног стола.... Г. Бижо Ле Саван заступаше државног тужиоца.... Онда је овај показао особит дар у оптуживању.... По тој се парници много писало и говорило. Кад је г. Сенжерм, ондашњи професор криминалног закона и поступка, а садањи директор краљ. правног факултета, — изишао са својом брошуром на јавност — онда су умукли сви злобни језици. Он је гвозденом логиком доказао: да је рођак друге жене г. Мишељеве, заиста учинио дело клевете и да су судови сасвим коректно ово дало подвели под згодан параграф.... Г. Мишеље је имао и заслуга. Он се показао као врло вешт беседник у уставном одбору. Његов је предлог акламацијом примљен: да влада сама бира трећину посланика за горњи дом. Одма је после добио да буде члан у сенату; а кад се у практици видило, шта значи — кад влада у законодавно тело шаље једну трећину — онда је г. Мозентал добио преседничку столицу у сенату. Лепо је то кад човека послужи срећа да дође до тако сјајног положаја. Ето од то доба свака влада  у законодавном телу има увек већину. То је заслуга Мозенталова....» Тако би говорили једни. Други би ту ствар претресали са свога гледишта: «Врана врани очи не вади! Кадија те тужи — кадија ти суди!... Ко с ђаволима тикве сије — о главу му се разбијау!... Тешко магарцу с лафом лов делећи!... Зна лисица шта ради — магарећа луда памет — мудром је добар савет!... Гди је се до сад шут с рогатим бо?!... Добро је не забадати трн у здраву ногу — док се лисици прочиташе берати — оде кожа на пазар!... Ти си мени и лане мутило воду!... Што шишти на свеца?! Зна власт шта ради!...» Или: «Не зови правду — кад она с кривдом из једног чанка куса!...» Адела је била затворена у своју собу. Њој нико није пуштан. Лекари су препоручили највећу тишину. Сви су укућани били уверени да је сирота са свим полудила. Многи су је сажаљевали Она, сирота, док је здрава била, била је према сваком добра и милостивна. Сад се само чекао час кад ће је у лудницу спровести. О том се баш и решавало. У кабинету г. Мишељеву беху на окупу готово сви кућни пријатељи Мозенталови — г. Криш Мањел преседник великог суда, г. Сомјер Лафајет велики пристав код краљ. судбеног стола, г. Бижо Ле Саван  преседник, г. Сан Жерм директор кр. правног факултета, г. Жилкред јавни правозаступник за варош П... народни посланик за срез С.... г. др. Друин Шиноа домаћи лекар кућо Мозенталове, г. Борне Латур помоћник санитетског оделења и г. Герије Довен директор луднице у П.... Сва ова господа беху дошла да свом личном пријатељу изјаве своје дубоко саучешће у тузи и несрећи која је тако изненадно снашла кућу Мозенталову, и да му у исто време притеку у помоћ са својим саветима у часу — кад сирома г. Мишељ Мозентал није знао ни где му је глава.... За цело, човек је тврђи од камена. Ко је могао веровати — да жив човек може преко своје главе претурити све оно што је снашло кућу Мозенталову. Што је много много!... Али шта ће се? човек се не може на силу убити што га снађе мора хоће неће, да сноси У осталом у оваквим приликама добро су нам дошли пријатељи — са благим учешћем: у оваквим се приликама и познају — прави пријатељи.... Ако нико други — о том је, за цело, уверен г. Мишељ Мозентал. — — — — — — — Овога је вечера дугим саветовањем углављено: а, Чим г. Мишон Даженоа да своје мишљење о душевној болести Аделиној, — да се она још истог вечера спроведе у лудницу и затвореним колима. Кола да прати г. Друин Шиноа и г. Жилкред де-Муљ. Да се умоли управа луднице да никог без нарочите дозволе њена стараца болесници не пушта. Ова се мера  мора најтачнује «набљудавати» — у интересу мира и покоја саме болеснице; б, Да се постави за стараоца болесници њен очух — г. Мишељ Мозентал; а за браниоца масе г. Жилкред де-Муљ; в, Чим постане пресуда о спорној огрлици извршна,— да се спорни предмет има предати стараоцу г. Мишељу; а да му овај злосретни предмет не би изазивао још већу тугу и жалост, — да се путем јавне лицитације прода и новци предаду на чување старатељу г. Мозенталу, од којих ће, разуме се, у своје време предати рачун — ако болесница оздрави.... г, Ако би болесница у овом стању преминула — њено ће се тело ради успокојења јавног мњења секцирати и протокол секције јавности предати. — Ово је све било закључено само се још чекало шта ће рећи г. Мишон Даженоа кр. психијатриста на П.... клиници. Њега су сви с нестрплењем исчекивали.... Наравно од његове речи зависило је све.... Одма сутра дан Монитер је донео ову нотицу: «Синоћ је наш психијатриста г. Мишељ Даженао дао своје мишлење о душевној болести госпођице Аделе. Оно нам није познато у својим детаљностима. Довољно је то, да је он сам предложио да се болесница спроведе у лудницу. Она је сирота већ у својој ћелици!...» На тридесет дана после овог догађаја држала се једна лицитација. Још никад пијаца «Народне берзе» није видила толико сакупљена света. Продаја се вршила на основу извршног решења старатељског судије. Продавала се драгоцена огрлица пок. Андроните, Купаца беше врло много. Све сами заступници разних новчаних завода и удружених јувелира. Услови су били: «За готове паре!» Огрлица је прецењена по-милиуна динара. «Шта? — по милијуна динара!» повикао је један муштерија.... «Она није толико вредила ни кад је нова била....» Ту се могло видити сијасет божи гомилица. Све нешто шапћу.... Ово је трајало дуго. Продаја још није отпочета. Гомилице се мало по мало растурише. Од оне силне муштерије оста њих неколико. Мало је коштало — али ништа. Истераће се!... Па и ова неколицина у два три маха изилазише на страну. Не могу да се погоде.... Једва једном - звркну добош: «Једна златна шатула и у њој драгоцена огрлица у брилијантима, смарагдима и рубинима — вештачки израђена — рукотворина чувене јувелирнице куће »Авриља Дуферина» — по милијуна динара — да ли ко више?...» «Један динар више!... повика заступник куће. «Јахаела и сина.» «По милијуна и један динар!» повика добошар. «И једна пара!» додаде заступник куће «Соломона Демаја.» «По милијуна и један динар и једна динарска пара — и да ли ко више?!» — повика добошар. «Шест стотина хиљада динара!» повика г. Жилкред де-Муљ. «Нема овде бадавалука! Овај је адиђар још у оно доба коштао на 1,200.000 динара. Данас кошта два пут више. Таке израде, таког драгог камења немамо више.... Оне муштерије изађоше опет на страну. Шапташе дуго — дуго.... Они зовнуше и г. Жилкреда. Он приђе. Нико није мого чути шта су говорили.... Добош једнако зврчи, а добошар колико га грло доноси виче: «Шест стотина хиљада динара — златна шатула, у њој драгоцени адиђар сав у драгом камењу — чудо од накита — и да ли ко више? — пови и други пут!...» «И један динар !» повика заступник куће «Јахаела и сина» У то доба приђе један висок човек, огрнут у велико црно јапунџе.... Он стаде до добошара, па ну нешто шану.... Добошар избечи очи на њ, погледа га од пете до главе па стаде махати главом. Очевидно је да је нешто сумњао Човек овај приђе извршиоцу, изнесе му некакву хартију. Извршиоц га зачуђено погледа. Он зовну добошара, па му нешто полако рече. Добошар викну: «Милијун и двеста хиљада динара — једна златна шатула и у њој драгоцена огрлица сва у драгом камењу — и да ли ко више ? — први и други пут!...» Да је гром ударио у ону гомилу муштерија што се беше искупила на ову лицитацију — не би се онако запрепастила, као кад је чула кад добошар викну: „Милијун и двеста хиљада динара — и да ли ко више?...» Сви су занемили. Г. Жилкред оде извршиоцу Упита га нешто. Овај му одговори. Жилкред се као опржен окрете и погледа оног човека у црном јапунџету. Дуго га је мерио. Човек се беше у нешто загледао. Није му се могло лице видити. Добошар вика и вика — «и да ли ко више? — први и други пут!...“ Нико више ни главе не окрете. Некима је ова лицитација добро дошла. Они су се лепо наплатили — само да не ударају на друге.... Овде се могла лепа крајцара заслужити, да ђаво не донесе оног лудака — који од једном даде 1,200.000 динара. И тако су многи отишли с покуњеним носовима и празним џеповима. Тако што није им се поодавно догодило. — Пред само вече устаде г. извршиоц. Он сам викну званичним тоном: «Једна златна шатула и у њој драгоцена огрлица искићена драгим камењем — брилијантима, смарагдима  и рубинима — вештечка израђевина негдашње јувелирнице Авриља Дуферина — 1,200.000 динара — и да ли ко више? — први и други пут!... И нико више? — И — трећи пут!...» О драгоценој огрлици више нико никад ништа чуо није. Она се претворила у други један адиђар. Од њеног злата створио се креч и песак. Њено се драго камење претворило у печену циглу и просто камење — у груб материјал. Од овог је материјала подигнут великолепни дом — «Дом милосрђа....» XXIV — Је с' те, настави г. учитељ даље, — ви се још сећате оног малог догађаја што се десило пре 28 година у оној дугачкој на лакат наличној улици у П....? Сећате се оног малог дроњавог дечка, што је оног хладног јесењег вечера продавао своје игле; сећате се и оног разговора што га је водио са оним непознатим и отменим господином који му је поклонио један златник?.... Видите, шта је учинио један једити лујдор?! — Учинио је чуда. Новац онај беше дала добра, милосрдна рука — рука Артура маркиза де-Ривијера. Новац је онај пао у добре, радене и штедљиве руке, — новац онај беше с благословом бачено семе у добру, родну земљу. Мали онај дечко још оног вечера поштено положи рачун својој баки — плати јој и последњу  шивачицу — па некуд штуче, као да у земљу пропаде.... Шта је сироче муке вид’ло, шта ли је боја извукло — док је код бабе служило и њене игле продавало — то једини бог и оно само зна! По његовим мудрим одговорима, по оном лепом и тужном певању, по ђаволастим доскочицама и хвалама којима је обасипао свој еспап и позивао мимопролазећу муштерију да сврате и коју иглу купе, по оној челичној енергији и издурашности коју је оне хладне ноћи показао — одмах се вид’ло да је у њему велики дух; а по оној скромној молби и салетању — да му онај странац каже своје име, како би доцније потражио и нашо свог добротвора — опазило се да има благородну и благодарну душу. И заиста мали Огист имађаше и велики дух и благородну душу. Он је одма — сутра дан — отпочео на своју руку да ради — да тргује. Од првог часа срећа се на њ насмејала. Она га више никад оставила није. Он је постао милијунар. Он је својој фирми дао име «Огист Дегиљ».) Али он није никад заборавио оно што је био; он није никад сметуо с ума име свога добротвора име — Артура маркиза де-Ривијера. Он није никад заборавио — да многобројне улице П.... никад не оскудевају у бедницима као што он беше; он није ни за тренутак сметао с ума ону радост коју је осетио кад је с бабом раскрстио — он је, док је год живио, тражио напуштену сирочад па их је на пут изводио.... Господо,  упамтите — ово није измишљени догађај. Он се у свој својој опширности догодио. И данас има још чувених! кућа — које су никле из оног јединог златника што га Артур даде малом Огисту Иглару!.. Огиста видимо у време револуције где држи ашчиницу и — чини добра дела. Њега назива гђа Жанета угоститељка код «Белог Лабуда» — својим добротвором. Тако је: он њу спасава — да не умре од глади, да не скапље под тућим плотом; он је упућује на рад; учи је да буде штедљива и милосрдна ... И заиста, она постаје сиротињска мајка. Видимо га где чини добра по Лондону. Он изводи на пут породицу Џона Петра; он чупа из беде малог Флавија. Он га школује — спрема, да постане од користи и себи и своме ближњем и својој отаџбини; њега видимо, као богом послану руку, где прогони беду и невољу из оног пустог краја вароши — из сиромашне парохије старог Жервеја; видимо га где блажи старе и мучне дане слепог јувелира — видимо га како чини добра левом да десна не види а десном да лева не види!... У овим великим хришћанским делима имао је још једног друга — десну руку своју. То беше главом г. Мишон Даженоа кр. психијатриста и чувени професор на клиници у П.... Г. Мишон је његов друг из најранијег детињства. Оба беху два сиротана, два гамена џиновске вароши П... Џиновске вароши и рађају по духу џинове. Огист Дегиљ и Мишон Даженоа — беху и духом и доброчинством прави џинови. Први беше  џин трговац; а други џин научар ; први беше оличено милосрђе, а други душа тог милосрђа; онај храњаше од глади изнемогла тела, а овај душе.... Огист Дегиљ беше организам добра, а Мишон Даженоа душа тог организма. Онај беше сунчана топлота, а овај светлост.... Где се ова два човека појавише — тамо се јављао живот. Огист је показао изванредни дар за трговину а Мишон за науку. Огист је био ученик Мишонов, а Мишон питомац Огистов. Година је дана протекла од како је Адела одведена у лудницу. У тој се години много што шта догодило, о чему је свет говорио и изводио по хиљаду закључака. Први је догађај, што су новине «Монитер» донеле тужну вест, да је Адела у своме лудилу дочепала врата и негде у свет умакла — баш оног вечера кад јој је материна огрлица продата за јавној лицитацији. Чудно је било само што се овој «сумашедшој» — од то доба није могло у траг ући.... «Каква је то полудела, која је умела тако вешто измаћи и сакрити свој траг?... За оваку врсту лудила није знао ни сам кр. психијатриста г. Мишон Даженоа!...» Тако су се питали једни; а други би слегнули раменима и приметили: «Од куд то баш да се деси оног истог дана кад је њен очух стрпао у џеп 1,200.000 динара од продате  огрлице?!... Каква недаћа гони г. Мишеља Мозентала од толико година?... Умреше му две прве жене — на пречац.... Оне су сироте парате — секцирате.... Сад му умре и трећа — баш оног дана кад је добила парницу од 1,200.000. динара.... Па му не би ни ту доста несреће. Полуди му пасторка — онака красна девојка — насљедница од три милијуна динара. Сад опет некуд штуче — онако луда — као да у земљу пропаде!... Од овог јадног човека — све бежи.... Само не — масни мирази!... Ако какве сумње буде — г. Дурин Шиноа ту је; ако какве парнице буде — г. Бижон Ле Саван ту је.... Ту је и г. Криш Мањел председник великог суда... Ту је и г. Жилкред де-Муљ — ту су толики пријатељи.... За злато хрђа не пријања!...» Други је догађај тако исто, ако не и више, дао свету материјала за разговор. Новине — Ла Либерте Насионал — донеше на два три дана после оне лицитације — једну објаву. Она је гласила: «Ја се селим са свим у Инглеску. Сва моја непокретна добра предајем на управу г. Мишону Даженоу. Он је овлашћен да с истим располаже и управља као са својим сопственим имањем. Огист Дегиљ.... «Тако!» повикаше неки; «пошто је напунио џепове сиротињском муком — сад му је лако ићи да се проводи!... Можда је видио, да овде нема више меда....  Сад ће сигурно у Лондон — да и тамо мете коме црн комад у торбу!...» Други су полако међу собом шапутали: «То није чис посао!... Кад нас и онакве куће остављају — шта је остало за сиротињу?!... Он без узрока не оставља своју отаџбину!...» Тог истог дана донеле су званичне новине један указ — по ком се г. Мишону Даженоу уважава оставка на његово професорско звање на клиници.... Ово је као гром поразило све медицинаре. Сви су мислили да Мишонова оставка има каке свезе — са изненадним бегством «сумашедше» Аделе. — — «Да не ће и он сад ударити у трговину«? — питали су они, који су се плашили Огистове конкуренције и који су видели да је Дегиљ све своје непокретно имање предао Мишону на управу. Узроком оставке г. Даженоа, многи су медицинари отишли на клинику у Беч. Међу овима је био и г. Флавије.... У то баш доба још су једне новине донеле другу једну објаву. И о њој је свет имао шта да говори. Објава је гласила: «Од данас не ћу никог више на нашим судовима да заступам. Ово јављам ради оних, који би зажелили да њихна права пред нашим законима браним. Босије јавни првозаступоик.“ «Да је то мало пре учинио!... Сирома Флавије — можда не би изгубио огрлицу своје матере!...» рекоше они, који су знали да се г. Босијева на суду не меље, ни с ујмом а ка мо ли без ујма.... Други би додали: «Гди је он могао изаћи на крај с г. Жилкредом?!!. Коме ђаволи помажу — томе ни бог неможе ништа!..» Ето, о свему је свет умео да коју проговори, у свему је нашао по нешто, што му се допада или не допада. — Он је свакој глави умео да скроји капу. Али се опет и њему по нешто подкраде — често се деси по нешто — чему и сам не уме да нађе узрока. Тако се нешто десило тих баш дана — чему се нико живи надао није. Кад су они ђаци и раденици, што обично ручавају и вечеравају у гостионици код «Белог Лабуда,» — пошли једног вечера на вечеру — како су се запрепастили, кад су нашли гостионицу г. Жанете са свију страна затворену!. Свеће није било ни на једном прозору. Томе се чуду нису могли довољно начудити. Нико живи није им умео да каже — шта се то догодило.... Г. Жанета је некуд тако журно и изненадно одпутовала — да није имала кад на коме ни своју гостионицу оставити. Овај је случај довео многог у неприлику. Ко је имао пара у цепу — ајде и којекако — могао је отићи у другу гостионицу — па ником ништа;  али ево белаја — било их је више од две трећине који су јели на тврду вересију, а сад им се није у џепу десила ни пребијена пара!... Ови су морали вечеру одспавати, а, ко зна — многи је и сутра дан остао и без ручка.... Колико је њих — до један сахат по подне — чепало око гостионице «Белог лабуда,» често погледајући не би л' се бар који прозор отворио и не би л’ се помолило милосрдно лице г. Жанете?!.. Многи је тешко уздахнуо: «Убио га бог с кога је!...» Прошло је неколико дана — а о г. Жанети не беше ни трага ни гласа. Једнога се дана беше повео разговор о њој у једној малој ашчиници, у коју се беху почели прикупљати растурени гости г. Жанетини, — док ће рећи г. Жорж стари чувар централног гробља: «Хе, људи, не ћете ми веровати, — ја сам пре четири дана видио г. Жанету. Готово и ја својим очима веровао нисам; али, опет, зацело, — она је била. Било је рано изјутра — баш кад се сунце рађа — док ти двоја кола — зврр! — и стадоше пред капију од гробља. Кола беху затворена. Најпре скочи млад један господин, притрча до првих кола. Отвори их. Из кола изађоше две женске прилике обе у црно обучене — једна по угодинама а друга млада као капља а бледа као сенка из гроба. Из оних других кола изађоше још два господина. Један од њих  приђе ми и предаде дозволу од главног надзорника централног гробља — да их могу пустити и пре времена. Овај ми, душа ваља, спусти у руку читав лујдор.... Хе, већ сам видио с ким имам посла. Хтео сам да их пратим. Господин ми даде знак да останем на капији од гробља. С оваким се људма човек лако разуме. Они се кретоше сви. Ја остадох. Падало је мало у очи — шта ће у ово доба на гробљу?... Сигурно да каквом милом покојнику ил' покојници реку — збогом, па да пођу негде на далек пут. То се могло познати на први поглед. Кад су поред мене пролазили случајно бацим поглед на женскиње — како се зачудим? Она старија — није нико други био но наша добра г. Жанета, угоститељка код «Белог Лабуда.» Они су се мало бавили Кад се вратише — сви су били плачни, женскиње нарочито. Сад већ ни сам сумњао. Оно је била наша г. Жанета. «Опет си ти то превидио», примети ће неко; «г. Жанета нема овде никог свога, а нарочито — знало би се да јој је ко умро....» «Вала, људи, ако је својим очима веровати — оно је она била. А најпосле — може се човек лако и упознати», одговори стари чувар гробља. На петнајест дана — пошто је г. Жанета своју гостионицу оставила и некуд тумарала, — г. Роше техничар треће године, добије једно писмо од неког свог, пријатеља — медицинара, који је пре неког времена важним породичним послом отишао за Лондон.  У томе писну између осталог беху и ове врсте: «Кад сам се укрцао у параброд «Венис» и кад смо већ подалеко измакли од пристаништа, — ја бејах изашао на кров од лађе те посматрах зелене валове мора. Могли смо бити већ на половини пута. Већ се виђаху плавкасте обале Албиона.... Ја се окретох. Како сам се изненадио! Поред мене прођоше две женске прилике, једна поугодинама, друга млада као капља но бледа као сенка. Обе беху у црнини. За неким су жалиле. Она млађа беше лепа — као уписана. Ни си могао очију с ње да скинеш. И она црнина, и она туга и оно бледило — доликоваше јој. На њој беше нечега што се не да описати — то је цела њена појава. Као да не припада овоме свету, као да је слетила из вилинског царства — па сад за њим тужи и вене.... Ал’ де чик погоди која беше она старија? — Да у гра врачаш — не ћеш погодити! — Кад ти кажем не ћеш веровати. Ко се могао надати да ћу на овом путу видити нашу честиту угоститељку од «Белог лабуда». Каква посла има г. Жанета у Инглиској? — Кога ово прати? — Коме тамо иде? — То су загонетке које нисам умео да разрешим. С њима је ишао један постар отмен господин. Мора да је отац оној тужној лепотици. Хтео сам се јавити г. Жанети. Ни сам имао куражи. Једва сам чекао да је уграбим на само — јес врага, ја их више не видох као да у море поскакаше. Сишли су у кабину и тамо  остадоше док год «Венис» не уђе у пристаниште. И док ја спремах свој пртљаг, док га предадох једном момчићу да га из лађе изнесе, — дотле су они морали изаћи, сести на кола и отићи....» Г. Роше је ово писмо показивао свима познаницима; ал’ опет нико није веровао да је оно г. Жанета била. Г. Флавије је довршио медицински курс у Бечу. Он је сјајно положио испите. Постао је доктор медицине, хирургије и магистер бабичлука. Чим је метуо у џеп докторску диплому — кренуо се на пут — куд? — Право у Лондон. Тамо су га жељно погледали. Време је кадро све да загледи, збрише ублажи — па и саму жалост; време мења облик свакој тварци. Његов жрвањ здроби, смрви све. Па и онај ћор-сокак где је негда становала баба Џома — није више ћор-сокак. То је красна, широка и дуга улица са лепим кућама са обе стране. Улицом су засађена сјенаста и огумаста дрва. Њом је дивно проћи а нарочито вечером и по месечини. Али што је управ ту улицу красило — то су две дивне скоро довршене куће. Оне су лепим спољашним  изгледом, ретком архитехтском вештачком израдом надмашале све остале. Обе ове куће беху једна на спрам друге. У по, задности њиховој беху подигнути велики паркови са небројено кривудавих стазица за шетање. На оној већој беше с лица крупним словима написано: «Дом милосрђа». А на мањој: Овде станује лекар за сиротињу.» «Дом милосрђа» подигнут је на оном истом месту где је, бог зна кад, било никакво огромно здање од ког беше остао само онај стари опали зид уз који беше прилепљена бедна, нама позната, баба Џомина уџерица. — — — На годину дана после оних догађаја у П.... држана је једног свечаника у овим кућама мала и скромна свечаност. Свечаност је почета у «Дому милосрђа» а завршена у кући «сиротињског лекара». Пре подне је освештана водица у «Дому милосрђа». За тим је управитељ завода изговорио неколико речи о цељи, коју је завод себи поставио. Он је свој говор завршио: «Цељ овог завода казује само име његово. Наша ће најсветија дужност бити, да овај завод подпуно одговори и своме имену и својој цељи, а то је, да он у сваком погледу буде — «Дом милосрђа». — — Овог истог дана — после подне — стајало је неколико кола пред кућом г. Џона Петра и г. Беле. Она беху спремна за полазак. Из куће изађе најпре мали Фабијан. Он је водио под руком младу... Адела — сретна Адела беше краљица ове скромне свечаности. Неописана радост уткана у минуле трагове туге и жалости на њеном пицу — даваше јој слику анђела коме је повраћено изгубљено небо. Девер и млада седоше у прва кола. За њима изађоше: г. Огист Дегиљ и г. Флавије Ривијер. Срећу Флавијеву није нико у стању описати. Њу ваља осетити па тек једва појмити.... Је ли ко видио задовољство и веселост оног сретног оца који је једва дочекао да свога јединца сина ожени? — Још сретнији, још веселији беше Огист Дегиљ. Ова два сретна човека седоше у друга кола. У остала поседаше — све сами наши познаници — г. Мишон Даженоа бив. психијатриста, г. Босије, бив. јавни правозаступник, г. Шарл Дебрижен Конт Давињон, г. Емил Флоријан Маркиз де-Бранли; а у последња кола седоше — домаћин и домаћица — г. Џон Петар и г. Бела. Сваком се од њих могаше читати на лицу неописана радост и задовољство. Они се одвезоше право цркви св. Ђорђа. Ту се зауставише.... Пред овом истом црквом стајао је некад Флавије — го и бос на љутој зими од јутра до мрклога мрака — стајао је и кроз плач тужно викао: «Добро печено кестење — два за пару!...» Пред овим га је светим храмом нашла и познала г. Бела.... И сад — он ступа са смиреном побожношћу у ову исту цркву.... И он и Адела одлазе пред свети олтар — да се пред богом закуну: да једно друго до гроба оставити не ће.... На самим вратима овог светог храма, дочека их један смирен и стар божи слуга. Ми и њега познајемо. То беше стари г. Жервеј. Он је дошао из П... Позвала га је она добра хришћанска душа која је у његовој сиротној парохији многом беднику горку сузу убрисала ... Дошао је да, по одобрењу месног свештенства, благослови брачну везу између Флавија и Аделе... Стари је свећеник тихим и смиреним гласом призивао благослов божи на своје младенце. И — бог га је чуо.... Он је благословио овај сретни брак. - — — Флавије и Адела доживише дубоку старост.... Породица Ривијера и данас живи. Она је и данас оличено милосрђе — — — После венчања сватови се упутише право оној новој улици. Кола се зауставише пред кућом «Сиротињског лекара». Млада и младожења скочише с кола — за њима и сви остали. Они пођоше у кућу. На вратима их дочека г. Жанета, угоститељка од «Белог Лабуда»... Она је као домаћица спремила сјајан ручак.... Село се, ручало се — весељу није било краја!... Тог истог дана донео је «Монитер» један мали некролог: «Наша је држава много изгубила смрћу мудрог и патриотског државника — г Мишеља Мозентала преседника сената.... Овај ће губитак земља дуго опажати!...» А после два дана у истим новинама стајаше ова нотица: »Јучерашњим указом постављени су: г. Криш Мањел досадањи преседник великог суда — за преседника у државном сенату; г. Бижо Ле Саван, до садањи преседник кр. судбеног стола — за преседника великог суда,  и г. Жилкред де-Муљ, досадањи правозаступник за варош П.... за преседника краљ. судбеног стола.... Ми честитамо влади на овом избору. Она је поверила преседничку столицу у сенату — човеку од заслуга, човеку мудру и од енергије. Он је достојан тог високог положаја. Тако исто влада је учинила сретан избор — што је поверила преседничку столицу у нашем великом суду оном човеку који је опробан у својој струци. Не мање обрадовао нас је владин избор — што је поставила г. Жилкреда де-Муља  за преседника кр. судбеног стола. Наши су судови добили у овим људма нове снаге, а правда и правица неумитне судије — сигурну заштиту...» И — г. учитељ ућута.... И ми смо сви ћутали. Г. Н. нарочито. Он овог пута није умео ни да прослови. Његово се коментарисање следило, скаменило.... Чича Мићо и газда Бојо само се згледаху.... Свима је било око срца зима.... Загонетка је одгоненута!...
М Е С Т О  П Р Е Д Г О В О Р А Ми обично долазимо јутр ом  на ка®у y  „Н а -  р о д н у“  гостпоницу. Угоститељ  je  врло добар и  дочекљив човек.. Он зна у к у с  својих го сти ју. Прет-  платио ce на „Српске Н овинеа , в Видело“ , „З а -  с т з в у “ , „И с т о к “ . Сви ови листови и н а ју својвх  н у ш те р и ја ; a ова су опет сви скупа  м уш терије  наш ег угоститељ а, па je  тако —  свима право. Г. H je права шаљивчина. Чим н о в и н е д о |у ,  љегов ce поеао зн а : чита нам све важ није и  важ није чланке и политичне прегледе. И заиста  он добро чита. Има само обичај да поједина не-  ста мало прокоментариш е. Ми м у то примамо.  Отуд ce изроде живе дебахе. Тако je и јутрос  бвло. Читао ce чланак г. Е. y  „В и д е л у “ . Овог  je  в у та  г. Н. преко обвчаја ашого коментарисао,  —  Хе, људи, рећи ће он, вад je прочитао  упорејђења §§ 4 3 2  и 4 3  3 rp a ïy  за к. и зпачај  израза свезе „ к  томе* ила „ у з  т о u , —  ово i* je нов пронадазак на пољу нравних студија —   ово ce ноже назвати кемијска анализа дараграФ а.  Овај je човек занста некп оеобењак! —  Узео je  лено §§ 4 3 2  и 4 3 3 , па зх , нп узм и на оставз,   као ка кв п  кемпчар, раствзра, аналнше —  пзна-  лазп вм састојке заноноДавчеве воље п намере. З а т п и  приступа прослављеној свезпци „ у з  то “ .  ОдреЗ?ује јо ј однос u на спрам § 4 3 2  и па спрам  § 4 3 3 .... Ko аоже порпцатн да ова с.везпца  неће постати од велпке историјске важности y   аналпна законске прнаене? —  Д л в н о !... Ово  ce зове доказивање —  ш та постојн a ш та не  постоји y  горњ пи § § !... Пз овога доказпвања  могла ба ce поставитн ова аатематична Формудз:  a + b ^ x . Узмнмо сад, да је § 4 3 2  раван количпнн „ а ‘;  a § 4 3 3  да je раван количина ,. b “ , и најносле  ваља узетн, да je  свезпца „ у з  т о < ; равна знану  (внш е.) Плп, број законодавчевих наређења y  § 4 3 2   раван je б роју јединида y  количинп „а“,  a број  законодавчевнх наре|ењ а у §  4 3 7  раван je броју  једпоица y  колпчннн Kb “ . Сад je питањ е: може лн знак (внш е) да упливиш е на кол ичвну јединвца y  ноличинааа и „ b “ ?  ■ —  He sioæe. Тако ис.то, м о ж е . ли  евезпца „у.з т о “  да уш ш виш е на кодичину за-  конодавчевих наређева y  §§ 4 3 2  и 433?  —  He  може. Сав упл п в знака „ +  ' (виш е) ово je: ко-  личину н а “  ваља да саберемо с кодичинои , , b “  па да добијемо збир „ х £ ! ; a сав уплив* свезице  „ у з  т о “  ово je : Пошто тестатор учи н н  оно,  ш то   наређује § 4 3  2, он мора  да у ч н н и  г  оно  што  наређује § 4 3 3 , па да његов теетаменат —  но-  следња воља —  добије закониту силу. Ko тражи виш е јединица y  горње две коли-  ч а н е —  ,, a t! и „ b “ — ношто  ове y  себи садрже,  та ј не зна ви прве основе аритметдке. Оваком  аритнетичару био би раван онај правник,  ко ји   би на силу бога y  §§ 4 3 2  и 4 3 3  тражио   више  законодавчевих наређења, но ш то их ти  §§-и y  себи и м ају.... Ko ово, људи, још  не ра-  зуме ? —  Ја мислим да je ово сваком јасно — -  као сунце. .. —  Мени, боме, не, повива чича Мићо. —  Вала ни мени, прихвати газда Бојо. Н ити ти знам ш та je хтео рећи тај са сво- јим  параграФима, un ти, г .  Н ., с твоје „а  виш е бе равно je и кс “ . Ти си ваљда хтео да нам вро-  толвујеш  то ш то си наи чатао о тестам енту?  —  Е богме ск нае јо ш  виш е збунио. —  Дивно ! —  повнка г. Н. Сад ми ваља  нога наћп да „п р о то л кује  ово што саи ја  то л -  ковао !...“ Јесп ме бар тп, г. учатељ у, ш гогод —  ра-  зунео ? —  II  сув п ш е ! одговорн г. Јчитељ, a на ус-  тима м у ce развуче чудан осмејак —  осмејав,  п у н  хумора п горчпне.... Јес, ја сам вас и су-  виш е разум ео!.. a волео бпх да вае нисам на-  како разумео, волео бвх да н вш та не знам —  да  сам л у д !... 0 . иако свет непрестано напредује y   морадниа грдобама! — Г. учптељ ев глае je  необично дрктао. Чанило  ее, као да не говорп смртнпм људима, већ неком  вншем невадљивои б вћ у.... Туж ио м у ce на те-  ш ке грехе рода љ удског. Наетало je дубоко ћутање. —  Сутра je света недеља, рече он свеча-  иим гласом, доЈјите, браћо, на свету л е т у р ги ју ,  да ce б огу поиолимо..,. A пос-ле —  да ce овде  састанемо.... П ричаћу вам једну причу. Она ш ће вас занпмати.... Она Ее нам одгоненути цео  данашњи загонетни разговор Црвва je  давно пустила. Мп смо одржали реч.  Е в о  нас сви ју y  „Н ародној“  гостноници. Само  нам учптеља нема. Сви смо нестрпљ иво погледали на врата. Она су  ce сваки час отварала ; али улазе д руги  људи,  a њега још  нпкзко  нема. Још смо ce сећали чудноватог потреса ње-  го ва  ; сећали смо ce његова обећањ а, да ће да  нам ирнча.... A љега слуш ати пад прпча —   није мала ствар. Он вије никад причао ш то je  хтео да прича. Он je причама решавао поједина  пптањ а, ноја с.у дубоко заседала y  народни жи-  вот. Он je причом расветљавао најтам није рас-  праве, и вазда износио ' оно на видело, ш то ce  хте л о , ш то ce намеравало казати. У  осталои наш  je г . учитељ суш та доброта.  Ko га je само једном видео, тај га je  морао за-  волети ; a ko ce с њим из ближе познао, тај га  je  морао, x o te  неће, од срца да пош тује и уваж ава. Њ егова швола, в е го в н  ученици —  то су м у  вреднети на ји ш ш је  пажњ е његове. Он бн обвчно рекао : —  Имаа 4 0  ученпка.... Ако п н  не покло-  вим довољно пажње, онда тешко мојој савести !...  Зар вије грозно, кад ко буде узр о к, да четрде-  сет младих година вропадне y  нераду ? !... 0  општој ја в н о ј наставп приаетио б п : Јав-  ној наставв нем ож е битн никад одвигие пажље.. .   Свуд ce штедња може препоручиватп, само не y   ја в н о ј настави. Она je  овој смртоноена.... Народи  могу доћп до праве среће једино путем здраве  u брижљпво неговане јавне наставе. Сва зла, све  невоље долазе народпиа од гр у б о г незнања —   од умне сиромаштпне. Ko ја в н у  наставу потдо-  маже, тај удара темељ прогресу и сваком добру Г. учитељ има дубоке погледе и y  многе друге  ствари, обичној нанети несватљиве. Њ егово je  су^ењ е вазда здраво, коректно, одрејјено. У п з-  разима je  обазрив ; али где би народни интерес  био ангажован, додпрвут, ту  м у je тон био ош -  тр в јп  од бритке сабље.... Врата ce отворише и он ce поаолп. Бно je   неш то блед. —  Вн ме чекате, рече нам, a на устима м у  ce опазп опет онај ч}7 дновати осмејак. Одоцнио  с ш . Није мп добро. Да вам ниеам дао реч да ћ у   д о ћ и , ос-тао бих данае код к у к е . Настало je  о п е т -ћутањ е. Свп сжо неетрпљиви билп. Једва г. учитељ   отпочв. —  Ја сам давно читао једну причу. Она на  и данас стоји y  памети, као каква живописна  с л и к а ... Чудо, ш то она има онаку исту п о тку   и основу, као што пма тестаменат покојаог I .   Еоларца, о коме ce сад, ето, толико збори и  пиш е !... Ја сам учитељ. He би требаво да ce у п у ш -  там y  дискусије ове природе. To поље припада  правнидим а. Али ваљда баш за то ш то сам уча-  т е љ , ја  сам вазда с побож нош ку погледао оа  оне дарежљиве људе, који јавној пастави дају  нова живота, свежија полета. М е |у  овим свет-  лим људима одавна сам вадео и пок. И. Коларца.  Овај веливи родољуб, по мом мишљ ењу, једин-  ствен je. Малене су наше способности, да и из  далека сватимо пепрегледни обим добра, које je он евои роду спремпо. Он je енремио, он je y -   налио неугасно еветлндо —  које ће да светди  у н у  народа српеког —  не за дан , не за го -  д и н у, већ за аитав низ векова : док траје Cpu-  ства п њ егова пмена.... Браћ. 0, моје ce груд н  стеж у, мене језа х в а т а , кад помислим, да ce, y   еаноме срцу народа ср п с ко г, нашло р у в у , које  ce диж у — да ово светлило у т у л е , угасе !.. Д Р А Г О Ц Е Н А  О Г Р Ј И Ц А (прича y своје време) I —  Није нужно да вам именујем земљу, y Еојој су  ce развијали догађаји птто иду, започе г. учитељ по-  cie  кратког ћутања —  ви ћете je сами погодитп. Доста  je да вам напоменем, да je она била поцепана на два  три завађена табора. Ови с у , 'чин ce који дочецавао  B.iacTK, један другог гониди и прогонидп. Кад су ме-  ђусГобнп “раздори п сваковрсна подметања прешла сваку  меру, кад су таласи злоупотреба и насиља цочели за-  пљ ускивати y  питома села и y ширне варошп, —   онда букну револудија. У  тој земљи потече братска  крв. Тешкп ударцп револудкје заљуљаше, из темеља  потресоше п сане друштвене установе. Ш та je невп-  них живота y овој борби пропало?!... Гром je уда-  рао y  -стогодишњп дуб. Овај je падао и око себе хи-  љадама шивота снрти предавао ! ! Из ове крваве борбе прве богаташке породице  излазиле су с просјачким штапом. Прича ce ова односи на једног богатог племића —   Артура маркизаде-Ривијера. Оа беше најбогатпји поседник оног доба. Револуцпја му прогута сву  вмаовину; она му покоси п сву породпцу. II само некик  чудон спасао je себе п свога јединца —  дете од не-  пуне четирц годике, — малог Флаввја. Од огромне  Емаовине једва je уграбио огрлвцу своје покојне жене,  Ане Севвњске. Она je умрла, давпш живот своме ир-  ветчету! Г. Артур није до смрти заборавио евог друга. Чп-  ваше ну ce да живп само за своје дете, које беше  жвва слпка матердна. Г. Артур сломљен назон несрећа, које су га једва  за другоЕ спалазиле, —  умре на рукама једпног свог  првјатеља —  Бовјера де-Рула ; умре далеко од свога  завичаја. Последње речи Артурове биле су ово : «Пријатељу Боагјере!... ја морам да ум рем !... ,  Божја je то воља!... Аманет тп мој сен ,  нејаки Фла-  ввје ! I... Еажи му, да сам хтео жпвети само за н»  и за отаџбпну.... Ја сам спромах: нмање ми je пропало  y једној олујини.... Ја ce радујем опет; јер ће не-  стати оне загушљпве омарЕне.... Све ће почетп све-  ж вји ваздух да ожнвљује, да врепн. Ја остављам п  , њему y аманет да преко свега љубп своЈу отаџбпну !...  A као ум кж ену некададшег нашег сјаја н богаства  остављам му матерпну огрлицу.... Бомјере !... ево  огрлвце моје свроте Ане.... Чувај je!... подај je  мом сину!...> И —  он пздану. Бомјер де-Руд био je тако^е из богате ллеиићске  куће и човек чврста и ретка карактера. Оженио ce  feepuoni марвиза Бонвиља на годину пре револуције.  To беше жена необичне лепоте : ко још нпје чуо за  лепоту њена лица, за драж њених ватрених очију, за  внлпнскн стас најлепшега цвета на вечерњим забаваиа  богате арпстократпје ?  ! —  Аји t o беше y исто време  жена од оних тајанственпх женскпх карактера, којима  још нпко није могао да завирп до на дно душе. Па  и опет ce говорило, да je ово' био најсрећнпји пар  суцруашика. II њих je, као и пок. Артура, снашла она општа  несрећа. II они једва улакну, готово с голол душом,  y Инглиску. Таио je бпо н Артур са својим мадим  еинол. Љ уди, једнаке судбине, запазе ce. Артур де-Ри-  вијер и Болјер де-Рул постану нераздвојни прија-  тељи. Онп беху два теда a једна душа. Они ce оти-  маху, ко fee више показати милоште малом Флавију.  Па и сала г. Бомјерова не беше мање нежна према  нашем малош сиротану. Еле, што je дете изгубило y  оцу своже, —  нашло  je y Бомјеру и његовој госпођп.... Оног истог дана, кад je Артур пздануо на рукама  свога пријатеља, —  бог обдарп Болјера женским де-  тендетом.... Све би рекао, да ш а  једна невидљпва рука суд ј  бине, којз, по неком одређеном плану, сади разноврсно биље no путањи слабога човева - —  сади и биље рај-  ске сладости п бнље отровнпх горчпна.... биље добра  и биље .'m i­ l l —  Нпје прошла нп годпна, настави г. учител.  своју причу, a већ ce стуштп небо среће над главана  нашпх бегунаца. Бомјер паде на болеснпчку постељу, паде да ce  не дигне. Први знацп болести већ ce показаше као гласнпцп  немиле снрти. Његове ce очи замутпше; a крупне сузе  обдпше његово зајапурено лице.... Он впде развалпну  свију својих^снова. Кад je Артур узаро, пмао je коме да оставп свога  снна; алп чијој заштнти, чпјој бризи оставља Бокјер  свога друга п она два нејака створења? — Ова помпсао беше му тежа од самртнпх мука. Ову  ■тешку бољу однесе он y хладнп гроб. Јес,' јес —  e пошто je умро, на његовом ce бле-  дом челу беху сабрале и скамениде one три боре, те  казпваху како je н.егова душа —  тужна и брижна  оставила ову прпвремену крампну своју! Прп последњем часу свол рекао je својој женп: <Андронпто.... друже мој.... мп ce растајеио —   на в е к п !.. Васпдтај naEiy малу Аделу —  достојно  имену доаа нашег!... Будп тако исто добра матн  Артуровои спну као п нашем једпнчету !... Ј' мојој касп наћи ћеш донуиента, која ће га y своје време  увести y дородпчна права.,.. Тамо ћеш наћи п један  аманет —  златну шатулу и y љој драгоцену огрлицу  пок. Ане Артурове. Огрлица je та својина малог  Ф лавнја... To му je и очинство п материнство. —  Чувај  je.,., подај je Ф лавију чнм постане пунолетан, —   Нека зна да пријатељ љегова ода нвје ни на смртном  часу своа заборавио ажанет једног тужног оца, што  умре, a своје дете, једшну радост своју, остави без  нигде никога!.. Андронихо, je ли, ти ћеш ово све  пзвршитп —  кад мени не даде бог ?...» Авдронита je ћутала и плакала. <Сад ћу мирно да умрем!... Ох тешких м ука!...  Зар je овако горка самртна чаша?1... Збогом децо !...  Збигом, драга домовино ! !... Андронито!... Збсгом! I !..» П —  и он издану. —  Доцкан y вече, на неколико дана по смрти Бом-  јеровој, седила je Андронита, сва y црно обучена, y  кабинету свог п о е о јн о г  мужа. На кзмину je плануцала  мала ватрица. Она je бацала слабу црвенкасту свет-  лост на разве предмете y  кабинету. Андронита je ce  дила за столом, као непомична црна статуа. Погледи  њенп беху укочени; a необичан израз на њену лицу  показиваше, да ce y њеној души кроје тамни планови. На столу je стајао раздрешен свежањ некаких хар-  тија, a до овога отвореиа златна шатула. Унутраш- њост њена трепераше y хиљаду разнобојних шамичака.  Брилпјантн и саарагдп играху ce са слабом светлошћу  ватре с камина. To беше тајанетвен прпзор. To je огрлица пок. матере Флавијеве. Пмала je облик полумесеца са звездом. На довој  страни огрлиде вишаше распетпје Христово. Све je ово било уриек вештачке израде. Брилн-  јанти" н смарагдн беху сшгетрдчно разре^ени y пет  главнпх група. Прва je група лрестављала звезду уоквпрену  полумесецом, три средње престављаде су испупчежи  облик полуиесеца, a пета —  распетпје Хрнстово.  Трновп венац спаеитељев трепераше y смарагдпаа; a  ране његове означаваху скупоценп п као врв црвени  рубини. Драгоценн овај адпђар коштао je впше од ш л н -   јуна дпнара, Њега je пок. Артур дао својој заручнпци као први  вереипчки дар. Ваљда je случај хтео, да je Андронита ову дрзго-  ценост сад први пут видела. Еад je шатулу отворнда,  умад што није посрнула. У  тај нстп трен појави ce  y  њеној души чудна и тамна мисао. Она ce од ове  мисли запрепасти; алп од ње не побеже. Тако je. Она  ce нпје борпла. Она je само сашпљала; a и с чаеа  на час погледала на отворену :шатулу, и тада би ce  аени ватренп погледп оппдп онии разнобојнпм пре- дивавем драгог вамења —  па бн тамо п остали. У  њој ce пробуди успавани сатана —  женска сујета.  Она ce исправи, погледа смело и охоло no кабпнету;  зграбп грчевнтом руком онај свежањ хартија, однесе  га са свпм мирно камину. Ту стаде — ■  звер, a ие  жена!,.. —  —  —  —  —  — После неколико тренутака кабинет је био пун  дима. Морали су ce прозори отворжти да дии изађе, I I I —  Од то дсба прошло je много година. У  вароши  П.... где je негда потоком крв текла, завладао je благо-  детнп мир. Друштво je добнло готово други облик.  Место старе охоле аркстократаје, дошла je друга класа  људи —  госиоштана. Гогати и отиени трговци, фа-  брдканти, великн поседиици, занадшје., земљорадиии и  остали работннци, и најпосле, пука спротнња која  свој лебац чека једпно од наднвце , —  сви ови сада  уживају <подједаака» ирава. Онд шаљу своје посла-  нпке на народну скушитину, те иреко њих исказују  где кога шта тештн  д боли. Задонодавство, 'судска- пзвршна власт, општпнска  самоуправа —  све je то друкчије уређено и доте-  рано, Па л само јавно мњење добило je своја криоца,  те тако узлеће y чист и свеж зрак. Јавној дискусији  дато je бар толико мегдана, да може ова и она друш-  твена длтања да претреса. Под овакдм друштвенин околностлма, отпочео ce  Драгодена огрлцца . * •" 2 онај знаменитц процес о сдрагоценој огрлпцп,» о коа  ce тада толико говорпло п ппсало, и^којп je постао  дивпа rpa^a за лепу приповедачку књижевност. Процес ce водио против г. Андронпте маркпзе  Бонвпљске, жене Мишежа Мозентала, председника се-  ната y IL... Процес je повео младп г. Флавпје Розетд,  к о јп је п а  годпну дана пред процес добио од г. миниатра  унутрашњ.пх де.та дозволу, да своје презпме «Розетп»  замени презпиеном «Артур— Риввјер» Г. Флавпје као Розетп беше изпшао на глае  са својпх елободоушшх сппса, кроз које je провејавао  свежи поветарац новах идеја. С тога ce на н. била  дпгла чптава хајка. Говорпло ce да он намерно рас-  паљује потуљени огањ —  привпдно стшпане револуције  У. осталом он je јавно тражпо измену свега оног што  je као труло и шкодљиво узето са старе друштвене  зграде и на нову ударено. НајвеБи његовн протпвнпци  6п јц  су: г. Мпшељ Монзентал преседнпк сената y  IL... и г. Крвш Мањел велики судпја y П ... У  ос-  талоа г. Флавпја Розета ипсу y опште лепо мирпсалп  y свпма впшин круговииа. На протпв, код млађег све-  та п, што но веле, y народу, био je омпљена лнчност. Па п сама промена његова презиаена дала je no-  вода нногим политичкии комбинацијааа. A кад je довео  процес противу г Мозеаталовице код краљевског судбе-  ног столау II.... онда je лепо целу публпку поделио тако  рећи на два завађена табора. 0 тон ce процесу одиах по-  чело да говорн као о каквој чудноватој загонетди. Маогн су говорилп, да je r. Флавије померио памећу. С  какввм je правож могао тражптп од г. Андронпте  вену рофену огрлицу?... П запста била je доста чуд-  на ствар! II деца су по улицв знала, да je она драго-  цена огрлица својина г. Андроните. Она je била заве-  дена ц y брачнп уговор као њеп ади^ар —  приликон  ступања y брак с г. Мшпљем Мозентадом. II колико  ce пута дивио свет, кад бв ce г. Андронита, још  једнако млада н лепа, иојавпла на каквој свечаностп с  овпм чудоа од накита пз хпљаду п једне ноћп —  с  огрлицон всквћеном брилијантина и смарагдима —  каквих ретко која враљвца има !.,. Г. Мишеље je бар једва чекао дан с}фева. „Позва^у, рекао бп сметећи ce, све наше нрвјате-  ље —  г. Криша Мањела иредседнпка велпког суда, г.  Сомјера Лафајета велвког вристава код кр. судб. стола,  г. Сенжерма директора краљев правног факултета,  сву г. г адвокате, наше кућне пријатеље, —  нек  дсфу тога дана, да заједно уживаио задовољство, које  тако жудно ишчекујем .... да видимо r. Флавија Ро-  зета Артура Ривијера —  овог кепеца, с толико слав-  них презимена, како ce ваља y мору свог рођеног  понижења !“ Ово би г. Мишеље говорио с особитим одушевљењен. Г. Андронита би избегавала овакве разговоре A  кад бв ce десило да вх случиатп мора, она би само  ћутала. Од како ce ова парница повела, она je једнако  нешто сетаа. и невесела била. По сву ноћ не би могла око на око метутп, Често  би скочила с кревета као пзван себе.... сД а  ли je сано докучпти, од куд je прнбавио до-  вазе? —  лромрмљала бл као y  бунплу.... Докуленти  еу сви спаљени —  то еам слгурна.... Ја can пх својом  руком y ватру бацлла.... Гледала сам својпм очимд  вада лх je илален лрождро.... Ја сам то дете на сн-  гуран начнн од себе за на векп отурпла.... Дала сал  му лрезпме „ Розети и.... Место рођења, крштеапца, све  je то као што треба изкењено п удешено.... A сад? —  Ои лзлазп с лравил презпменом!... Подпже тужбу —  протлв мене !... Тражл иатерину огрлицу —  од  мене.... Погађа све! —  To je етралшо!» — ,.Ја лорам томе ући y траг! повпкала бп као  смушена, морам спасаватп част своју.... будућност  свога детета.... Сирота шоја Адела !“ —  —  I V I V —  Судбене су новпне већ огласпле ц дан суђења.  Парнпчарп п сведоцп добили су своје познве. Сад су  чињене само „претходне“ спреле. Г. Флавије je позвао  преко новпна све прпјатеље правде п правпце да тога  дана до|у на суђење. Ово je исто чпнпла п протпвна  страна —  cairo мало скромнпје. Она je, онако, без хуке  п буке, учпнпла „ш та треба“ , a све y прилог <своје  праведие стварп», нападнуте „евојпнеи —  од позна-  (! тог <ко.иунца>..„ Ш та впше чпњене су п „целпсходие'1   конференције. 0 овом ce процесу водише по ваздан живе пре- пирке. Код света je већ тај обпчај: „свој леб једе a  ту јју  брпгу води!“ Цела je аублика нестрдљиво ишче-  кивала тај кобнп дан пресуђења. Неко ce морао тог  дана поннзити. Свет ce обично радује туђој несрећи,  донижељу. Он увек мисли да je y томе нешто и сам >   ућарпо. To je производ љегова образовања.... За неколпко дана пред саио рочпште догађало ce  нешто y  кући г. Мишеља Мозентала, пли бољв рећи  y соби г. Андроните што je свакако од интереса по  вашу вричу. Било je. доцпан y вече —  скоро око пола ноћи.  У  соби r. Андроните горела je непрестано свеТа. Она  je примала посету за посетом. Госта су један по један  долазили и одлазиди. Са свима je г. Андронита имала  важне разговоре. Најпре je дримила посету свога мужа г. Мишеља  Мозентада председника сената y IL... <Ја саи вас- звала, г. Мишеље, рече она своме  мужу, кад овај y собу yije и учтиво ce поклони...,  Имаа да ваи саоиштим врло важне стварц > „Како сам сретан, драга Андронито, што сте ми  допустпли да ce ставии на расположење ваших наре-  ђења, и како1-.. „Доста .... ирестанжио с т ш  „сервилностимаи .  Нас чека разговор озбиљинје природе !... Ma немамо  кад да ce на ситно обавештавамо.... Звала сам вас да  вам кажем отворено —  доста немилих ствари.... Оне  условљавају -  ни мање ни више но коначну проиаст нашег итена, намге части: угледа положаја, имања,...  Ви треба да напуствте плузију : да сте већ спгурни  да ^ете видпти понпшеног вашег протпвника г. Фла-  вија Роаета Артура Рпвпјера.... Како зга ce чипи, све ce  ставило y  пзглед: да то Т>уде y  обрнутои впду“ . Г. Мишеље ce забезеЕну. Није умео нп речп да  проговорп. Знала je г. Апдронпта слабу страну љегову.  Она je тамо п увравпла свој хптац. «Тако je. наставп она са свпм хладно, част ваша,  ваше еупруге, будућиост мог детета, —  моје спроте  Аделе, понос вашег дозга —  па обронку су пропастп,  понижења, сраиа.... Још само два трп дана, па je све  би.то п прош ло!.. П тада he цео свет бешати од нас;   као од вужне куће!... Пиате лп снаге, г. Мишеље Мо-  зентале, преседнпче сената y  П.... да овај обрт стварп  дочевате, да све ове незшле ударце прпмпте на своја  ле|а?> — Г. Мишеље je само колутао очпма. Он од свега ни  речп разумео није, a бжо ce опет жпв пренеразио.  Он je био права слаботиња и y најмањпм непрплпка-  ма; a међу тпи ce необично радовао туђој несрећч.  У оеталом он je бпо од детињства лукаБ, подчукао,  подвалаџпја првог реда ; a најсдлпчније својство беше  му —  сервплност п удварање пред лпчностима од  положаја. Он je вмао обпчај да рече: «палеметнпје je водпти  рачуна о лпчностп, која што тражп п желл, ио о ономе  шта она тражп п жели>. Његов високи положај ина да благодари једино  OBHii његовим својствнпа н аетодп, како je он та свој-  ства y пзвеснип прплвкама примеаивао. tJa вас не разунен, драга Андронито, промуда он  једва полугласно : каква je то несрећа што нас чека? -------- Ko нан j e -спремио те ударце?5.... Ово рече на стаде зверати око себе, баш као да je пао y понор те  пзненадне провалпје.... Просто, он ce беше изгубио.  Њему ce учинило, да ce днгла на њ сва она војска,  Еојој je ou толвко пута ногу подметао. «Разумећете ме, рече г. Аадроннта бацавши на  н, иоглед, војик му je хтела реКн: Кукавицо1  —   јрш  нпје нп наступила несрећа која нам грозп, a ти  си већ —  мртав!... Дакле разумпте ме: Ваш вро-  тивник г. Флавије Розети, сада Артур Рпвијер —  онај  кепец, с толико елавннх презимена —  како ви велите  —  прнбавио je на сву прилпку јаке доказе: да je он  законитп сиц Артура Ривијера u овога супруге Аие  Севиљске>.... J la  шта ce то нас твде?» —  упаде јој y реч г.  Мшдеље; a очевидно ce .впдело, да je мало дошао к  себп, кад je впдео да му опасност не грози ед какв  «високе> и од <уплива» лпчиости. «Мало саио стрпљења. Немојте ме прекидати. Ви  зиате џ je он подигао против меве тужбу. Он тражн  од мене моју огрлицу —  као његово очииство и ма-  теринство.... Ш та бп од нас било, ако он, према Ha­ inan законима, нађе три безизузетна свецока,  који бп пред судоа осведочкли: да они позетивно  знаду,  да je моја огрлпца била својпна Артурова, да je овај  љу на прошевпни даровао својој заручнпци Ани Се-  впњској ?» — Г. Мишеље ce опет збунп. Он хтеде да нешто при-  мети, али му г. Андронита не даде. Она вастави: <Отуд  6е ce породпло пптање, ео ји м  сам путем ја  до ове  драгоцености дошла ? —  A могле бл ce врло лако на  саиол суђењу изнети п такове околностп, које-би овај  гра|анскп сиор преокренуле y крпвичпп. II онда би  тек наступила права несрећа —  од које п ја зебеи....  Часа ce часити не сме !... Вп сте човек такојје од  «уплпва». Сви су закони еластпчнст —  па a  наши-  Ова еластпчност може нас спасти a и упропастнти.  Изберимо прво. Г. Флавије je мрска ллчност y свпзга  «вишпа» круговика.... Јесте не сад добро разулелв?» сВише но што мпслпте. но што ce надатп можете,»  одговорп г. Мпшеље a преко уста му ce развуче са-  { танскп осмејак. Видило ce лепо да му je пону|ена  права вегова улога. Он ce на један мах нашао на'  тврдом земљишту. Он ce развеселп п спгурнпм гласом  додаде: «Сретан сам, драга моја Андроннто, што ваа y на-  пред казатп могу, да ce на моје услуге можете без  бриге ослонити». сЕ сад ие оетавите, рече г. Апдронита нешто мпр-  н п је ; али м е|у тпм знајте, да ћу и ја будним овон  на све мотрптп.» У —  После четврт сахата г. Андровита имала je  другу још важивју посету. To беше човек од својих 30— 32  године. Одмах ce видело да му je уживаље овога света  угаеило ону мушку свежоет на лицу.... Преставимо  пред собом живу мумију, па ћеио имати лични опис  г. Жилкреда де-Муља, јаввог правозаступника y П...н  народног посланика за срез С.... Он je као адвокат  своје име прославио y многиа «мпстериознпм> споро-  вима. Уполитичним питањима увек ce држао «назора»  које су «виши кругови> заступали. Он je био владив  кандидат y пет срезова. У срезу С.... добио je веТи-  ну од два гдаса. Његова победа прослављена je но-  шењем бакљада. У четири остала среза грозно je про-  пао. Кажу, да му je, као зли дух, г. Флавије Розети  —  свуда кварио посао <Добро ми дошао, г. Жилкреде!... ви сте увеч та-  чнж —  тачннји сте и од самих часовника. Ови тто кад-  кад и греше; a ви? —  Ви сте прави регулатор!» Овим ласкавим речииа r. Андронита предусрете г.  Жилкреда, кад овај y њену собу уђе и до земље ce  иоклони. <А г. Андронита Вонвиљска 1  прихвати још лас- 1 Г. Андронита je волела, да јој ce домеће аено пе-  родично име „Бонвиљска“. кавијим T0H05I г. Жилкред, —  бпла je п остаје нај-  нежнија, најблагороднија —  прва мејју првиа госпо-  |ама y нашој лрестонпци, п по ерцу п no je n o in  п  но величвни грацлозности п по строгом су|ењу.... Ова  одлпчна својства, госпо, мене очаравају. С тога can  увек пред вана збуњен. Алп ви сте опет сушта sra-  лоет.... Ви ми праштате?“ — „Еако сте добрп, г. Жилкреде!... повпка усха-  ћено г. Андронита. —  Да знате с нанвоа can кнс  зебњом чекала?... Доносите лп мп добре плп рђаве  глаее? —  Говорите, г. Жилкреде!... Слушаћу п једно  н друго с једнаком пажњоз 1.“ „Доносим вам, госпо, п добре н рђаве гласове, одго-  ворн г. Жплкред некип само њему својственпм тоноп.  Свп наши првјатељи стоје чврсто уз нас. Онп су пра-  ве стене. To je  прво. Сад пде друго. —  Г. Флавије  Розетп —  сада названн <Артур Рпвијер», као да je  прнбрао доста знатну хрпу доказа, да пх протпв вае  на идућем рочпшту употребп.... Пзмеђу свпју доказа  најмпетериозније су неке, y пола нагореле хартпје. Оне  су најјене y кабпнету пок. Бомјера де-Рула на неко-  л ш ) дана по смртп овога....“ —  За пме бога, госпој, шта вам је?!  —  повпка  г. Жплкред, вад смотрп г. Андронпту где ее, као мр-  тва, свалпла y насдоњачу. Самртно бледпло беше по-  крпло љено још доста лепо лпце. Она je била пзван себе. —  После неколпко тренутака г. Андронита дође  мало к себи. Г. Жадкред je бно поред н>е. «Добро сте учинилп, г. Жидкреде, што сте ос-  тали код мене, п што о овој нојој малој несвестици  нисте известилп мог иужа ... Сад зш je боље ; про-  дужите молизт вас!... немојте ни најмаву ситницу  взоставпти која ce као доказ појављује !> — <Не бп било разумно, госпо, да о вашој ствари и  даље говоримо —  бар за вечерас.... Ви сте још тако  бледи.... Потресени сте, знам; a и коие не би било  криво, кад нас ко, ни врива ни дужна, нападне y  нашем враву.... Ја ваи,  госп о, разушем положај.  To нвје мала ствар —  спорна вредност прелази мн-  лијун дпнара!.... Па онда из овог ce спора испредају  ваздан којекакве ствари, које нису најпријатније....  Злобнп језпцп ни сад не ћуте. .. Добро бп било, го  спо, да ce однорите...» <Не, не, r. Жилкреде; ја хоћу још вечерас да чу-  јем све, да сазнам све.... хоћу да виднм оружје, које  je против нене, ноје части, aior сиротог детета, —   наперено ! —  —  Мало пре, истина, беше ми зло —   наравно потресена сам.... Бог свети зна, шта ce не-  te  јога изродити! Али сад ми je боље.... Говорите  еако•5  — Г. Жилкред није вмао куд;  морао je да продужи  своје извешће о доказима, које je г. Флавије Артур  поднео суду. tKao што сам вам, госпо* напоаенуо, г. je Фла-  ввје добно од неког трп y пола пзгорела некаква до-  кумента. Прва два пиеао je пок. Артур-де-Рпвијер, a  трећи пок. Бомјер де-Рул, ваш, госпо, први муш. Из првог докуиента впди ce: да je пок. Артур   правпо план, по коме ће ce његов сшт фЈавнје вае-   пптати. Желно je да то буде y духу демоЕратском. У  другом су документу осталп од ватре поп 1те|ени  само овп непотпуни ставовп: —  ......................................................... мои снну Фла- ввју А р т у р у ................................јеру остављам златну шатулу п y  љој његове матере пок. Ане . . впњ. . .  огрлнцу y брилпјантима, смарагдима п рубпнпма y  вредностп 1,200 000 динара . . . . . . . л о д  I ,  I I ,  I I I ,  ....................................................... увешће га y остала . ...  кад ce врати y отаџ ......................... . . . старатељ . . .  буде . .  . пријатељ Бозгјер де-Рул.  Лолдон 24 . . . бра .  .  тур де-Ривијер.» Тре1и докуменат je списак досмртних стварп и  докумената пок. Артура де-Рлвијера. II овај je доку-  менат M H O i'O  ватром оштећен. Чудо je божје, да вагра  није оштетпла ни једно слово y рубрпцп, под којом  je, руком пок. Бомјера, заведена огрлица —  предмет  о r o m  ce управо п води овај ванимљиви спор ! Ово су ти документи, госпо, којп ће управ овај  спор изнетп на глас.> ------------------------- После дугог и немог Хутања упжтаће г. Апдронита. <Па шта нжслжте, г. Жилкреде, xo te  ли то довољно  битж да нп ce огрлжца одузме?> — «Да тсГније довољно, зна, госпо, и саи важ про-  тивник. G  тога ce ваљда ж позвао на два сведока.  Ози Ае му, велж, осведочжтж: да je пок. Артур де-  Ржвијер, жспросжо госпођвцу Аау С-евпњску меседа маја  17.. годжне; да јој je тог вечера дао као вереничкж дар  једну скупоцену огрлицу жскжћену брилжјантжма ж сма  рагдима; да ожа стојж y златној ш атулк; да жма об-  лик —•  фасон —  полумесеца са звездом ; да на њенои  доњем боку виск Христово распетије, ж да ће онж ту  драгоценост нознатж кад ии ce на углед ставж. —  Ово  je све лепо. Опже ce подудара с вашом огрлицом. To  нжје никакво чудо. Па њу знаду свж нашж вжши кру-  гови. Ви сте je носили на свжма нашжм свечаностима Г. Флавије заборавља јасни пропис §.... нашег  гр а |. закона. По овом законском наре^ењу, потребна  су за пуноважан и пуноправан доказ овога рода, —   три безизузетна сведока, a не два. A ако он случајно,  мисли, да му трећег сведока замене оне y  пола на-  гореле хартжје —  о.нда ce он y рачуну преваржо. Ње-  гово право, код све његове дојакошже спреме доназа,  остало би на дну сжњегиора као мала ситна парица. > «Ја ако он на|е ж тог трећег сведока?! —  зар  онда да ја пропаднем ?  !> —  повжка г. Андронжта го-  тово сломљеним гласож. „Хе, онда, гоепо, признајем, положај назг не бп  бпо најпрпјатнпји.... Лли чему још  на овом свету  неиа лека ?  —  Онда би ce приступило оденж тпх све-  дока, завирило бп ce y  њпхну протлост, y садашњост,  y њпхове «односе1  п на спрах тужене п.туж ил ачке  схране^ на —  међу нана речено —  кад ce so ie , онда  ce увек на^е <узрок>, који, макар једног од тројпце  сведока, хвата за ушп па га пзбацује пз реда <без- взузетнпх сведока1. II онда, разуме ce, оетаје старо  { S t a t u s  q u o 1 . <0, г. Жилвреде!.. ви сте мој ан^ео хранитељ ...  Сиасите част несретне ватере... спаспте бар моју драгу  Аделу !> На ове речи Андронптипе, на ово очајно мољавање  несретне матере, —  г. Жнлкред ce чисто трже, a ње-  гово бледо п жољаво лице посу нека врста бледуааве  дрвенп. {Ох, госпо, не зборите тако нн пред кпн впш е!..  Ви сами ct6e оптужујете ! !.. Ја сал сав на вашен вла-  ститом расположењу !Ј —  —  —  —  —  —  —  — —  И ако je пола ноћи већ давно и давно нре-  валндо, п ако je г. Андронита била одвпше потре-  сена, пзнемогла, она je ппак, те исте ноћп, имала  јога трп »отмене1  посете. П свака je трајала по чет-  врт часа. По свој прилпци нељ ових доцнпх посета бпла je  једна иста. —  Господјица Адела беше већ велика девојка. Било  јој je 18 година. Она je брижљиво однегована a join  брижљивије васпптана. У овом je погледу г. Андро-  нита потпуно одговорпла последњој жељи свог лрвог  мужа пок. Бомјера, оца Аделина. Або ce игде да јасно опазити ова фпзиолошко  психичка особпна, коју деца саиим рођајен наслејјују  од својих родитеља, —  она ce очевидно опазила на  госпсфици Адели. По лепоти GBora лпца, по граци-  озности свога витког стаса^ по живој ватри својих  дрних очцју, —  Адела беше истоветна најка ; a no  доброти свога срца, по чпстоти своје узвишене дугао,  по чврстоћи свога челик карактера, она беше сушти  отац. Адела je имала тело материно a душу очеву. Адела je имала две ретке особине. Изванредну  лепоту тела и изванредну чистоту душе. Она je умела  прво да цени, a друго да обожава. Она je радо читала и то увек озбиљне ствари.  Струја ондашњег друштвеног препорођаја и до ње ce  дотакла. Расправе о «еманципацији» жена —  одвећ<?  je волела. Често би y с е б и "р е кЖ Г ^  J V ïâ  с ш м Тјољу   врло мало рађено. Због тога je друштво y великол  назатку. У једној је прилици повикала доста јетко:  <Да жена није била роб за толике хиљаде година, да-  нас би друштво стајало на са свим другој основп —  и  своје образованости п својих политичких слобода....  Роб не може ни родити ни васпитати слободна човека, већ —  опех роба.,.. Ја ово не говорпа толико ради  саме енанципације жена, колико ради и с т н н с е о г  про-  греса самог друш тва*.... Она je особитом вољом пратила свакп напредак  друштвени. Била je одана п срцеа п душом народној  ствари; a мрско je погледала на мртвачку руку на-  задњаштва. До н>е су д о ш ј и  и списи г. Ф лавија Розета. Овога  je човека обожавала, п ако га нпкад вндела није. У   колико ce на њ дпзала већа граја, y толико je он y  њенин очана постајао већи п узвншенијп, Најзад Фла-  внје je ностао њен идеал. Еад je првп пут чула да je Флавије повео пар-  нпцу протпв њене натере због огрлпде, —  она ce  запрепастнла. Њој je ова ствар остала са свнм заго-  нетна. Она није могла да верује, да би Флавпје, тај  идеал њене душе, могао без узрока да нападне на  т у |у  ствар, на туђе право, па на ово била басно-  словна драгоценост; a опет, од кад памти, —  за ее,  она зна, да je та проклета огрлица била тене матере- Ове су мисли мучпле њену душу. Она je од то  доба почела да сумња y све. Она ce y један мах на|е  п без свога пдола и без своје матере. Она je постала  јадво, самохрано енроче. Кад бп ce прп столу, за ручком или вечерои, по-  вео разговор о овом спору* она би одмах уетала. И  тај дан нити би издазила нз своје собе, нити би  што јела. С тога ce обично овај разговор пзбегавао кад je  она ту. —  —  —  —  —  — --------- ------------- —  — У  очи самог рочишта, седила je Адела y својој  соби. сетна п невесела. Она гледаше преда ce зами-  шљено. Слабо бледило на њеном сетнои п невеселош  лицу престављаше слику тужна ан|ела, Она je мислила о сутрашњем кобиои дапу, о зло-  сретној парнпци. Сутрашњи дан суђења беше за њу  дан —  страшног суда. Њена ce врата отворише. Неко у |е  y собу. Она  то не чу, не виде , не осети.,.. сАдело, дете моје», проговори један глас. Она ce трже као из дубок.а сна. To беше њена  мајка. Оне стајаху једаа према другој као две камене статуе. После дугог ^утања, реТи te  јој г-ђа Аидронита:  «Адело, Ђери моја, мајка ти je дошла, да ти саои-  ш т е  једну важну ствар,..д Адела je дептила као прут. Она je слутила.  „Сутра je дан, дете моје, када ce решава о твојој  срећи, о твојој будућвости. Одштж- je савет свију  наших пријатеља нашао за нужно, да ce и ти пред  тии судом појавиш —  да, с нама заједно, својии само  присуетвом протествујеш противу напада на иашу  част, наше ине, нашу иаовину. To захтепа интерес  Драгоцена огрлица. 3 наше вуће.... Спремн ce, Тери моја !... Мајка те хвоја  зове. —• Вове те из гроба глас оца твога!...> Адела je стајала као громов поражена, нема —   бледа као сагрт. Такон ce позиву нпкад надала није. Мајци CBojoi никад ништа одрекла није. Ta она je  према љој увек била —  нежна мати. Њој иаа да  благодари за свој живот.... за нешто впше од жи-  вота —  за своје образовање. Оца свога није упамтпла,  мајка јој je бпла п отац и мајка.... II та је  маЈЕа зове  данас да иде пред суд, да својим присуством брани  нешто, на што она мрзи као на црну смрт.... да иде  пред суд, да својпи ушима чује —  мошда нечувене  стварп.... можда своје ројјено понижење.... Страшно !... Она ce мало прпбра. Исправи ce, иогледа ватери  право y очн. У аеном поглбду беше нечег узвишеног,  божанственог. To беше свечап призор. Њена мајка, г-ђа Андроннта, клону'пред овим по  гледом.... оборп очн доле. Чекала je шта ће њена  ћер реТи —  као што осу^енп чека од суда своју  пресуду. сМајко, повика Адела свечанпм гласон, вп нпсте  никад чули нз нојих уста реч , <неш>слушности> ; ви  то ни y делу виделн нисте. Ја сам веровала, ја и  сад верујеи —  да то код добре деце нн бпти не  може; алп ја сам тако исто мислнла, добра мајка H e ­ lie, не може заггевати од свог детета оно, што je не-  Moryte.... Мајко, ви сте мени увек билн добра иати.... Размислите !... шта захтевате од мене, детета свога  ваше Аделе!...* Г. ce Андронита исправи као муњом дого|јена. Њ у  су речи Аделине смрвиле. Она je сад први пут опазила грдну ировалнју,  која je раздваја од њена рођена детета. Она je лепо  видела, да je Адела завирпла до y дубину душе њене,  да je олазпла нечнсти смер своје црне мајке, па je  вао невпни ан|ео пита: <Куд ме вучеш —  грешна  најко?!...» Адела je бпла толпко потресена изненаднпм за-  хтевон своје мајке; да није ни с-мотрила забуну њену.  Она je била између две ватре: изие|у одвратности  да нде суду и помисли да своју не вослуша мајку.  Она није смела нж на једну ни на другу страну. <Ја знам, започе она нешто иирнијим гласом, су-  тра te  ce оудити и пресудити спор о вашој огрлици...  Па нека. Пустите, моја слатка мајко, пек ce то без  нас сврши..,. Немојте ићи ви —  па онда не дајте  ни мени.... Ја мрзим ту парницу, с тога, ваљда,  омрзох и на вашу огрлицу. Она je ваша, то знам од  детиљства. Тако ће без сумње и судови казати. Али.  мајко, на њој ће остати вечити ж иг сумње. Њвга не  могу ни судови збрисати. Тај накит никад неће  краситж наше груди. Он бк их y очима света иони-  жавао. Он je за нас већ сад, и пре суда, туђа ствар  —  наше нонижење..., Зар би ви доиустилн, мајко,  да то понижење на суду лично тражимо. з* —  <Ннкад!» повика несретна мати и паде y наручје  честнте ћери. V I I —  Интерес ове приче изискује, продужп г. учи-  тељ даље, да ce вратпмо на некодико годнна пре оне  несретне реводуције. •Једнога тамног јесењег вечера д о г о д и ј о  c e  нешто  y вароши II.... што je чан на 28 годнна доцније  досдужило као изредна потка нашој приноветци. С варошнма je исто што п с људма. —  Ko je  овда видео варош IL... данас je познао не би. Удица y којој ce овај догађај1  дес-ио, данас више  п не постоји. На љој данас лежп дугачан фровт  прекрасних кућа чувене улице Сент -Онора. Бпло je доцкан y вече. У улицп којој je већ и  име заборављено, једва ce могла впдети по која људ-  ска прплпка, илп по којп беспосленн шврљало, и ако  je то y оно доба бпло најншвље шеталпште. На јед-  нои савијутку, одакле ce могло видети до на оба краја  ове на лакат налпчне улпце, беше ce зауставпо малп  један дечко п разастро своју робу по свон покретноа  дућаниКу, који обпчно носп по вароши обешена о  своме врату. Дуканић нашег малог трговчпћа беше  пун пунцит игала, ночиљукн од најмањпх шивачица,  па до onus што ce њизга ш пју сламааче и џаковн.  Он je сигурно за то стао овде, што му je тога дан?. 1 По Comtesse de Lucy (Mme Guizot). бпла рђава проодња. па ce сад нада, не би ли које  тесте свога еспапа протурио какои задоЦњеном купцу. fla  сред среде свога дућанића беше наместио  иали од дрног лима светљак. To управо и не беше  светњак, већ сиравица за жижу. Њен горњи тасић  беше напуњен лојеи и машчуром, a y  средж беше  налештен дебео фитиљ од кучина. Чим je на ово ме-  сто дошао, он je однах упалио жижу. Дрвени иламен е  великим и отегнутим црним димом сукљаше до изнад  главе детиње, те тако лепо осветљаваше и нашег  трговца и његов еспан, — •Јадио ово дете беше више голо но одевено. Оно  мало дроњкца више ce држаше на концима разле боје,  но на платну, од кога су некад биле. Оно je норадо  ua сваки вачан бити a босо ... Ноге му насмо могли  видети од сенке коју je дућанић бацио; али ce ипак  видело, како сироче често поштаиа ногама.... A и  беху, за пакост, одвеА хладни иоследњи дани месеца  октобра. Оно je дуго овде стајало, па све узааан. He дође  нико, ама ви да ce пошали да коју игду купи. Баш  то беше један од врло р|авнх дана за аазар. Није  ce могда ни жижа заслужити. A што ce опет беше  помамио хладан северац !... Већ му je два пут гасио  жижу. И сиромах дечко још није губио куражи. Беше  му више досадна ова ноћна осама но хладна јесења  ноћ. Он започе певушити. Паде му на ум некаква  онда омиљена песмица с тужном и дирљивом «аријок». Али он опет није сметао с ума главну цељ. Пзие^у  сваке строфице тако je вешто уиетао читав нпз хва-  ,ia, којпиа je обасипао свој еспап и познвао муштерију  што туда проаажаше. II, бога мп, почеше људи застај  кпватн. За час je продао око стотањак игала. Алп то брзо пресече. Наравно, које je доба ноћн Он поче јо ш  тужннје нзводнтн своју песмнцу и  живљом хвалом обасипатп свој еспал. Млад један госнодин, огрнут госпоским огртачеи,  вђаше улпцом. Кад чу како дечво пева, он застаде да  га слуша. сШта нварига тану лепу песиу, деране један t  рече му сиешећи ce. —  Ја ваљда нећу бити крив, господпне, што нисам  могао узети вашег учптеља певања да ме боље нау-  чн?> —  одговорн дечко као пз рукавице. Непознати ce господин грохотон насмеја овом виц-  кастом одговору. <Како тп je име? упита га на једаред. —  Огпст. —  Огпст, a презиме? —  Ја сам без презпмена. —  Шта зар нисн упамтио нп оца нн мајку? —  Ја само знам за ноју старку. Она ce брнне о  менп —  као што видпте. Нвкад само не заборавља,  да ме обдарн кпшом од песница, кад не будем сре-  тан, да јо ј доста пгала продам. —  A иислиш ли вечерас да будеш те уде среће?  упита непознатп с нешто вшие пнтереса. —  Хм! рече дечко п ђаволасто развуче лице, то 6и  ми ce, no несрећи, могло и догодити, ако ие ви, roc-  подине, пустжте да и даље којешта ћеретам.> To рече, па ce окрете п на једну и на другу стра-  ну улице. Још ce неки ввТаху да иду. Он поче ре-  ^ати ж хвалити све вретесвојпх игала, позивајућн  ауштерије да до^у н да пазаре што je за кога, уда-  рајући нарочито гхасои на чудо јевтину цену; али све  му беше узалуд. Нико више ла њ нп главе не окрену. Непознати му заједљиво рече, да му je сва вика  узанан. Огист му као срдито иримети : «Господине, какво задовољство налазите y  мојој  несреТи ? —  Па лепо. рече непознати, a каквог разлога тн  имаш, да менв не понудиш својии еспапом? —  Што ии ce чини, да ви, самж собом, не крпите  више хаљине, одговори Огист заједљивом учтивопЉу,  и нерећи госпоски изглед непознатог. —  To ce тебе бар не мора тицати.... Дед, дај ми  игала за ово пара !> Огпст пружи руку, узе новац и принесе га уз  зкижу. To беше лујдор. • —  Ево вам сав мој дућан.... п ocxaty вам дужан  јо ш  три пут толико, повика дечко, иислећи да roc-  no дин с њим шалу збија. —  He, рече непознати, задржи п nape и твој дућан,  само од сад пази, да лепше певаш, и да не заслу-  жујеш бој. — ■  Господпне. иовива Огпет, ви овта новцем уда-  рате теиељ мојој срећи!.... Би ли ми бар казалп ваво  ce зовете, како бпх доциије потражио, нашао свог  добротвора. —  To баш нпје нужно“ , одговорл непознати и хтеде  поћи. Али Огпст га кумљаше п преклпњаше најми-  ллјим предметима све дотле, док непознатп не рече: сМени je пие Артур маркиз де-Ривпјер. »  To рече  и нестаде га y помрчпни. Дечко оста неколвко тренутака непомнчап.... За  т е и  склопи свој дућанић, п оде право горњем врају,  h с часа бп на час промрмљао: сАртур маркпз де-Ривпјер.. . To лче нећу нпнад  забораввтп.» V I I I Кад би г. Мишељ Мозентал, прееедппк сената y П..... једчон већ дао своју реч, да ће он. својив у- плнвом —  где треба сПодејствовати>; да ова п она  ствар, предмет, пптање и томе подобно, добије овај  вли онај вид, правац, иеход —  каво то већ коме  треба, —  онда ce човек слободно могао на њ ослонптв. To му je била добра страва, До душе, он није обраћао велику пажљу —  да  ли te  та његова «одржана реч>, коме трећем шкоди- T i r  и y колико; да ли te  ce она слагатд са чиетои  савешћу, правдом, правицом, законом. Свн ови иојнови  ио мишљењу r, преседника сената, негативие су природе'  Они могу да постоје, a могу и да не постоје. Апсо.  дутна je само цељ. Ko тражи цељ, тај не__дже_да-№-  упушта y испитивање каквоКе онпх срестава. којима  ce може достгАи тражена цељ. To je. no г. Мншељу.  закон природни. <Природа, ревао ба он, де води  бригу (ГАЖеГТпто аени јачд ствовови сатиру слабије.  да~бд своју  сегзистенцију» одржади. Трукчије она не  ои ш пласш ш е савршенству,> Т ј моралу би рекао : „Све што y прпроди нема, y то не треба да ве-  рујемо. ¥ природи неиа морала. Он je раван нули.>  —  To с у б и л а  његова начела. Он je имао доста «иачелних пријатеља». ¥ лрве  je  убројавао: г. Криша Мањеда, преседника великог  суда, г. Сенжерма директора краљевског правног фа-  култета, r. Сомјера Лафајета, великог пристава код краљ,  судбеног стола, г. Жилкреда де-Муља, чувеног правб-  заступника y П ....И  народног посланика за срез 0....  A осим ових најглавнијих, било je њих још y  свима  струкаиа и по звању -и по науци. Сва ова господа веровала су, као y какву догиу,  y —  своју цељ и y принципе које смо rope навели.  По овоме они су поставили ова правила:  а, Све што je јаче, силније, моКније, —•  то мора  остати јаче, силније, моКније ; б, Радж евог опетанка, природна je нужност, да  ce i i ми савпјеио око те јачине, силе, лоћи; в, Тако ћемо п сами бнти спла, моћ, јачина; г, Ео y oje принцппе верује п ио њима ce упра-  вља, тај je наш «начелнп пријатељ»; a ko y ово не  верује, тај je наш сначелни непријетељ»; д, По овоме ће ce одређиватп правад «наше по-  литпке». Ово рађа —  <наш подитичнв вишп резон»; е, Наш je «политични ввши резон> —  хладан,  неумитан, п æ, Еад ce нешто вма да учини —  што захтева  <наш волитични впша резон», —  онда нпједан наш  начеднп прпјатељ не сме поставитп пптаље : „За што ce тако ради?" У горњпх седам тачака означена je догна г, Ми-  шеља Мозентала и његовпх «вачелвпх пријатеља»,  по којој o u ï раде и ж и ве , и по којој ће сигурно в  умретп. — —  Од онога још вечера, када je г. Мпшељ чуо  од своје супруге, г. Андронпте, пов обрт стварп y ве-  ној варвици о огрлвци, он ннје мировао ни дању ни  ноћу. Обиграо je све своје „начелне врвјачеље", пзбио  je до y вајви!ве кругове. П , душа ваља, свуд су га  лепо, срдачво, пријатељскв дочекивалп, тако p e tn  с  равтревим рукама. «Ствар> разуме ce „његове жене“ ,  прпмата je свуд са симватпјом. Шта ввше, ва толико-  места пзјављпвали су му отворено : да овп јако са- жаљевају, што ce једна распуштена и размажена <кли-  ка> људи дигла ж насрнула на његов поштени дом,  на његов ппродични мпр ж спокојство —  на својину  честите г. Андроните.... Давато жу je уверење да н>п-  хова «праведна ствар> мора на^п заштите код зелаљ-  ских з акона. Неки су са својом добром вољом прежа  нлеменитом г, Мишељу и његовој супрузи, г Андро-  иити, TOiHEO далеко терали, да су овом спору дали  озбш ван п о ли ти ч е и  значај..., iObo je, рекао je на једној конференцпји г. Сомјер  Лафајет, велики пристав код крзљевског судбеиог стола,  —  <права аван-гарда „комунских» првака —  први  јури ш  њихов на нашу својиву !... Господо, будимо на  опрезу1  !... <3ар не видите, благородна иплеменита господоидру-  гови, повикао je г, Криш  Мањел преседник великог суда  y П...., читаву војску наших противника иза овог нечуве-  ног спора —  овог мудро смишљеног атентата на нашу  евојину, чаот, ш е , углед, пордицу п све друго, што прес-с  тавља ауторитет <ностојећег стања»?!.. Лепа ствар! —  Да-  нас нека отму од г. Мишеља и његове честите супруге вред-  вост од 1,200.000 динара; сутра од другог ког нашег при-  јатеља опет једну таку ситницу и т. д. и т. д, —  па  смо онда сви, што нас je  год, обрали бостан! —  Овим  смо им, могу нам иосле сами наши противпици рећи,  одузели неколико милијуна сиротињских суза —  a више  ништа. Ово ћемо употребити опет против њ их.... И,  заиста, ово би била нова метода, начин, којим ce' ми, ро^еним нашвм оружјем, —  гонпмо и прогонимо!,...1 -   (Жпво одобравање). —  —  — J la  није то све, прихватио je г. Жилкред, јавни  правозаступнак за варош П ....Ж  народни посланик за  срез С...., онж би овга епорол, ако би га —  да нас  бог ж од помнсли сачува —  добдли, све нас, y очм а  бесвесне гоаиле, гато ce народом зове, до y прашжну  понвзили. Они би онда том свом народу победоносна  повикалн : —  Биджш, народе, твоју господу! —  тамо je гњез-  до вајфинпјих лопова.... Ми смо саао y једној љиховој  кућж, код једне госпо^е, супруге r. преседника сена-  та, —  нашли једну ствар украдену, утајану од мж-  лијуна! —  По мом мишљењу, господо, ово и јест  лрава њвхова цељ. Она 6u, то самж увидптн ножете,  нанела црну пегу на ^читаву нашу начелну партију.  Моје je ижшљење : II мачка има нокте да ce бранж....  A ми? —  Гледамо скрштенпх руку, како наши «поли-  тични противнжци>, наш ж, управ непрдјатељи, хоће  да опљачкају једну —  од најотменжјих Kyta, једног од  најревноснијих бораца на пољу интереса наше пар-  т и је !>.... (Живо одобравање). сЧестити нашж друговн ову су ствар претресали  с гледишта <социјално-полптичног> , узео je реч  г. Сенжерн, днректор краљевског правног фавултета.  Ја ce днввм бистрннп њиног уаа. Онн су ову ствар  с тога гледншта преставилн y правој бојн њеној. A  оад, нека племенита гоепода дозволе мени, да je z ја no својој струци иопнтам, и да своје мишљење изречем. Ја fey бити кратак. Да почнем. Занони су хладна, лртва справа, —  мапшна која  раслравља разна спорна питања и појединаца и корпо-  рацијона. Справа ова не би ииала нвкакве стварне вред-  ности. да je  људи не Kpefey, не оживљавају, Она може  да буде oflBefe коржсна и одвећ штетна по људе, по  партије, по земље, по народе, —  по мери, како ce  она покреће, уиравља. Једни и иоти закони, приме-  њени на једне и исте случајеве с двојаким тумачењем  и разумевањем, дају појам човека, који има ћуд. За-  кони. дакле, имају као и људи своју ћуд.... Разуме ce  за то, т т о  тим законвма управљају људи —  жива  feyfljBHBa створева —  a не они овжма, Ова мртва справа, господо, y нашии je рукама....  Чувајмо ce, да ce што не би догодило, што бж je из  наших руку истргло и предало y руке наших против-  нива!... Ви сте сви, што вас je год ту, благородна  господо и другови, мудри и увиђавни. Ваши су по-  гледи дубоки. Они боље разуму и прошлост п даље  виде y будућност, но обични —  лаички погледи. Ви ме разумете. Наши протввници xofee да ce послуже овои мрт-  вом справом.... Xofee љеном силом да отму од једног  иајплеменитијег нашег једномишљеника —  вредност  од циглог једног милнјуна и двеста хжљада динара....  Ја ренох, господо, хоће да отиу ! —  Опростнте, молии ваг,, овом трпвијалном пзразу. Он мн ce, ето случајио  измакао. Мој je принцип, да y пзлагању мпслп буден  благ ег објективан. Али сазга прнрода предмета, о којој  ce саветујемо пзлали ми пзраз : овж x o ie  да отлу. To  ce могло казати —  траже, желе да присвоје, илп да  им судови досуде.... To сам и хтео реТи. Ја саи шгагљеља : да пм ce ово не допуств: —   силом опет оне мртве справе —  коју људи, обичне  пеметизову: <зенаљски законп».... (Бурно одобравање). Ето какво je дејство произвео суплпв> г. Мишеља  Мозентала председнпка сената y II...., ето докле je он  својим заузимањем довео «праведну» ствар своје су-  пруге г. Андроните ! — Мп б п  л о г ј и  још сад на овом месту рећи : Он je своју реч одржао. IX —  Нараштаји  за нараштајеи долазе на овај свет  н —  пшчезавају, дродужи г. учитељ даље. Кад ногледано цнгло за сто година назад —  вн-  ј димо читаву хпљаду мплпјуна људи на овоне шару  земље наше. À сад —  где су .ти људи ?  —  Где су  они с и ј н и  царевп, краљеви, кнежевп; где њихови  великодоетојнвцп —  мпвиетри, посланици, пагае, ве-  зири, |енерали, официри —  где су ове о.илне војске, од којих je тада свет цептио?... Јес, јес —  још' јед-  ном упитајмо: где су ти људи, жене, деца, девојке ј —  леиотнце ондашњег доба; где су њихна ооећаља / —  љубав, мрзост, смиреност, надувеност ; где су њине  недожашне жеље, где наде ; где су нм горке туге и  жалости, a где бурна весеља и радости —  где je  онај безбројан и силан свет ? —  —• Све, ама баш све поврпва земља црна.... Од свију  љих, y целож шнраком свету — једва ако још жпви  којн стотињак слабих,. ногрбљених стараца. Па и они  су давао и давно прекииула све свезе ,с овом меша-  впнои новога света. Ou више није њихов. Они ce  вшне не познају.... Села, вароши, нутови, пролазп —   добили су други облик ; y њима седи, станује, по  њ м а  ода други —  непознат свет. —  Они више нису  иеђу нама —  оно су само њихове сени. —  — A сад бацжмо поглед —  y напред за сто година,.}  па ce упитајмо: A где ћежо ми тада бити? Онажо где и они нрви —  под дрном и хладном  земљом !... Страшна мисао! — Од ве свак преза, бежи. A не би требало. Требало би да нам je то и по-  лазна и излазна тачка наЈОзбиљнијих наших размиш-  љања —  при сваком раду, смеру, при сваком озбиљ-  нијен делу. Ове су мисли без иритворства, без обра-  зине. Ове су огледало y ком ce види задаа цељ чо-  века —  оно што je био, што je сад и што ће да буде. Оне грозно иснејавају оно наше o io io  </а>.  Оне нам иронпчно важу: то ваше садање <ја>  —   равно je збиру оног  пре вашег рођења и оног  поеле  ваше смрти..., Али, ове су мисли п узвишене. Оне нас упућ ују  да вригамо своју дужност и на спра» аас салих —   нашег моралног угледа за кратао доба нашег жпвота  - —  н на спрал наш ш  блпжњпг —  нашег подмлаткг»  друштва, земље, отаџбпне. М пслпнал те казују, да je  све пролазво, привремено, a само ке —  добра дела  учињена роду своме, роду, којц не умпре, већ ж и в е г   вечно, живи и исшггује дела п рад наш.... Нзриче наи  пресуду —  вечног проклества илд вечног благослова!.. 0, многозначајне лп су речи покојног Његуша I I  :   м*п ~^ТБлаго томе ко довијек живи,  имао ce рашта и родити ! A рашта ли долазе на овај свет кукавице, подлаци,  положаре, чанколизи, потрпезне кучке —  ова губа  на свакои друштвеном телу?.. Какву „благотворну“  миеију м а  она да изврцш? —  Да губа, да трује  где год стане и до шта ce год дотакне !... Блажен ли je онај, који je лечп, утире!... Светао  ли je онај, који чпста срца п невине душе друштвеног  подмлатка чува, заштићује од те несретне кужне бо-  лести ! —  Ta y подмдатку нашем мп продужујеио  наше биће! Подиладак je наш —  копија нас самих.  наше посмртно иехои...  Старајио ce, да то наше ро-  |ено „есcou, не буде наказа погрда, срам —  наше  посмртно понижење ! — Мж смо етарост. Старост je прошлост. Прошлост  je нешто што мирише на гроб. Наш нодмладак, —   то je наш пренорођај, наша будућност, наш феникс,  којж вечно жпви, којн не умире! — Зар ово нпје од утехе? Јесте. Флавије Артур Ривијер, још као „Розетиа —   свршио je средње н основие школе y Лондову. Доц-  није пређе y своју отаџбину —  y варош IL... Ту  свршп природае науке. За тии му дође y главу да учи  и медицину. Што наумж то и учини. У време његове  парнице био je y четвртој години иедицине. Тада му  je било 26 година. Он беше достигао мушку снагу н  мушку лепоту. Флавије je био од почетка свога школовања први  ме^у својим друговима. У цриродним je наукама по-  казао особите воље и дара. У медицинж још више. Био je од врироде скроман, отворен, искрен и  преко сваке мере милосрдан. Он je бжо и сам сиромах,  али je ипак сваки залогај радо делио са сиромашиим:  својим друговима. Био je y опште веселе нарави ; само по каткад  би ce десило да ce удуби y неке неразговетне ми-  сли. Тада би изгледао сетан и невесео. Он je бжо млад. Али je опет имао велику, тамну,  непровидљиву црошлост. Његово рапо детињство npe-  стављало му ce y чудној слици. Чвнило му ce као да  Драгоцена огрлица 4 и данас слуша громовиту в и к у , пуцњ аву, трчање,  бежање; днску деце, јаук жена... Да ово није стра-  шан сан грознпчава детета ? —  Он нпје знао. Поеде  овога боље ce сећа^ два човека.... Како су га ови људи  мазшга и мнловали!... Један од ове двојпце морао  му je бити отац!... a онај други? —  шта му je он  био? —  He зна. Ceia ce в  једне жене. И она ra je  волела —  псто као матн. Да л ово беше љегова мај-  ка ?  —  И то не зна. .. Све му ce чпннло, да je [још  y детињству од неког чуо ове кобне речн : „Твоја je  мајка умрла.“ —  Онда наје нн знао шта то значп. — —  Доцније, п они људп п она жена и сва друга  чељад цшчезоше —  одоше невуд.... Куд? —  Он ни  даиас не зна ! .. Вар впје ово загонетно?! —  —  — Од то доба за њ настају данп, које никад забо-  равпти Hete. To су давп детвље т у г е , детвље  осаме —  то су данп страдања п мучења! — Једног дана остао je can самцпт код куће —   које? —  Ни он сам знао није. Т у  je чекао дуго., дуго.  Плакао je, викао je, звао je —  y  заман све !... Смрче ce.  Дође мрав. A он join саи. Нема ко нп свеће да упалп!  Он ce заценуо од плача. Најзад je клонуо п —  као  дете заспао. Кад ce пробудпо —  join веће чудо! Он беше y  са свии другој соби, покривен некакпч дроњцнма. У   делој собн не беше ни једне леде, чптаве стварп. To  беше вцше пека јазбпна но соба. Флавије ce престравп.  Сад није умео ни да плаче. Велике беде, несреће — човека занеме, децу ућуткају .. Флавије je упро очи  на ону етрану где ce нешто видело налик на врата. Ова ce отворише. У  собу у |е  једно страшило. —  Тако ce бар за-  препашћеном детету учииило. To беше стара, погрбљена бабетина. Лпце јој беше грдно и рапаво. Hoc куваст, брада  саввјена. Ово двоје као да ce беху саставип. Очи  јој беху маде, округле, зелене— као трава. На врх  чела je имала некаку грдну на<’ ницу. Десна јој обрва  беше неком пржотпком, на другом врају чела, уздиг-  нута, To беше прави сатана y обликубабе, спргкеног  лпца н зелених очију. Како je ушла y собу стала je пред Флавија. Поче  ну ш квитп y очи.. . Он и не дисаше. Ииа једна врста  етрзха, пред којам ж најплачљивија деца занеме. Тај  страх беше обузео нашег малог сиротана. Чинпло му  ce, ова ће га баба сад појести. Ова проговори : <А, —  деране малп, ти си већ будан !... Устај,  устај ; бака ти je спремила доручак.  » Ове благе речиј, •  чуо je мали Флавије од своје  баке —  тада, ва вшпе никада. —  —  —  —  —  — Сад настаје читав низ беда ж неврља... Сиромах  Флавије; нрви je дан био лупан! За што? —  Што  je казао баби да му je име : Флавије.... <Теби je пче Розети , штене госпоско ! повн-  вала je она, a очи су јој светлиле, као мачци кад je  деца окупе тојагама е с п о д  к р р е т а , —  Розети\  је-  си чуо, Розети ?!> и тако га лупи дланоа по образу,  да ce сирото дете претЦ ило... Од то доба нако га друкчије звао није —  већ  Розети. Али он ce опет никако нпје могао навпБн на ово  ii ае. Кад бп га ко на улици, кад je почео продаватп  печено кестеље, упитао : како тп je шхе, малп?“  —  он  бп одговорпо: <Флавије,> алп бп ce одиах тргао п додао: <зову ме овде п Розети.'- Бабу Флавијеву звалп еу сви —  сбаба Џома>,... Још оно јутро, кад ce Флавије пробудио y баба  Џоминој соби, оп беше y другим хаљвнама. To беху  сами дроњци. Сирото дете етиднло ce y овим дроњама  и од саме баба Џоме. За све време док je код Џоме био, сваки je дан  ма за што од ње бар по једву ћуш ку добијао, a било  je случајева, кад га je баба ва мртво име остављала.  Сирото дете није нвкад знало, за што je могло бити  лемано. Често je нзвукло бој за оно,  за што ce на-  дало да добвје бољу вечеру или бар какву благу реч. Просто, овој ce несретној баби није могло умостити. Први je дан морало понети -за бабои пуну корпу  печеног кестеља, и ваздан уз н.у џупрнти, док она  све кестење не распрода. По некад ce остајало до неко  доба но^и. A опет што 3iy je храна нееретаа бнла ! Добијао je  јутрои по црн комадић леба, којж je више личио на  печено бдато, но на шеничнн лебац. Овакву и оволику  лорцију добијао je п y подне и y вече. Сретан je то  дан био, кад je п Флавије добио да што кашикои с-ркне....  À колико je пута остајао и без овог црног леба?! —   Томе нема ни есапа. To би ce редовно детавало, кад  би за шта нзвукао бој илп кад би ce баба вратила  додкан y вече с непродатим печеним кестењем. A то  ce, no несрећи, догађало врло често. После неколико иесецн, предомисли ce баба, па  почве саио дете шнљати да јој робу продаје. Сад су  тек насталл мучнн дани по Флавија. Беше настала  зима, a онјош  y оним дроњама и бос.... П тако je мо-  рао по ваздан дреждати и кроз плач викати : «Добро лечено вестење —  два за napy!>... По каткад би ce догодило, да поред њега проЈје  во Еоја милосрдна душа, која ce сажали на јадно —   ГОЛО дете, па му сву котарнцу откупи. Он би тада  радостан отрчао кући, дао баби nape, и тога би дана  био миран. Али Џома ce новом јаду досети. Она ce сетилз, на  који je начин дете једног јутра брзо продало кестење.  Ово беше t  парама, што но реч, брже дошло, но што  je отишло. Од тога доба Ф лавију није помогло ни милосрђе  добрих хришћансвих душа. Он ce мораде одма 1 враћати  с другом корпом цуном печеног кестења. Баба je ви- дела, да ce депа парица да нзвлачшта и из плача,  голотиње и боеотнње —  овог јадног детета. Она му  при поласку пздаде поруку, да —  за жпву главу кући  не долазп, док и последњп кестенчић не прода. Па како je y свету врло мало m uocplja, то je си-  ромах Розетн п за то морао да пати. Морао je да трпи  глад, да подноси бој од баба Џоае, чпв му ce десило  да све кестење не прода, нлп да му ce nape не по-  дударе с нродатпм еспапом, После једног љутог боја, што je кукавно дете од  баба Џоме добиЈО, она —  сва задувана —  кроз зубе  проиорога: <Ово je прави мачијп живот ; не —  још je жплавпји!  До сад би п сам ђаво скапао, a овон штенету — баш  ништа вије. Још бих рекла да ce од боја го ји , да му  глад нрија... A —  овде ce мсра тражпти другн лек....  Овде ce мора окренути други лист!...“ Једнога вечера Флавпје ce вратп прилично доцкан.  Било je скоро два сата ноћи. Није могао ни пола ке-  стеља да прода. С тога je заостао, пе би ли којп y  вече протурио. Ал све бн y заман. Кад je видео да  по улицама бпва све peije и ре|е света, он ce крену  и до^е кући. Оно je спроче звало шта га чека. Па  које од зине, које од страха —  дрктало je као прут.  —  Кад хтеде да у |е  y собу, он чу некп разговор.  Познао je глас баба Џоке. Она je неком нешто гово-  рила. Најпосле рече живљпв гласом: <Сто длнара па нека je сретно !.... Нп лреблјене  nape нпје вам ниже». —  Пристајеи, одговори други нелознатп глас.... To  ли je иетина доста скуло, али шта t y ,  треба м и; ја  управ иораи једног таког дечка имати ; a знате, г.  Џомо, нене су баш упутили на вас.... —  Оао, знате, гошодпне, добро су вас упутшги, и  он je онакви, каквог ви, као што велпте, тражите, -—  али не знате како te  менн бити без тог обешка... Беше  ми као деека рука.... одавно ме замењује.... и баш саи  вам мало врло мало, за н >  тражила» .... Флавију беше тада 9 година, Четири je већ близу  ваво je код баба Џоие. Патња је свима, па и деци нај-  бољи учитељ. Он беше од овога учитеља много што  шта докучио.... Кад je чуо горњи разговор баба Џомин,  њему пођоше ирави уз леђа. Он je знао, да му баба  спрема нове беде и невоље. «Ја баш не марим, рече непознати глас, можете  ce и пишманити ; за ме je баш и онако прескупо....  Бог свама, сто динара, то je 10.000 пара динарских!  To je Bet капитал.... Ја ce управ чудим, шта ми би да  прпстанел; јес, писаи био ухватио рачун, колико te   лзнети путни трошак, па онда одело на тог дерана....  He, не, баш je м ного;а бог ие не бих га могао ни  држати као ви.... особито одело, па o 6 y ta .. —  Ха, ха, ха ! —  насмеја ce баба Џома сатанским  е и к о т о м , — одевајте вп њега, господиие, caaro као ја,  na вас никад Hete коштати ни пребијене ларе; a што ce обуће тнче, он воле бос, но обувен —  барем: ce  код иене није хтео никад обути.... A ја , вад cas већ  рекла, —  сто динара, нећу од речп ударати : то бар  нисам никад чжнила, —  рече баба Џома, попуштајући  очевидно за т о , што je видела да je ударпла на мај-  стора. —  А већ н ја немам куд, рекао саи —  a баш што  je скупо , скупо , —  нек остане тако —  да^у вам  ето динара.... —  Сто, ви nape мање !... Hero да ваи још  нешто ка-  ш ! „ .  Тог дерапа ваља ваа леаатж свакп дан, a не  датп мујестп свакн другж дан, ако хоћете, да од н>ега  вждпте асне... To вам je мој савет!... Ја cas добро  изнерила тог обешењака... Код њега je —  што вшпе  батина, a мање леба, то вшпе рада..., —  He брлннте вж већ... знаж ја шта треба тим пти-  чпцана... Падне лж он мени шака, он ће, хоће неће  —  престп као мало маче.... —  Тако ваља, рече баба Џома, очевидно веселжм то-  ном, баш ми je мжло, што cas му доброг газду нашла.  Бар ће временож п он човек постатж, п онда te  ие  ce сећати.... a веА знам. даје овај свет неблагодаран...  Али до врага, што га већ нема?!... Вечерас баш као  за пакост....> Флавпје ce и нехотжчио накашља. <А ево ra! иовпка баба п врата отворж.... Јесн  продао, Розети, кестење, ха? —  Нисж ! —  стани да ме  бар још на изиаку упамтиш!... Бжће ти на срећу !!...» To рече и дочепа јадно дете за ја ку ; ћуш и га по об-  разу тако немилостиво, да je сироче —  писнуло као  црв под кором.... Оно тужно п жалоено баци погдед  на етранца..:. Даље не знаде шта би. Шта би? Као разјарена звер, што би скочпла на жртву своју,  тако и странац сиву нуњевитим погледом.... И баба  Џома већ лежате као трула мешина за вратима. <Зар ои заборавила да ово дете није више y тво-  јим сатанским рукана?!».. To рече, баци јој једну кесу новаца, узе запрепаш-  ћено дете за руку л оде с њпи y помрчину. Ko би после неколико тренутака завирио y собу  баба Џомину, могао би лепо видити, како овај ^аво  —  баба, као да вжшта било ннје, —  поред свеће седи  и броји nape, што јој je оиај странац б а ц ио.Б ројал а  je и бројала и опет бројала, својим очима ннје ве-  ровала. У кеси je било : место сто динара, равно сто  лујдора  !... Кад ce Флавије сутра дан пробудио зачудио ce.  Он беше y леппм опаваКим хаљинама, y белој чистпј  кошуљи и y велжкој пространој соби с лепим вели-  к ш  прозоримз, окренутвм нз улицу, којом пуно света  иде тамо и амо. Мало за тим у |е  y собу једла шена. Могдо јој je  бити 2 4 — 26 година. Ба веном се лицу огледаше до-  бра душа. Она ce љупко ежешила. — <Устанп, чедо моје, рече после мале наузе, устани;  ја и мој Џон Петар —  чекажо те да с нама доруч-  кујеш  !> Флавије устаде. Беху му спренљене нове новците  хаљинице. Г. Џоновида му поможе да ce обуче Жена  ова беше п душом и телом сушта доброта. После неколико тренутака —  Фдавије je доруч-  ковао, први пут после четири дуге године —  кафу с  алеком п белим колачом. Започео ce нов живот. Флавије je провео y кућп Џона Петра п г. Беле,  његове супруге, као е о д  оца и најке, цуних десет го-  дина. Онп су га да ли y школу. Свршпо je четврц ос-  новне школе п шест гимназија. Онж су му често го-  ворилп : <Ако увек останеш тако добар и добро узучшн,  опда ie  доћи онај добри човек да те впди.... Да знаш  како он често за те пита!.... Сећаш лл га ce?.... Да  њега није било, тп би п данас продавао кестеље про-  клете баба Џоме !>.... Кад je свршпо шестп разред гимназије п добио  сведоџбу, да je с одличнпм успехом свршио средње  шкоде y Лондону —  рече му г. -Џон Петар: «Дете моје, време je да ce растајеио !...> Ту je стајала и г. Бела. Она je плакала. И Фла- иије je планао. Г. Џон Петар сано je главу окренуо.  II вему je био овој растанак тежак. <Тако je, започе опет г. Џон, што бити мора, нора,..  Флавије чедо иоје, онај пријатељ твој, онај добротвор  и твој и наш, хоће да ти идеш y твоју отаџбину.  П(фи одмах. Ево ти адресе од стана y варошн IL... y  Ф .... Пођи са срећом. Cetaj ce нас!... Ми смо те  били заволели као своје рођено дете.... Ти си био увек  добар...  Ми те. .> II ту ce загуши од пдача и сам г, Џон Петар. Г.  Бела je јецала као мало дете ... A Флавије? —  Он  нпје унео да овпм добрин људииа каже —  ни „ збогом!.. “  Био ce заценуо од плача.... Тако ce растају добре душе. X Ето за што би ce Флавије понекад удубљивао y  мисли. Ои je гледао y евоју чудновату прошлост. Он  je још ни до данас разумео није. Највише би мучпло душу вегову, што још не по-  знаје свога добротвора, свога избавитеља, свога анјјела  хранитеља. Еолико га je пута гледао y сну —  светла као јарко  на планини сувце! — ЛИта би било од мене, да ие овај чудновати чо  век не истрже из вампирских руку оие проклете бабе?  —  Наказа, леш. Шта би било од мене, да ме овај  чудновати човек не намести код оних добрих људв, —   да ме не школова? —  Умнибогаљ. Њему имамдабла- годарим, што can на дуту, да и ја коие од асне бу-  деи!.... Да ли t y  ce повазатн достојан iterose до-  броте ?  !.... Овако би Флавжје често y себп згислио. II то би  трајало дуго, дуго —  .докле га год ве бз тргнуо из  м и с ји  какип аегов друг ..... Његово физачно бпће беше углед свежости. здрав-  ља, мушке јачпве. Сав н-егов спољашал нзглед пре-  стављаше прпјатно п лирисно npoaeie y човекову жн-  воту. Његова душевна страна, умна аоћ, бистрнна,  зредо су^ење, брзо сватање, —  беху још даље из-  макли. Он по телу беше иладпк a no душп —  зрео  човек. Био je и ерцем и душои одан народној стварн. Y  борби за народна права п слободе био je неустрашив. Он бп рекао: «Народне сдободе, његово друштвено уређење —   то je  његово право, љегова својина. Ја не логу да ра-  зумем ону господу, која je могда да ce толпко оемели  да, под разним изговорнла н марифетлуцизи, тако дуго  држи под својим печатом ову народну својину..., To  je и сувише дрско!— > Кад би га упнтали, за што je баш изабрао да учи  медицину, —  он би одговорио : <  Да дечнм сиротиау. To je једина класа љ удибро;  ј ем највећа, која нема својих лекара.—  II здравље je  човеку капитад. Оно je сиротињи још нешто више. Оно je једини извор њен, пз кога она црии храну  себн п својииа.» Полутанство je нрзио као и назадњаштво. Еад ои ко застунао <крпеж> п <накаламљаван>е>  y  друштвении установама, он би с особитии хунором  приметко: сПогледајте сано оне неимаре, како y ово велпко  народно здање умећу, трпају —  ћерпич, чатму, криве  црвоточне диреке с оне старе разрушене зграде... To  je сигурно «њихова штедња»..!, A заборављају —  ка-  ква несреТа може да снађе оне, који ce y тој огрон-  ној зградн, од старе грађе, нађу, десе оног кобног  дана, кад ce она при најмањеи потресу, —  стропо-  шта, сруши на њихове главе Кад су Флавија упитали његови друговн —  на  неколико дана пред само суђење —  шта мисли, ка-  кви су изгледи. држп ли да t e  добкти или изгу-  бнти спор који водн против г. Андроните, супруге г.  Мишеља Мозентала председника сената y IL .,.. —  он  je сиешеТи ce одговорио: «Ствар je извесна, господо, да губим cuop. To  готово већ не подлежи никакаквој сумњи. Тако мн  каже и мој арокат. За то сам расиоложен. Можете ни  сс н снејати. Ја примам. За ме пма y овоме спору  само један губитак. To je успоиена на моје родитеље,  —  мога оца и моју мајку. A што ce десило, да je та  успомена —  вредност од једног мшшјуна -и двеста хвљада дннара то ја , ваљда, нпеаж крив. Да je ова  вредност маља, можда овог спора ни бшо не би ; можда  ја  не бпх нп бпо л ш е н  оне уепоиене па ноје родп-  теље; можда нпком ни на ум пало не бж, да ме ове,  тако мале, стварн лишава... À знате, господо, од вуд  y напред знаа да ћ у опор изгубпти ? — Да вам кажен. Ја can потпуно уверен, да je право на мојој стра-  нп. II то, за мене бар, не подзежп ннкаквој сузгаљ...  I I .  вреко свега тога, ја морам опет спор да пзгубизг.  Таквп je закон. Он хоће, он трашп да ја ово своје  право пред судом потврдим с три бсзизузетна све-   дока\  a ја, господо, имам само два.  Tpeter на не-  срећу, можда п на срећу, нисаи могао пронаћж. Ово  je, дакле, једна законска формалност, која ме дишава  материне огрлпце. И  шта ће ce? Закон je то —  d o  њему ce марамо управљатп. Он и треба да je суверен  воље човекове. G  тога п носе велпку одговорност они,  којн те законе граде, кад овп не одговарају иостав-  љеној цељи. Господо, право, закон —• то нпје моја  струка; али има нечега y праву, y законима, y су  довина и y лримени закона на спорне случајеве, што  свакп зтора да зна и да разуне, a то je ово: Законп  н судови имају задшу цељ —  да изналазе истину   Сад, да ce вратимо на моју ствар. Ko њу проучн, ко  je с иажњои разнотри,јпепита, —  тај би морао наћп:  да je овом спору, спорни предмет —  бгрлица —   искључпва својпиа мојпх пок. родптеља , и по тоае, да она сад мени припада. To би ce нашло, a да ce  не норају испптивати нп она два сведока,  што пх  пмам. Сад, кад je тако —  онда ко ина права, да ни  ту ствар одузме за то, што немам тре£ег сведока ? —  Ја држим, господо, да je ово законска аноиалија.  Ако ce може нмати разлога, да ce поред осталих до-  каза, не верује двојици мојих сведока, онда би тај  исти разлог 'jorao важити п за три, четири и више  сведока. Број еведока, држим не би требао да одре^ује  право. Апсодутност једае истине не може, не сме ншпта  на свету да пзмене. Ово je, господо, моје лаичко ми-  шљеље. Њега ce мој адвокат не држи, и ако je уве-  рен о том праву онако исто, као и ја, можда и више;  јер je, како он вели, овај спор свестрано проучио. Мој адвокат овако побија моје мишљење. «Истина je да je еудовима и законима задња цељ —   да изналазе истину.  Али из ове баш истане, uo-  ставке, како хоћете, излазп, потиче логична нужност —  питање : Кад Те ти закони, које прииењују грешни људи, кад ће судови, y којима заседзвају, суде опет —   грешни људи, узети, да je та жељена истина на|е-  на, откривена ?  —  Ta ce мера доказних срестава  морала тачно одредити. За вашу ствар, г. Флавије,  закон јасно казао : <ж оН у  три безизузетна све- дока  !...» Ko ce сад, господине, сме задовољити с  fleah  — Тако, господо, стоји моја ствар, о којој цео свет  води толико рачуна. II, госиодо, ја Ту впак да идем на су^ење! —  Тамо ме нешто вуче!... Као да ћ у на  tom су|ењ у видити неког свог ! A п јес, тало ce мора  ставптн на углед спорнн предмет —  огрлвца аоје  матере, Хоћу да je впдпн ! За то ми нису нужна трп  сведока. To i e  за ne битп свечан призор !... ГледаКу  стварку кпја je била на врату, на грудима моје слат-  ве м ајке!> ---------------- —  — X I У једној нрљавој и тесној улицп y IL .., y оно  доба. ниси ногао y no дана срести живу душу, за-  поче г. учптељ своју занпиљиву прпчу. Еуће беху  виске, старе, опаде; a  готово свака друга бпла je  пуста. II оно мало становннка, што je обптавало y  тсм усамљеном крају вароши, беху пука сиротиња. У једној готово палој кућици жнвео je од внгае  година једав стогодпшњп старац —  Авриљ Дуферин,  стари, пропалп јувелпр. Он беше обневидио још  y 96  годинп. Сад je ве% са свнм слеп. У осталом био je,  npeaia годпнаага. још доста крепак. Да није био слеп,  могао би, како су га још ноге држале, по којн пут  изаћи y варош. У доба своје снаге био je чувен са своје јувелир-  ске вештине. Он je био негда и одвећ нмућан. Ko би  тада ушао y његову јувелпрнпцу, томе би ce очи  засенуле од сјаја в треперавог преливања драгл ка-  мења на разнпн адиђарнма, које je он стављчо нв  углед својој богатој муштерпји У  оној несретној револуцијж п ова je чувена  јувелирнпца пропала —  разграбљена. A сад ? —  Старац je дожпвео дубоку старост и  —  просијачки штап ! Но од прошње га je сачувала  једна шмосрдна душа. Тако je. У  овом je крају било  највише беде a вајмање просјака. Прошња —  то je понижење човеково. У ком ce  месту маоже вросжјаци y тои je нестало добрих дела,  тамо ce м нож е  саможивост, овај једини животински  знак на човекову лику a где саможивост преовлада,  ту новрви просјачеае на све стране.... Прошња je  доваз, да je y нама нестало милоерђа ! — Готово сваке недеље облазио je један непознат  човек овај сиромашни и нусти крај вароши. Био je  обично умотан y дуго црно јапунџе. Он je улазио y  сваку кућу, коју je сиромаштина притискивала При-  тжцао je сваком y  помов. Помоћ je била скромна,  али увек на време и сигурна. Он je посећавао и  сленог јувелира. Имена и у нико знао није. Неки су  ce за љим прикрадади, да виде, куд жде и где свраћа;  али ником за рукон није испало, да сазна стан и  ш е  аегово. Кад би га- ко, тронут добротом веговои,  стао благосиљатж, он бж благо приметио : <Немојте мени. благодаритж, неиојте мене бдагоск-  љати ! —  Ово што чиним —  није дело моје, већ  другога. Он je rope —  на истини,... Њему само реците:  —  сНева му je лака земља црна!» И они би тада побожно прошаптали : Драгоцена огрлица. 5 —  <Нека иу je лака зешва црна!> —  — Ето како je овај човек чннио добра дела. Он je давао «десном да лева невиди>. — ---------- Једнога вечера, на неколиво дана пред рочшпте,  седио je слепи Дуферпн y  својој сабицл.. Бпло ce већ  y  веливо смркло. У  соби нпје горела свеЕа. Није; јер  je слепцу ноћ равна дану a дан ноћи, обоје je за н.  вечита тама, вечнта помрчина. Ta колнно ce сиромах  старац бркао y  рачуну ! Еолпко je нута ноћ држао да  je дан; a дан да je ноћ ! Тако je и вечерас било.,., Мислно je да ce још  није  снркло, па je седио поред свога прозора и сав ce y  ухо претворио, те je едушао ход људи нл јав ма как.  вог жпвог створа. Беше му дотежала нема типшна,  која наличаше на тајак санртника. Он je y  заман чекао  и слушао. У  собп je само попак певупшо. Старад за-  дрема и —  заспа. Колико ли je он вута оваво y  својој наслољачи заспао —  тоне ни броја нема. Био  je лакосан. Као п с в и , којж доживе дубоку ста-  рост. Док je старац овако спавао или боље рећи бжо  између сна и јаве, —  дотле ce његова врата на собн  отворише. Неко je ушао. Старац ce трже. По ходу,  по даху познао je ko je: <А, ви сте, добри господнне! рече старац, и  окрете ce онамо од куд je шум дошао.... Добро ми  дошли! —  Седите —  на мој кревет! Од вад ниеам  ни с ким прозборио нж речи!... Једва чекам да ко до|е —  да ce мало проразговарамо !... Овај новж свет  не мари за разговор —  нарочито са старим људиага!  У  старо je време све друкчије било.... 0, добрн гоепо-  дине, како вам благодарпм што сте ме посетили. —   Јесте селп? —  Седите само !... Још je рано.... Хоће  лп скоро зграк?-... Овај крај вароши нема још  нж сата!...  Ш та ради та7 нова општинска самоуцрава ?... Беше ce  дигла ука п бука —  улал не пукоше, док ce не до-  чеиаше власти!... Сад им ce нико не мегаа y љихне  иослове... Па што ce не побрину што и за овај крај,  који je п бог заборавио... He, добри гоеподине; бог  није заборавио овај крај —  он je вас назга послао!..  Да није вас, наша бн сирстиња скапавала од гладп  no'Toj новој управи.... У  старо je доба све друкчпје  блло !... Ох провлета востобоља ! —  јаукну. иаједаред  слепи јувелир, и зграби рукама своја колена —   оза te  ме боља најпосле y гроб стропоштати!... He  заан каква je ово напаст; по некад про|е, не буде  севања по два трн дана; a цо каткад ce опет чисто  иомали —  пролази кроз кости вао усијана шипка.  Назеб старп!... He умем- да сечувам; седим по ваздан  код овог проклетог прозора!.. Много ce којешта стекло;  а, боие, и годане су !... Ох, хвала богу —  иало умину!...  Патите ли ви, господине, од костобоље? — — He, одтовори један благ глас, чист као сребро y  светог путира. —  Сретни сте! To je несретна боља. Ја од ње  патиа —  ово je четрдесет година!... Најгоре мж je, 5 што сам обневидио. ïïpe je н којекако бидо, ама сад —  не видин баш ништа. Еад човек оелепи —  боље  je и да не живи.... A in  пгта t y ?  —- Морам чекати  онај богом одре|ени час.... Само ми je дуго време !..•  0, господине, како ваи благодариа за оног дечка! Он  ме добро слуша. Донесе ми све, па рекне : <Тједо, млеко  кафа, кнфле, путер —  све je на столу !... Воде cas,  вам донео е Минетиног владевда —  све je на  свом месту. To рекне, па, као чиков, издети нз  собе. Ја зовп, зови —  a ја !... Он je за «деветим  брдои». Буде ми æao. Сад бих ce и с децом радо  разговарао.... Сад су п деца друкчија но y аоје  доба.... Онда вам она по ваздан ћеретају, питају за  најиању ситницу —  као деца —  хоЕе све да знаду.  Â овај мој дечко —  тврд лп ваа je на разговору!..  Оноаад сам једва нскамчио од љега неколако речи.  Рече ми, да je народна партпја одржала мегдан на по-  следњпм изборижа ; да t e  ce скупштинске седнпце ове  године држати y IL... a не y В ..., да je изглед већ  ту, да садања влада положп оружје лред народноа  партијом... Чуда!... Зар сад п деца воде*бригу о <др-  жавниа пословпиа»?... Ово јеваљда, дошао смаксвета! —  Испричао ми je још  нешто.... Алп, господпне, чудо  je божје, што сад не могу да паатиа! —  He знам  шта je. —  Ваљда п то годинааа пде?!...> Кад je странац ушао y собу старог Дуферина, онје под  јапунџетом донео мали —  слегш —  фењерчвћ. Он га  je метуо на сто н сео на старчев кревет. To беше човек од својих 40— 45 година. Његови ногледи беху  ce зауставжли на старчевон лицу. Он je с пажњом слу-  шао овог стогоджшњег старца ж пржмао je к  срцу све  жалбе старчеве —  на осаму, на тешке боље, на све  измене, војеје новж свет учинжо. Странац je гледао y  овом слепом старцу жжву, алж Аелаву, олалу, трулу, —  срушеву прошлост! —  Онај, којж ce нетда ваљао  y  пзобиљу —  којж ce жграо златом и драгим камеаем;  код кога су долазжлп ж одлазжли првж богаташи, пле-  мжки —  најлешпж цвет ондашље нладости ж лепоте —  седп данас стар, погурен, слеп —  убог —  y овој  опалој уџержцж ж желж, тражж, чезне да му бар дете  какво отворж врата ж да коју с љии прозбори —  да  видж, е je још међу живима!-... Како je све пролазно !.... <А, чекајте; сад знаж, сетио сам.се, о чему m e  je  вричао мој дечко.... Е јес он правж некж маторац !  наставк старац. Ово вам дете зна шта ce и по скуи-  штжнама радп, говорж; шта ce нжслж, хоће, накерава  да предузме !.... Оао зна шта ce ради, суди ж по су-  довжма. To, y моје доба, нису могли ни матори људи  да звају —  нису ни смели знати. Они су гледади  свој посао; па , кад би ко о чему што и проговоржо,  они би одмах рекли: <То нжје наш посао, има ko ce  о том брине.... Гледајмо ми свој посао и своју вућу>!...  Ја држим да су они ималм право.. Али шта још од  овог новог света изаћи неће!... Све ce мења па и  то.... Тако je. Он ми je причао о некој парнжци, о ко- joj ce no свој варошн аного којешта говори. У  ову су  парнпцу, рече зш, уиешани велики људи. Парнпцу je  повео некакви народни човек.... Дете рече да би оно  волело да тај пладпћ спор добије. Сад баш не дамтизг,  он мп и дле каза —  заборавпо cas.... Ваљда sy сад  п ииеиа друкчија, па за то не иогу да их палтим....  Je сте вп,_ господине, што слушалн о Tose? —  Јес слушао cas, ■  одговори странад с пуно ра-  дозналостн. Он ce налко нсправи па рече: «Парнпцу je довео г. Флавије ведицпнар на ов-  дашњој клиници, сии нокојног Артура маркпза де-Ри-  впјера, a унук старог иаркиза Жоржа де-Ривијера,...  Јесте дознавалп ову кућу?> — —  Jecas —  лп познавао кућу Рнвпјера питате ме,  господине?... Бог с вама!... Како да писам. Зар моју нај-  бољу душтерпју да не познајеи! Ја cas познавао п  покојног старог даркиза Октава де-Равнјера.... Као да  га сад гледад.... Он je умро давно^. Сад y дролеће  бити равно 65 година. Ја cas онда бпо y 37. Сад  ми je 1 0 2 ... Године памтид, гоеоодпне, то je чудо....  Друго ce, бога ми, смеће с уна.... A што питате, roc-  подине, за тај дом? —  Да пвје п вега сурвала дро-  клета револуцпја? To вам je била најдлемевитија п  најбогатпја длеипћска кућа оног доба. —  Сурвала баш до земље ! одговорп пепознатп, a  још једиако не скпдаше очпју са старог јувелжра. Вн  рекосте, етари, да ваа je та кућа бала најбоља му- штерија?,.. упита непознати, ударајући гласом на  ово пптање, као да je нешто важно сазнатж желио. —  Јео, јее, казао сам вам истпну, потврјјиваше  старац; поипслите само, господине, један једини адк-  ђар, што сам тој куХи вачпнио —  коштао je на  1,200.000 дпнара. Se, ал то je опет за ту кућ у бпла  права ситница. Ти људи, просто, нису знали есапа  од оног што су имали. Таку једну кућ у вад има једна  јувелирница па —  доста.... —  Тај сте накит правили, г. Дуферине, сигурно још  старом маркизу Октаву де-Ривијеру? упита странац  гласон особите радознадости. —  А, не, господине ; каквом маркизу Октаву! —  Он  je  био најве^а тврдица од како je , ваљда, куће Ри-  вијера. Тај вам ce цењкао за најмањи прстенчић. A  кад би што плаћао —  као да га сад гледам —  дрк-  тале су му руке, као да je све светске араме појео...-  По његовии би наруџбинама јувелири скапали од глади.  Његов син г. Жорж, е то вам je већ други човек био;  али ни овај није био ни за мали прст свога сина  Артура. Овај вам беше прави племик Кад ce појави  на улиди, на коњу, y кодима —  с вегова су лица  сипали зраци доброте и племенитости. Он беше као  најбољи пролетњи дан. Он je био човек милостива срца.  Он je учинио више добра но сви Ривијери, од кад je  љиие куће и н>ине богаштине, По особитој нарудбини  младог Артура марвлза де-Ривијера, ја сам начинио  онај скупоцени адиђар. Хе, господине, онаког драго- деног камења немате данас. Оно беше жеравица a не  камење. Па онда она израда!... Ненојте ми улисати  y хвалу —  a ја бих ce опкладио, да онако што да-  нашњл вашл најсторп не бп умелл да начине.... To  беше огрлпца, први веренички дар, којп беше спремио  г. Артур својој лепој заручницп Ани Севиљској... Јес,  јес, као да га сад очпма гледам —  фасои —  полу-  месец са звездон... Ово je , господине, y линлатурп  грб породпце Ривијера. Само што сам морао додати  томе грбу још једну ствар —  свето Хрлстово рас-  петије. Оно је вислло на доњем боку полумесеца....  Трновп венац спаситељев, сав y сиарагдииа, и ране  на телу вегову, од чистпх рубина, —  најбоље су зш  испали!... Ово je најскупља и најфинија пзрађевпна,  која je икад пз моје раднонпце изишла. Ово нпје биха  пзрада, већ створ — вештпна. Знам да сам л сам то-  лико пута стајао п посиатрао то чудо од накита.... II  сад блх га волео видити, —  Боже! п њега je морала  смождити, униш титп несретна револуција.... Ш та je  иенп тада само пропало!... Алл впје зар; ко би бпо  дуишан, да онаку драгоденост л по скупоћи п по из-  радп упропастл ?  !... Ја je могу још п видити!... Хе,  шта говорим?!... Овако више пута рекнем!... Очви  виде, да драгоден лп си !... Нема блага, које ce с тобом  меритл може !... Збиља, господине, јесте ви од кога  слушалп, да човек, којп преживп сто годпна ■ — добија  нове зубе л очњп впд? —  За зубе не бих ларио.... Ово  je 38 година како сал пзгубио лооледњп зуб из главе —  па ништа.... Члни ara ce као да je јуче бкло —   пролази вреле пусто !... Алп очњи вид; хе, то je са свим  нешто друго.... Да ми je да прогледам • —  да још јед-  ном погледам y  овај лепи свет, па не бкх иарио, колико  за пару, да одиах умрем!>... Старац je ово говорио a није осетио кад je непо-  знати полако устао, узео свој фењерчић, пришао код  старца и чекао док ce он не истужи. Кад старац  у к у т а , онда странац рече гласои који беше доста  потресен : {Добрв мој старче, мени je мило што ce још тако  лепо сећаш твојих вештачкпх рукотворина.... Види ce,  да и данас с вољом говоржшо своме негдапгаем раду..,-  Сад лаку ноћ !... Казаћу вашем дечку, да од сад мало  више остане код вас.... Осама je, знам ж ја, тешка...»  To рече и —  оде.... Сжгурно да походи. још кога и  да учжнж још канво ижлосрдно дело y  овои бедном крају. Овог истог вечера добио je г. Флавжје једно пиемо.  Оно je гласжло : <Позовите ce још  на r. Авржља Дуферина, старог  јувелира, да вам буде rpefiu сведок  y вашем спору,  што га водите против г. Андроните супруге г. Ми-  шеља Мозентала преседника сената, због огрлице   ваше покојне натере. Сведок је т а ј својом руком на-  чинио спорнж предмет, a no наруџбини вашег иокој-  ног ода. Он je истина и стар и слеп ; али je опет толиво крепак, да te  n o tu  на суду исказати, оно што  треба и што зна..,. Сад збогом!... до в и |е њ а !> --------- - Може ce млсдити како je ово писмо обрадовадо  Флавија. Оа je више одлетио но отишао своме адво-  вату г. Босију. Овај je  учгнно ' однах сутрадан све  што je требадо, да-се и овај трећи сведок лозове на  рочиште. Кад je све свршко и нашао ce с Фдавијем?   онда му je емешећж ce рекао: «Сад, г. Фдавнје, ваша ствар стоји са свпл друк-  чвје.,.. За вае ce, рекао бвх, стара некв неввдљнвп дух!  —  Ово je онај истп рукопис којим je лисано н оно  лањско пвсмо, y  кои сте до6и је она y пола погорела  документа п вопвје испвта, како су п да који начпн,  ла^енл ти документв y куЕн пок. Болјера де-Рула,  првог лужа г. Андронпте!... < —  Видвм.... тако je , рече Флаввје завпшљено....  f Gaare загонетке.... Еад ли ће ce оне већ једнов од-  гоненутп ?!.... —  Јол 1 сано два — трп дана лмаво да чекамо,>  одговори Босије, весело сиешећи ce. XII Још y четлри сата по додве y очи дана суђева,  сва су седишта, тако p e tn  разграбљена. Ова je лар-  вица заинтересовада н више и нпже сталеже, н више  и нпже вругове, п богате и сиромашне гра^ане. Свавн  je назирао y овоме спору нешто тајанствено —  нешто  <>’истериозно>; сваки je y њемувлдео загонетку, која ће ce тек на суду одгоненути. За то ce многп још за  рана постараше да себп оспгурају седишта y  судској  дворанп, Пмало их je, којн су хтели да из ове на-  вале извуку п по коју корист. Они почеше да продају  билете за доста лепе сумице. Но преседник суда, да  6е овом  «швиндлерлуку» стао на пут, п да ce не  би «варања» п <каншарлуди» —  догађали тако рећи  пред еудским вратнма, —  изда строгу наредбу, да  билете за седишта морају гласити на саму личност,  која долазп на ово суђење. И тако ce, до душ е, y  овом погледу пресекао пут трговаљу са седиштииа  судске дворане. —• Кад ce чуло, да t e  на суђеве доћи сви чланови  иородице уваженог домаг. Мишеља Мозентала, пресед-  ника сената, u његове супруге г. Андроните, рсфене  Бонвиљске, a кад je опет свет од некуд прокљувио,  да te  на т<| су|ење доћп п госпсфица Адела, овај  алем камен ондашњих лепотица, —  онда ce још живље  осетио покрет y целој публици, a нарочито y млађим,  отиеним мушкин круговима. Пстина госпојјица ce Адела ретко виђала y операма,  позориштима и јавнии забавама. Она je ииала изредан  укус y избору комада, којима би своју пажњу покла-  њала. И y овоме ce тек огледаше њена истинска  љубав према лепии вештинама. Она je очевидно из-  бегавала сва она места, где би примери раскогалука,  сујетног гиздашења, фудулука узимали већи разнер.  Она би само рекла: '<Жао ни je, да и на те ствари трошпм моје  време, које ми je п онако сувнше кратко...» Али, свакојаво, на молбу своје матере, иорала je  отпћи на једну пди две вечерље забаве, које еу имале  више вид приватнн и иородични ; но, на којпна ce  вазда стицало доста отмена света. II сано неколлко  изредних опера, класичних позоришнпх коиада и оне  две приватне забаве, довољне су биле, да —  Аделу  изнесу на глас —  то само беше доста, па да ce види,  да Адела, поред пзванредне лепоте, ииа нечега, што  све надмашава. To беше њено девојачво понашање  према свакоме, без разлике старостн п идадоети, без  разливе положаја и богаштпне. Ово њено понашање  беше она дпвна oieca —  од брпжљпвог образоваља,  лриродне доброте љена срца, отворене п веселе нарави,  ретке разборитости y  њенпи годинама и —  што je  вајважније —  њене чисте, мирисаве девојачке душе....  A ово су, богме, знали мудри п паметнд људи да  цене и уважавају. Многи би рекао : <Ја бих ce олкладио да гоепођица Адела неће доћп  на суђење. Њ у само послушност према матери ложе  присилитп да ce појави на једнои су^ењу, које може  и на љено чпето лпце бацити тамну сенку каква  стара rpeia њене матере».... Свет најбоље види, зна, цени, суди —  дела наша.  Најоштрији, најдубљи погледн, то су они —  јав-  нога мњеља.' Оно je већ жнгосало матер a сажаљевало  ie p . Јавно мњење —  то je најстрожији судија. Али, јавно je мњеље и најправеднпји судија. Ж иг, који удари  јавно мње&е —  вечнт je. To je белега, коју човек  кора понеигеа собом п y —  хдадан гроб. —  — Судска je дворана пуна слушалаца. Само две фо-  теље с десве стране г. Мишеља Мозентала —  беху  празне. Судпје беху заседи. Судбени сто беше покрпвен  зеленом чохон. Сто беше потковпчдна облика. На челу  испупчене округлине нредседавао je председник суда  г. Бижо Ле— Саван. Две судије беху заузели своја  иесха, —  један с десне a други с леве етране. На  етолу стајаше исправљено велпко св. јеван|ељ е , y  финпи, златом уоквирним кадифели корицама. С обе  стране јеванђеља стајаху од чистог сребра велики  крстати светњаци. У  сваком светњаку -беху уеађене  по четири велике воштане свеТе. На десној страни  овог судбеног стола y саиои углу судске'дворане бе-  ше намештен сто за деловођу. Пред овим седила je  тужилачка страна, —  г. Флавије, a до овог његов  адвокат г. Босије. С леве стране судбеног стола седила  je тужена страна, —  коју je, бар за сад, представљао  г . Мишељ Мозентал председник сената, и адвокат  госпође Андроните г. Жилкред деЦ-ЈМуљ, a до овога  читав низ пријатеља и кућних познаника г. Мозентала.  A пред свжма овима беше поседала радознала пуб-  лика. Средом ове публике беше остављен широк про- лаз. У  ходнику —  пред заседањем —  стајало je још   небројено света, Беше наступпо савршен тајац. И  мува да пролетн чула би ce. X  побочној собп, с десне стране заеедања, седиа  су три господина п један дечко. Први ce звао г.  Шарл Дебрижен —  Еонт Давнњон ; други —  г. Емил  Флоријан маркпз де-Бранли, оба негдашњи куЕни  пријатељи пок. Артура дб-Ривијера; трећи оеше —   старац Аврнљ Дуферин, слепп јувелнр, a четврта  мали Фабијан —  в о | слепог јрелира. Прва три беху  сведоцп по овом спору. Чптаае акта још не почињаше. Еао да ce још на  неког чекало. Судска ce врата отворпше. Служитељ yije п пре-  даде вредседннну једно писмо. Овај га отвори —   прочита. <Г. Андронита супруга г. хМишеља Назентала, пре-  седника сената, —  рече преседник званпчнпш «тонон»  —  не агоже због злабостп да прнсуствује на овом  еујјењ у... Сад можемо прпступитп делу !... > Г. Мпшељ Мозентал, г. Жилкред де-Муљ адвокат  г. Андроните и сви оеталп њпхнп прпјатељи и иозна-  ницп, само ce чудно згледаше. Онн ce овом гласу за  живу главу надали нису.... Г. 'Жилкред ce нарочпто  беше окуњио; a г. Мишељ je само бленуо y своје  прнјатеље.... Да су на другои иесту —  моглп бк ce  мало и посаветовати, али овде, y  суду, некако не  иде.... Па и y публицн ce осетило неко нало кретање..  «Откуд баш данас да ce г. Андронжтж смучи?!... ту  има неки ђаво !» —  мжслили су једни. Други су само  y себи жалиди. што су y  нади преваренж • —  да ће  данас гледати тако из близа цариду овог тајанственог  скупа, спора.... Врата ce судска в опет отворише. Послужжтељ  унесе још једно нжсмо. Он га предаде г. преседнику.  Овај га јетко отвори п —  прочжта.... «Нека ce донесе још  једна фотеља... нека господин  у |е !>  рече г. лредседник. <3а кога ce ово опет сад фотеља спрена?■ *_.. млш-  љаху некж радознало. Висок п  отмено одевен човек у!?е y заседање. Ње-  гова-нојава само произвела je y целој публици нео-  бичан утжсак: «Огист Дегиљ!... прогаапташе многи зачу^ено.»  —  -Ш та тражи овај милијунар на овом спору?» жжтаху  ce другж.... <3ар ce ж «ћивте» могу да заинтересују  за овај и онај исход правде?!» питаху ce подруг-  љиво трећи.... «Да не мжсли и он да ce овде може  ш то, онако жспод р у к е , ућарити?» —  разбијаху  главу они, који су овде само за то дошли, да виде  оно чудо од навжта, које хоће да отме од оне честите  госпође један |ачкж  «гуланфер,» светска «протука,»  која je себи увртила y главу, да je ж она од старе  шемжкске породице —  па јој са'д још сано фали једна  ситница од цигло 1,200.000 джнара. Огист Дегиљ беше одиста најбогатпји трговац y  П.... Њега су обично y «вжжвн круговима» убројавали  y оне сдобре домаћпне,» којп сажз гледају свој посао,  своју трговину, своју тезгу и —  ништа вшпе. Друге  ка ш т л п с т е  једнако су прокопавалл за вегову ста-  рину и порекло, па нпсу могли нпкако докучитп —   ни k o je, ни одакле je. Некп су саао нагајјалп, да ce  његово богаство датпра од револуцпје. Пакосни и  завидљпви чак су дотле тералп са својим злобзин  језицима, —  као да je он смакао н утајао силно благо  некаквои богатом племићу, којн ce y  време оне опште  забуне био са својпм благом е о д  аега склонио. Ho y  самој ствари ово су бпле голе <сокак - лакрдпје ,> н  злобна пзношења онпх , којл нису били сретни y  својпм трговачким предузећпма, п који нису моглп нн  y  једвом трговачкозг послу да издрже с њаи конкурен-  ццју. У  осталом ce знало као позитивно : да je Огист  живео скромно и штедљиво, да je био преко сваке мере  сретан y трговачким комбпнацијама п да ce не зна ни  за један случај, да je y каквом предузећу претрпно  какву знатнпју штету. П свет je опет љегову скром.  ност н штедњу називао тврднчењек и џпмрпјашлукоч. Огпст je избегавао све јавне забаве п лолптпчве  дискусије. Био je нежењен. Одбпо je толике понуде,  које су сматране за врло ретке п угледне партпје за  женидбу.... У кратко : Огист je био и најбогатлји  трговац п највећп особењак y вароши II,... За то ce  свет онако п зачудио. кад je впдео овог н мплвјунара и оеобеааЕа да je н он дошао да присуствује на  расправи овог загонетног ж чудвог спора. — Кад je Огист Дегиљ ушао y судницу, он ce учтиво  поклонжо судбеном столу. Г. председник му показа  руком фотељу —  као место, које му je жз почасти  одре|ено, Огист ce опет учтиво поклони, na rio|e ж  седе. Вждило ce, да je и сам нешто узбуђен. Његови су  погдеди и нехотично лутали по судској дворанж. —   Еад ce ови сусретоше с помедима г. Мжшеља Мозен-  талај, —  онда ce преко Огистових усана развуче  хладав, ироничан осмејак. Ова су ce два велика —   свави ло свом послу ж положају —  човека познавала.  Онп ce неио- поздравжше. Огжст стаде посматрати сва седишта ж на њима  радозкале гледаоце. Да ли je тражио кога?—  Његови  ce погледж зауставише онамо, где je седила тужжла-  чка страна. Г. Ф лавије беше ce замислио. Он je гледао  преда ce. На његову ce лпцу виђаше мешавива —   туге, неизвесности, радозналости —  наде. Чиааше ce  жао да je сам самцжт y својој соби, a не пред судои  пред толжким светом, који беше уиро очж y њ. Њега  je Огист посматрао дуго и дуго.... Наједаред ce Фла вије трже, исправи. Њихови ce погледи најјоше, су-  сретоше.... Онп ce мержше с пуно интереса и — неке, њима непојамне, симпатије...... Да боме, има при- лика, кад ce деси, да неког, ког никад ни видили ни-  смо, од првог погледа —  заволемо y толикој мери, да Драгоцена огрлица. 6 би му ce предалн и срцем и душом, па да опех не  знамо од куд то долази и за што то тако бива. Тако  ce нешто деснло и Ф лавију Ривијеру п Огисту Де-  гиљу.... «На реду je да ce чпта тужба тужиоца,» рече г.  председник свечанпм гласол судпје.... Х Ш —  Тужба je гласила, наставп г. учлтељ: <Артур марвиз де-Рпвпјер, ступпо je y брак с Анол  Севиљском —  20 септембра године 17.... Ово ce доказује овпм под <А> прлложевпл изво-  дои венчаних —  храага св. оца Ловре y H.... У obojI сал браку рођен ј а . Ово ce доказује изводом врштенпх —  храма св.  оца Ловре y  П ... (Видп прилог под <Б») Моја je матп умрла. ■  Ово ce доказује изводом умрлнх —  храла св. ода  Ловре y IL ... (Видн прллсг под <В>) У  време раволуцнје —  кад ce оно двже кука и  мотпка на разуздано ондашње шгемство, на насиља и  нечувене злоупотребе ондашњпх власти, на корупцију  —  поквареност, која беше народу до грла дошла, д на  све оно, што je ондашае друштво прптпсклвало као  поновна мора ; онда када je за старе трехе плаћала  главол н многа невпност, —  мој ce отац спасао и  вребегао y Пнглиску. Он je само мене • —  дете од  непуне четпри године —  на својпн ле^ида изнео из онсг општег метежа. Од огромне ииаовине, коју су  негда Рпвијерп имали, само je изнео један адиђар —   накпт, огрлицу моје пок, матере. Мој отад уире y Лондону деветог јзнуара годиие  17.... Ово ce доказује пзводом умрдих —  храма св.  ј^ван^еаиста Луке y Лондону. (Впдп прилог под <Г>.) На својој je снрти предао и аене —  своје дете — ■   ii онај адвђар моје док. матере, своме јединои ирија-  тељу Бомјеру де-Рулу. Овај ce прпзгао тога тешког  аманета. Судбина јехтел ате и овај јединн мој заштит-  ник умре на годину дана по-смрти мог оца. Ово ce  доказује изводок умрлих —  храма св. јеванђелиста Луке  y  Лондону. (Види прплог под <Д> Огрлшца моје матере, документи, који су сенамоја  ммовна и породична права односидп, све je то остало  при удови пок. Бомјера, г. Андронити, садашвој су-  прузи г. Мпшеља Жозентала председника сената y IL ...  (Мргођење на страни туженој, жив покрет y публици.) Шта je било с тим документииа —  како су неки  допали ватре на камину y кући пок. Бомјера, како  сам ја y овој кући једног вечера омркао, a освануо y  бедној и прљавој јазбини баба Џоме, и то под именом  «Розети», —  то би г. Андропита најбоље могла да  објаснн... ГПротест са стране тужене.... гнушање y  публици.... г. преседник оломвње на ред.) Али, евакојако, то ће објаснити ови сведоди :  г.  Џон Петар и овога жена г. Бела. 'Петар je најпре био  y служби код мога пок. оца, a доцније ступи y службу 6* е о д  пок. Бомјера; rocnoija Бела je била собарица код  r. Андроните еве до оног кобног дана, кад je та пле-  менпта госпо^а с накитоа моје жатере оетавила Пн-  глжску, дошла y П..,. и стушгла y  другп брак —  с  г. Мишељев Мозенталов прееедндкон сената, којол je  прилнкон ивала доброту да огрлицу моје матере увед^,  као свој навит, y  брачнп уховор. (Живљн протестп е  стране тужене.... гаушање y публици.,.. г. преседник  оповиње по другЕ вут на ред н тппш ну.) Ови fee сведоцж осведочити, каво су н где наБена  ова трп y пола нагореда документа. (Видн прилог под  <а>, < 6* н <в>.) Непотпуност ставова, које je ватра —  спгурно она  ва камнну y кући пок. Бомјера —  оштетнла, —  нева  попуне за то стручнп вештацн. Документе под <а> п <б> дкеао je мој отац, a  онај под г в “ плсао je иокојнн Бонјер де-Рул. Ово fee  ce доказатп вештачкпи сравњењем рукопнса, Несумњиви рукоплс мог пов. ода налази ce на акту  Aš 10.881 (фасцпкла број X X V  годнна 1 7 ....); a г.  Бонјера, на акту Aš 24.087 (фасцикла број X I I  годн-  на 1 7 ....), y архлвп славног судбеног стола. Огрллца ноје матере пма облик —  фасон —  цо-  лумесеца са звездом. На доњем боку овога адж^ара  внси Хрлстово расдетије. Адафар je вештачва изра|е-  вина. У љелу су три врсте драгог камења: брилвјан-  ти. смарагди и рубжни. Д еојенавит смештев 7 златну шатулу. Вредност овој огрлици износп 1,200.000 ди-  нара. Да je овај истп адиђар дао мој пок. отад својој  заручниди Ани Севиљској —  мојој матери као првп  вереничкн дар, —  посведочиће : г. Шарл Дебрижен  Конт Давињон, г. Емиљ Флорпјан маркиз де-Бранли.  Они ће сведочити п  о облику спорног иредмета. Спорна ce огрлнца и данас находи y притежаљу  г. Андроннте. Све ово једно е д р у г и  преставља пуноважан доказ: а, да саи ја законпти син пок. Артура марквза  де-Рпвијера и овога суируге пов. Ане Оевињске; б, да je мој пок. отац спорни нредмет оставио по  смрти на аманет пок Бомјеру де-Рулу ; в, да се он овог аманета п приипо, и г, да ce та посмртна заоставпшна п сад находи  y притежању г. Андроните. II ја, на основу свега тога, тражим да. славни суд-  бени сто својом пресудом наложи туженој г. Андрони-  ти, супрузи г. Мшнеља Мозентала —  да ми сиорни  предмет, материну огрлицу, уступи као моје очинство  и натеринство. (Мимично одобравање y публици, —   мрго^ење ва страни туженој.) 7 марта 18.. год.  y П....> Понизни Флавије Артур Ривијер медицинар четврте године.“ За овпм су чптани прилози означенп пбд <А>, <Б>,  <В>, <Г>, и <Д», па онда онк под <а>, <б» л <в»,  a најпосле и вештачкп прегледп л срављеља. Вештаци су нашлп : да су рукописп y  документпма  под <а> и <бЈ —  истоветни с несунљивим рукопи-  сом nos. Артура де-РдБијера, којл ce находи на акту  Ј\о 10.881 (фасцпкла број Х Х У  од годпне 17....); a  онај на документу под <в> —  истоветан je с несуи-  њивпм рукоппсом пок. Бомјера де-Рула на акту  *71^ 24.087 (фасцлкла бр. X I I  од годнне 1 7 ...) y  архиви славног судбеног стола. Вештади оу мнења : —  сДокуленте под «а» и <б> пнсао je Артур де-  Ривпјер; a онај под <в> плсао je Бомјер де-Рул>. —   Вештаци, одре^ени да попуне по могућству ватром  оштећена документа под <а>, <б> л <в> —  моглису  y  неколлко да лзна|у, које су речл спаљене само на  документу под <б>. Попуњепи докуменат гласп : — «  . . ....................... мом снну Ф лавпју Артуру де Ривијеру  остављам златну шатулу н y вој н>е-  гове матере пок. Ане Севињске  огрлпцу y дијамантима,  смарагдпма п рубинима —  y  јвред. 1,200.000 динара. Документи означени  под I, II, III, IV , V ....  увешће га y остала ирава , кад ce вратл y отаџбину...,  Стараоц да буде мој прпјатељ Бомјер де-Рул. Лондон 24 децембра  17__годнне. Артур де-Ривијер: ' Има ли тужитељ шта да допуаава или измељује  y  својој тужбш? уппта г. председник тужилачку страну. <0стајем прп тужби. Нек ce питају сведоци и тои  прш иком тражим од судбеног стола, да ce прочнтају  сведоџбе пспитанпх сведока —  г. Џона Петра п ље-  гове жене г. Беле, одговори r. Босије адвокат Фла-  вијев.> <Сад je на редуда ce чита одговор тужене стране»,  рече г. председник a и нехотично баци поглед на оне  две празне фотеље п на г. Мишеља Мозентала, који  je већ одавно почео губити прпсуство духа. Он je не-  престано бленуо y своје прпјатеље a нарочито y г.  Жплкреда де-Муља.... Он je већ предвиђао да je г. Ан-  дронита пмала право, кад му je казала, да ce ствари  друкчије обрнуле и да je опасност ту, да част п име  љихове куће дође под критично питање. Г. Мишељу  беше остала још једна п то доста јака нада, a то je:  Његови начелни прпјатељи дали су своју поштену  реч, да ће ово ввтање љегове куће сматрати као пи-  тање њиховог сопственог начелног политичног «вишег  обзира.» A кад ce с овога' становишта овај спор по-  сиотри, хе, онда, разуме ce, нико не сме да ж за нај-  маље тамне ствари тражи објашњења. Њихов поли-  тични виши резов само загрми : «Тако бива, тако бити nopal» Кад би г. Мишељ на ове мисли дошао, он бп ce  онда чисто мало разгалио и тада бп суљнуо по који осветпички поглед на ону страну публпке, од куда су  ce јављале очевидне симпатије за Артурову страну.—   Одговор тужене стране гдаси : «Ko што каже —  мора п да доваже.... Ko шта  тражи и наћи fee. Тужитељ je постао од неког времена публициста.  Он напада на све што востојп. Сад јурпша п на сво-  јину —  т у |у  !. .. Све му, ама баш све не ваља. Xofee  да руш п —  до темеља све, па н —  својину. Тј je  његов прннцип. Није само његов. Њ их mia доета, који  су вољнп да поделе, да не рекнем разграбе, т у |у  жмао-  впну. Хе, али — не даду 6pafea.,.. Ппс! нногојем ачку говејја глава ! -------------------------- На овом ce пољу туаштељ уморпо. Тражи сад друго  поље —  своје славе, своје величмне. Xofee да постане  «романиста.» У  томе желп да je орђиналан. Xofee сам  /  да створи и гр а |у  за свој^  роман. Xofee да буде сам  јунак y том роману. II —  сретно je почео ! Најпре je одбацпо евоје презпме «Розети>. Оно je  за јунака једног таког романа прозапчно. Узео je друго  —  «Артур Рпвијер». Оно дпвно звонн. To je име пр-  вог дома y нашој краљевпни !.... Оно то и xofee. Само  je чудо, што je пзоставио пз тог имена оно niemife-  ско <де>.... Његов уображенн отац није хтео никад  да то из свог презпмена пзбацује !.... Ko може да по-  годи за што je учпнио то јунак овог романа ?  —  Зја-  воли су ови људп! Онн све прокљуве. Сад знамо за што. Хоће да ce уздпгне y очжма свога народа,  —   народа, коле ce на ежлу нашеке за браниоца љегових  права, вегових слобода —  краке да рекнеи: хоће да  ce гпошуларише».... П —  ми му праштамо. Нека мења имева, нека  мева презжмена, нека бира којп хоХе грб из читаве,  <хералдике», нек постаје сии које хоће велике ц  славне породице —  мп иу, нек буде уверен, зажеритп  некемо. .. Али пма нешто што му ce не иоже,, што  жу ce не сме допустптж. A шта je то ?  —  Да одмах  кажем. Г. тужжтељ, г. Флавпје Артур Рпвијер —  жзна-  шао je нову методу —  начпн — , како ke да постане  богах! Оа хоке, он бар куша, да од нашег славног  судбеног стола начпни гвоздене наше. којжма мисли,  да вади жеравицу жз зажарене пеки.... Он x o ie  нн  маље ни више, да наш судбенж сто, ову светпњу нашу  унизи, оскрнавп..., X ote рукама суда да отима т у |у   ииаовину, туђу тековину, т у |е  добро —  хоће суд-  скпм рукама да руши својину !... Алп на срећу нашу —  ова je светиња тако ви-  соко место заузела, да јој ce оваки унижавајући уми-  шљаји ни приближити, ви дотаћи не могу !... Славнж je судбенп сто <веприкосновеи>. Он je из-  ван домашаја себичне људске сфере. Његова je сфера  y свези с престолом правде tioasje (веселост на  странж туженој.... г. Мишеље саио нгто није полетжо  да загрли славног творца овог одговора —  г. Жжлкреда). Славнп je судбена ето, опет велжи, сигуран, ве-  пржкосновен !... A моја властодавка r. Андронита, a н>ен иногоува-  женн муж r. Мишељ Мозентал, овај триестогоджшњж  раденжк y државној служби, дом овај велим. на ком  нема, нптп може битж, ж сенке од «уш ш авајућих дела» —  честжта, велжм, породица ова, која никад ни на  нуху стала нпје, —  je ли она сигурна од атентата,  који je овако дквно сшашљен, да једнжм ударцем срушж  углед једне породиде, која je најзаслужнжја на пољу  борбе за утврђеље <nocTojeter стања>?... Je лп сж-  гурна ?... питам. Јесте. Она мора да буде сжгурна. Њ у ,, њену праведну ствар, морају да заштићују —  нашж судовп, законн • —  ип свн!... (Особжта весе-  лост на туженој странп.... нрго|ење y публпди.) II шта тражи тужитељ? — Он велп : Огрлжцу своје матере. A где je та огр-  лвца? —  Он велж: Ено je y  г. Андронкте... H за то  je  натрпао пуно доказа.... Каквжх? —  To ie iro  вжджтж, Он je сиетуо с ума .дешто најважнжје. Он још ни  чим не доказује: да je он главом оно дете,  које je  ро|ено y браку пок. Артура де-Равжјера ж овога су-  нруге п о е. Ане Севиљске.... Ш та бих ја могао наћи  племића п племвћака, како еу етулнлж y брак, па  онда како ce y том браку родило дете, ж љега сад нема ;  a ја повита, пошто узмем име детжње ж презиме оца његова, —  чујте људи, судови, закони, ја саи главом  то дете и наследвпк свега оног, што би оно, да je  живо, наследило ; a ако не верујете, ево извода вен-  чаних мојих родптеља, ево извода умрлих, a ево и из-  вода како саа ја y том браку рођен!... Дивна мисао....  Мени овако што не бп нивад на уи пало... И за то  ce хоће оригинална сиособноет. Ја je немах. To признајезг.  Њ у могу иматп сазго гамени какве дпновске варопш  као што je наш П ...... Тражиа да ce тужитељ одбије од тражеља. A што  je некии изразпма y тужбп тужитеља нараднута част  племените г. Андроните, ноје властодавве, —  то ћ у   п зпати и уагети са свим другпи путем потражитж  рачуна од г. Флавпја «Артура Ривијера», овог, без  шале оригиналног јунака y његову мистериозну ро-  мапу. —  — 10 апрнла године 18.. y П — Понизни Ж и л к р е д  де-М уљ  заступник г. Андроните, супруге г. Мшпеља Мозентала  преседника сената y IL ...» Љ а  лп тужена страна да свој одговор y чему  «допуњује», «објашњује» или да што изиени?“ упита  г. преседник тоном, који je хтео y исто време рећи :  сАлал ти вера, г. Жилкреде; овако ваљ а!... Удри ти  најпре змију по главп —  нека јој мркне свест —   па ћеш je цосле лако —  и од по муке, дотући!...» Г. Жидкред одговорж: <Па хајде да вжджмо, шта су рекле те Лондонлије,  сведоди тужжтељевж г. Џон Петар и његова госпа  Бела? Да чујемо шта fee pefen г. сведоцж из II.... Ето  и ја тражим да ce они жспитају. Мене fee бар њж-  хова сведодба занплатж. Нзрочжто саж радознао шта  fee pefea, шта fee сведочжти тај новопрона^ени, слепж  јувелжр —  сведок ?... Чудо мж je само, како je наш младл niemife могао  да употребв y ову одвећ сунтплну ствар својжх ро-  джтеља —  аво je, то јест, он сжгуран да су иу онн  родптељи —  људе од таког нжсжог порекла!... Још  je чуднжје како ce могао зажанжтп, да гази блато по  оној нечистој п пустој улицж, да м е|у онжм убожа-  цила тражж старе познанпке честжтог дома евојжх  уображеннх предака, да потражж м е|у просјаджиа чо-  века, којж je с његовжм оцем пок. Артурон де-Рпвп-  јерои бжо на прошевжнж, којом je пржлнком уочжо  скупоценп веренички дар, па сад, наравскж, ваља да  до^е пред славни судбенд сто да то осведочж п још  као прстоа пожаже : «П тај je, господо суджје, аджЈјар  онај истп, што га на врату носж г. Андронжта!>•...  Чудо je то све. Алж мж треба да опростжио нашем  младом племлћу !... Ta за бога, он je новајлжја још.  Ож сжгурно и не слутж колжко вре|а своје претже,  свог оца, своју матер, —  ако су, то јес-т, онж зажста  његовп претцж, ако je А ртур љегов отац, ако je  Ана  Севжњска вегова матж —  што их мртве yBpnifeyje y друштво просјака ж убожака>.... (Веселост на странж  туженој..,. сЗар y убожацжма и сжротжњж не тече  онака жста крв y  жжлама, као ж y  племетва,... зар сж- '  ротиња нису људж?...» уппта неко жз публжке.... Садј  ce джже читава граја.... Г. преседнжк хоће да казнж  оног што ce усуджо да упада y  судске стварж.... He  зна ce, за пакост, k o je.... Глас je жзлетио с оне  стране откуд су ce јављале сжмпатжје за тужилачку  страну.... Г. преседнжк хоће да жскључж целу публжку....  Он жогледа на r. Мишеља, Жжлкреда ж све пријатеље  Мозенталове куће, погледа нарочито на г. Огжста Де-  гжља.... И овж бж иорали жзаћж —  сви, сем тужж-  теља ж туженжх.... Ш та ће? —  Сведе опет на опо-  мену —  мало ош трију.) Г. Жилкред узе реч: «Сдавни судбенж сто већ ж сам видж, познаје тен-  денцжју, праву намеру оног гласа из публжке. Он je  протестовао, што сам ce усудио да пржметжм, да про-  сјацж ж убожацж нису моглж бжти другови ж кућни  пријатељж чувене куће Ривијера.... Он, тај глас, про-  тествује, што y хој мојој скроиној примедбж вждж оно,  што ја нжтж тврджи нж поржчем.... Моја je струка  ираво. Ја не умем да аналжшем људску крв, те да  видии да ли je она y просјака друкчија, но она y  племства. Ш то не умем, то ж не кажем. Онај глас из  публжке показао наи je још нешто. И то нешто од  важностж je. Зар не вждимо, господо, да ce нокти ко^.  жунаама^социјализма ево већ пружају до пред саии судбенп сто?!.,. Зар не впдпло да су постали толико  дрскп, да нам своја начела —  која xofce све да по-  руше —  почеше п пред еашш судовпма да намећу?!..  To сам ја, господо суднје, разумео y оном гласу из  публпке.... >  (Веселост на страни туженој.... комешаае  y публпцп). —  — Г. Флавије беше један од онпх лладих карактера,  који иетиаа много којешта впде, којн воде рачува о  сввма друштвенил манааа, што су ce као коров уко-  ревшге п разбокорпле y градинп народног живота,  шта више, он беше човек пун енергије, пун добре  воље, да тај коров требп, сатпре, a да на место љега  садп, гајп, негује, подиже бпље друштвене чедностл,  норала, лравде, слободе —  за све и свакога, без  разлике стања и сталежа, ранга п положаја. Алп он  не беше још добио прилику да својпи очпла завпрп  до на дно устајале, жабокречне, ритсм п сптол об-  расле баруштпне друштвеног склопа...= Он још нвје  добпо прплпку да впди онај сплет од гаднпх п отров-  нпх амфибија што гмпжу по дну тог кужног талога  од многогодишњег трулежа п отпадака оргаасклх  створова. Флавије je данас првп пут впдео грозни п гнуспп  облик једне таке амфибије. Ta амфибпја беше главом  i. Жилкред де-Муљ —  јавли правозаступнпк за варош  П .... п народпп посланик за срез С.... Ta амфибпја  беше адвокат г Андроните.... Ta амфибија беше з.то-  сретни бранилац правде ! !... Флавжје je само гледао ову грдобу, ово чудовиште  иод маокои човекова лжка. Флавије ce згрозио. Он je  једном хтео као разјаренж лаф да лолетж, да зграби,  да раздере —  да као црва згази ову наказу од Ha-  Ease, овај кужнж чир пун заразног гноја на телу оног  народа, ког je Флавије волео, љубио као своју душу,  као свој живот, као свој идол љубави. II саио један  роглед г, Огжста Дегиља, којж као да беше смотрио  m ia  ce кува y  дупш Флавијевој, —  учжни, те ce уз-  бурканж таласж гљева и гнуш ава Флавијева —  сти-  шаше и смирише. Еад ce мжр y неколико ловратж r. председник огласи: <Сад je на реду, да ce читају искази сведока —   r. Џона Петра бакала и овога жене г. Беле. Ови су  сведоцж лсплтани код краљевског судбеног стола y  Лондону. Њжхову сведоџбу имамо преведену и оверену  лашжм министрои иностраних дела....> X IV —•  Сведодба г. Џона Петра бакала из Лондона гласи  —  поче г. преседник читаље даље. <Ја о тој ствари знам ово да сведочим, господине:  Сад ће бжтж око 2 0 — 21 годину, мање или нешто  више, то не памтжм. To je било онда када je наш Лондон био пун бегунада жз П ...... Ја ce тада погодим код неког г. Артура маркиза де-Ривијера. Он je био  самац. Имао je само једног синчића од 4 године. Де-  тету овом беше име Флавије. Г. Артур умре после два— три аесеца, a евоје дете оетави y ананет свозх  приснои пријатељу г. Вомјеру де-Рулу. Они запета  беху правп прпјатељи. Г. Бонјер je плакао за Арту-  рои као мало дете. Г. Бомјер, ваљда због детета, не  хтеде иене да пусти ; он ме прпап себп. Ово мп je  било мило Бејах ce запазпо с госпсфицом Белод,  собарнцом код г  Андроните. To беше добра, учтива  a боме п лепа девојчпца, iln  смо ce после узеди. Сад  живнмо задовољно, — He про^е нп годпна дана —  умре п Боајер Овај je случај бадио п мене н моју Белу y  велику  непрплпку. На трп илп четирп дана по смрти Бод-  јеровој, отдустп нас г. Андронита. Она je тога дана  оставпла Лондон. Више за њу ндкад нпшта чу.ш  висмо. У  очп дана доласка г. Андронпта ce доказала  необична. Ода беше готово збуњена. Још с вечера  често je улазила п лзлаздла из кабинета свог пок.  лужа. Беше ладно. Рече ми да наложид на налшну  мало ватре Ја то учпнин. Она je досде опет у п ш  y  кабинет. Тог ce пута задржа дуго. Њево ce дете, лала  Адела, беше нешто усцикала. Бела je није догла за-  бавитп. Нпје јој тада била нп годпна. Бела јавп менп  да кажем г. Андронити, да je детету зло. Ја полако  отворим врата на кабинету. Гоедођа Андронпта eeijame  за столом. Беше чудна y лпцу. Ја ce додлашдх. Пред  вои стајаху многе неке хартпје. Ту беху и друге деде  стварп. Видпо cair п златну шатулу. Ова беше отво*-  рена. Сва je  шатула y ватри горела. To je бдо ne- какви накит y самон драгом камењу. Ја полако за-  творга врата. Испричам све мојој Бели. Дете je још  ;-.днако врискало Хтело je свпснути. Бела ле није  нп чула шта сам јој говорио. Она пије знала шта да  ради. Мораде однетп дете матери. Кад je ушла y ка-  бинет зачудила ce- Кабинет je бко вун пунцит диша.  Код калина je стајала г. Андронита Она ce необичао  тргла, кад je чула вриску детета свога. Бела ми je  прпчала, да je стајала неколико тренутака нена, бледа  —  као пзван себе. За тжм je мало дошла себи. «Отворп прозоре, нек дпм иза|>е !... Сад сналих  неве хартвје, које су могле мом мужу главе доћи;...»  Тојереала п не знајућп шта говори,.на узела дете и  отпшла y собу своју Бела je отворила прозоре, дин  je био изашао.,.. Ватру беше повао дрн пухор од  сагорелих хартија.... С краја ватре биле су још неке  y нола, a кеке и више од пола чвтаве-... Све су жене  радознале. II Бела je y свакон погледу аена —  с  добрим само срцем. Она домча онај остатак хартија....  Остави кабинет и све менн исприча. Од мене HEje  нвкзд ништа крила. Сутра дан нити смо ми били више код г. Андро-  вкте, нити je ова бпла y оном стану.... Ш т а је  било  с иалвм Фловијем —  нисмо звали. Мислили смо да  ra je госпа câ собом одвела. A гата смо могли друго  да иислиио?  To je било најприродније. Како смо ce преварпли ! — После невоЈИКо несеци ја нађем сарото дете где Драгоцена огрлица. 7 џупри уз некакву бабу што продаје кестење. Станеа.  Нисад могао својпа очпма да верујех. Баба ме погдеда  подозриво. Ја ce доеетии.... Ми смо вам, тосподпне,  увек досетљиви,... Жупим неколико кестенчиаа и тоа  вриЈиком добро завирнм дететуу очи... «Оно је> по-  мислим <зацело>. Како je јадно изгледало, и босо и  голо и неопрано. Оно мене није познало.... Отрчпм Белп : кажем јој све. Она брже боље —   спреми ce. Дојјеио на оно хесто —  било je y улици  св. Џемса. Кад тамо нп бабе ни детета! Билл су  отишли ваљда куБл. Беше нам, врло жао.... «Спромах  Флавије —  шта je дочекао!» —  мшпљасмо. Толико смо пута одлазилн и ја п Бела y улицу  св. Џемса. Али све узалуд. Никад га не хогасмо наБл. После овога д нас ногоди несрећа. Моја ce Бела разболп.... Обоје бесмо без елужбе.  Потрошпла ce и последња пара.... Зараде нп од куд.  Бела je лежала од врућпштпне —  девет пунлх не-  деља.... Кад онда нпеам ударио y прошњу —  ил y  још што rope —  ннкад нећу !... Бела ce једва мало придиже. Дође друга неереАа.  О не, чпнл ш  ce , не пду никад саме.... Увек пм je  друштво —  беда, невоља, глад —  црна непнаштпна!...  Сад паднем ја да лежим —  од исте болестп. Био сам  изиан себе две —  трп недеље. Ш та je за то доба  радила Бела, онако слаба, ја не знам. Кад сам дошао  себп —  о чуда.! —  Био сам y другој кућл, y другој  с.обп, y другпм хаљпнама.... ?  Где сам ово —  иомпслш. «У нашој кући», идговорн ми Бела, a сузе јој грунуше  из очију.. Оаа ce обрадовала.,.. Толико времена нисам  нп једне разунне прозборво. Тако je било. Бог често п сиротињу погледа. Кад саи пао лежати, Бела, онако слаба, без пре-  бпјене nape —  нашла ce y чуду..,. Падне јој на ум  једна љена другарнца —мала Ибрина —  тако су je  звалв.... Умрла je —  бог да јој душу онростн ! —   Ш рвна je била y  служби код кеке богате породвце,  која беше дошла y  Лондон из северне Америке. Они  су становалв: y  оној кетој кућн.. где je  уиро п о е .  Артур де-Ривијер. Њој оде Бела. Потужи јој ce. Открије јој све наше  јаде. II Ибрвна je бпла сирота, алп она приав к срцу  нашу беду. Она je одвајала од својих.уста* na je нама  помагала.... Свротиша ина нешто, што ненају.богаташв.  To je мплосрђе. Белајеишла чешће Ибрини, п вазда ce  враћала пуних руку. • ; Једнога вечера затече Бела код Ибрине некаквог стравца. Он беше дошао пре неколико дана пз I I ...... да потражи неког далеког свог рођака, који je y време  револуције дошао с једнии дететом y Лондон, па ce  после није вратио. У варошком кварту даду му ну-  иеру куће где je становао, и та je кућа била где су  Иоринини господари становали. Рођаку етранчеву бвло  je пме Артур марказ де - Рвввјер. Удес овај одређен je руком самог спаситеља. 1* Моја Бела исприча странцу све што je знала о  Артуру п његовом сину. Још оног вечера странад  дође y наш отан. Прегледа оне нагореле хартпје. Он  je нашао траг свог рођака. Још сутра дан он нан купн куБу, пресели нас.  Доведе лекара и ја за кратко време дођеи себи. Кад сам ce са свил опоравпо, одведем странда на  гроб Артуров. Он je  пао на хладно бусење гроба па  je плакао као мало _  дете. После сам га водио и на  гроб пок. Бомјера. II ту су му сузе грунуле из очију.  Обојнци je подигао дивне споменике. Жалио je што  нису један код другога. Разуме ce да смо му и о  детету —  Ф лавију —  казали све што смо знали. Ни-  емо. заборавплп, како сам га ја познао y улнци св.  Џемса и како смо толико пута ишли, не бл ли га  где нашлп н видили. Сад je тек настала права невоља. Ово je дете ва-  љало подптопо то пронаБи. Све je чињено, све је п о ку-  шано —  па све би y залан! — Старанац je сваки- дан добијао ппсма пз IL . a еваки  je дан готово iineao y IL... Једног јутра рече нам  тужвпм гласом: <Ја морам поћи. Алп вама остављам  y  аманетЈ да ми малог Флавија иронађете.... Ако га  најјете, немојте нншта предузилатн док менп не ја"  вите —  бојкм ce да ce што не догодл што бн де-  тету наудило.... Ш та знаи ја — каква га непријатељска  рука бацнла y ту беду,... Можда ce п сад на њ пази ...   Ту ce мора мудро и обазриво радптп.» Кад пође даде нам 100 фуната стерлинга ( 2 4 0 0   динара) да какву радњу отворето. To сио тГ уч и н и л и .   Отворили смо бакалницу. Рад наи je сам бог благосдо -  вио. Ми смо сретни. Странац оде a ми остадосмо. Ми нисмо нировали иуне три године. Детета ниг -  де ни од Еорова> као да je y земљу пропало.... Бож е  мој, господине, та Лондон и јест сиње море. Човек je  y њему као зрно песка y мору. — Једнога дана беше лоја Бела изишла y варош  Зачудио сам ce —  ваздан није кући дошла. Про^е  два сахата ноћи. a ње још нела. Био сам ce попла-  шио. Морало je ce нешто догодити. Нисам знао шта  да радии, куд да по|ем, куд да je тражим, особито y Лон-  дону. —  Кад, па срећу, y зло доба, врата ce отворише  —  ето je !... Она ce сва задувала. На лиду јој ce беша  исписала и туга и радост... Она je y ме само гле-  дала- Нвје умела ни речи да прозбори : <И1та та је ; за-бога?? упитам je. —  Б у т и , рече ми ; да ce мало одморим, казаћу  т и !... Добро je.... Хвала богувећ једном !... Ала je сре•   тан данашњи дан!... Никад га заборавита неБу:... —  Ш та je, казуј! повичем јој нун. нестрпљеља.... —  Х е ,ш та je?... етавимало.... о боже теби хвала!...  ти си моју молитву услшпио!... Ш та je? питаш ме....  Да ти кажен!... Нашла сал нашег Ф л авија!... нашег  сиротана.... јадно моје сироче!... К уку мени што ra не  узех на кркаче? !.. што га не донесох овде??.. Хе, ни сам снела од нашег добротвора ; a нгког другог пи-  тала небпх».... Е, господине, не памтпм ништа y свету, од вад  сам ce родио, да ме je како што обрадовахо, као овај  глас!... «Знаш, ре.че ин soja жена, да je ^данас било  доста хладно. Ја одох, не знаа ни сама за што.... Бог  ме je cas упутио y удицу св. Бјорђа. Прква св. Бјор^а  беше већ отворена. Уђем те ce поиолим Богу, као  обжчно.... Он me je чуо. Он ш  je помогао. —  Еад  изајјох из цркве —  a један дечко —  го , цептп као  прут н кроз плач тужно виче: —  гДобро кеетење —  два за пару!» Мени епну божја sracao углаву.,.. Погледам га ....  завирин му y очи. —  «Он je» поапслпм.... Кроз ону  аршавост, кроз оно таино бледпло, кроз ону неопран-  ш типу, нечистоту, —  вираху још оне менп добро  познате црте нашег малог Флавија.... Упитаи га : —  <Како тн je ине, чедо iroje? Он ме тужно погледа.... Впдила сам лепо —  оно  мене нлје познало.... Јадно дете —  н оно бп ce  обрадовало. —  Мени je иае Флавије! —  одговорп мн дрк-  ћућим гласом, ал ce одмах трже као опржено, па  додаде : —  Мене зову овде и «Розети»... —  Он je нема ннкакве сунње! пониелнм.... Шта i y  да радин, кукавица сиња?!..» Сетип ce одигчх Сам  je ме бог научио.... Ha cpety бејах понела нешто  napa. Ја га упитам : —  По што te in  ми дати све твоје кеетење x o ty   баш све —  де кажи, чедо моје —  <Два за uapy,> одговори јадеик, и погледа ке  својжи помућенил очицама, баш као да je хтсо p e tn  :  узми све, узми све —■  бог ти помогао !.. Пребројимо. Платим му. Ја не бих ни' бројала; дала  би му ко ју  пару више, али сан сејбојала да тии што  не шкодим њему, да не учиним rope. Он, весео по|е.  Ја застанем, као бајаги вежем мараму о кестењеи, a  она ми ce дрешж.... Оно измаче..,. Ја за њим полачо,  чжнећи ce и невешта, све гледам y дућане, као да  бих још нешто купила ; ади моје око није силазило с  овог јаднака. Тако смо ишли дуго. Дете je застајки-  вало. Ваљда je бројало nape. Једноа ce и саже. Мора  да je коју пару испустило, па je довати, Hajnocie  сависмо y један to p  - сокак. У том нрају никад  била нисам. На све све стране испада сама гола си-  ротиња. Дете y te  y једну уџерицу. II заиста ово није  било ни налик на K yty. Ту je било некад некакво  велико здање, па je срушено. Остао ' беше још само  један зжд који ce наслањао на другу суседну K y ty ,  те je тако све личило на троуго. У овом троуглу стоји  прилепљена она уџерица с вратина мањим од малог  прозора, a с прозором кроз који ce једва мачка може  провући.... Све сам распитала —  овако из далека да ce нпко не сети.... Сазнала сам, да je Флавије е о д   некакве баба Џоме.... На в у  лрзп део колшплук. Она  je свакол жпвом досаднла. To внје баба лрпчаше ли —   t q  je бесна начка , која сваком оће очи да изгребе.  Флавије —  јаднп Флавије —  то je прави мученив,  ког тамо зову «Розети....» - —  Ево ти његова еспапа!> довика чи шена и  мету маралу нуну кестева нреда ме... <Ја сад, господине, још тога вечера писао y  П .... на адресу непознатог. II —  шта мислите ?  —  Четвртп  дан je био већ y нашој кући. Још je тог иетог дана учпнио све нужне прппреме.  Човек наи ce овај, господине, учннпо преко сваке мере  обазрпв. Договориио ce најпре y  коју ћедо собу да  снестино Флавија. Далп смо му лепу, светлу собицу  са сокака. Налестимо достељу. Спремпло му неколико  парп хаљшшца, рубља п све друго што једнол детету  из (Тиеније куће треба Ово je чињено као да je дете  већ ту. —  Непознатп нам издаде упуства, како ћело  ce владати ирема детету. Кад смо с овим били го  тови, он с мојом Белом оде. Било je пред саму h o Tî.  Бела ce одлах вратп; a странад дође y дола ноЕи...  Он доведе дете... 0, господнне, како смо ce обрадо-  валн !.. Странац отпутова још исте ноћп. Еад je отшдао  понео je са собол п оне нагореле хартије... На самол  поласку рече наи: сМожда ћете ce вп једног дана пптати код вашег  краљевског судбеног стола о овом детету... Кажите саио оно што знате, кажите —  истину.» To рече па  оде. Од тога доба нисмо га впше видили. Ми смо y  длаку поступили онако како нам je ое  наредио. À и како не би Он беше наш избавитељ, a  ми опет дете запазисмо као своје. Бог нам није дао  друге деце. Дете оста код нас пуних десет годлна. Свршило  je основне и средње школе. Мп добијемо наредбу, разуме ce од нашег добро- твора, да дете упутиио y П .... чим свршп последњк испит из шесте гимназије. Добили смо к  нумеру _о д стана, вуд fee и где fee одсести y П .... Тако смо к ураднли... 0, господиве, како нам би тежак тај раста-  нак. Сви 'смо троје плакали као мала деца... Флавије  није био више дете. Он вам je био мудар, паметан.  бистар као кавви зрео човек. Он 'оде. Од то доба ни њега више видили нисмо; али  нам гшше често. Он нас ce cefea, ноштује, као да смо  га родили... A ии, хе, господине, да нам je бар да га  још једном видиио, па не би жалили умрети. Сад je  он већ свршен човек. Учи медицину, iofee да буде  лекар. — To je што о том детету знам. На све ово могу ce  и заклети... Ово fee вам нотврдити и моја жена. На-  равски —  шта би могла друго да каже до —  оно  што сам ја казао; a то je, сушту, овејану, истину.» —  И заиста, рече г. учитељ, —  исказ r. Беле  подударао ce y длаку са сведоџбом њеног мужа. Оаа je  бнла много опширнвја. —  Причала je с ввше  осетљивости. Она је 'и  причајућн плакала, —  али све  кад ce узме, опет je изишло од речи до речи оно, што  je п њен муж, г. Џон Петар, испричао. Истпна, ма ce  с ког краја почела казпвати, оетаје увек —  само  h стпна .... «Сад je на реду да ce лстгатају сведоци, a на mie  г. Шарл Дебрижен Конт Давиљон». рече г. преседник  краљевског судбеног стола. — X V Г. Шарл Дебришен беше човек осредњег стаса.  Било му je око 60 годпна. Бпо je сед вао овца; алп  ce још добро држао на ногама. II он je пострадао y  реводуцији. Све му je имање конфисковацо Он je за-  рана осетио шта. ће да буде, па ce снлодио код неког  свог ирнјатеља y село Тариду, које леаш с ове стране  Пирпнеја —  готово на самои његовом подножју. Ово  je село на устима једног планлнског пролаза, ко јта   ce криумчари најрадије служе за пренос забрањене  робе y Ш панију илп отуд овамо. Ово je место г. Де=  брижен спгурно u за то пзабрао, што му je одавде  лако бпло уиаћи y Ш панију, ако баш до густа —■  дође.  На срећу његову до таха нп дошло није. Кад ce ре-  довно стање повратило, он дође y IL ,. Он je дуго  време водио парвпце по судовииа, док je неки дбо  свога вмања повратио. Сад ее беше повукао y миран  живот и нпје ггео да зна шта ce y свету дога^а- Другове je своје погубио, ва бн тако провео читаве  месеце y осазга. Cairo бп е пролећа мало изашао y  свеже зеленило, п то би га писвтило на сретно младо  дооа ушпвања и прбвбЈјења —  ловећп по ваздан и  пентареТк ce no огумастжн висинама п другим стрмо-  витдн местииа високих Вогеза, где je ииао једно м л о  пољско добарце. Од свију својих старих другова с којнма je про-  - водпо свој бурнж п ила|ани живот, —  беше још y  ’ животу r. Кмкд Флоријан маркиз де-Бранли. Ol h су  билп готово једних година, само што ce г, Флоријан  лного боље одржао. Њега je некако поштедила она олуји-  ва. Овда ce тревио на некол дугом путу за y  Источну Ин-  ђпју, те ce тако ниједесио на судару оне бесне бујице,  која je рушила и разоравада на шта je наншда и  што je поплавила. Еад ce с пута вратио —  беше ce  све утпшало и умирило, али д све добило други об-  лиа и друге људе. Тако ce беше повукао и г. Фло-  рпјан y осаму и не би марио да би на пољу п грмило  п севало. Ова би ce два стара нријатеља, no каткад састајала  те би по читаве часе провелп y разговору и ееТању  ва о.но лепо живовање и на оне многобројне другове  и пријатеље,. ноје тада већ кријаше земља црна. Они  су.се један другод y једној прплици зареклн: да ce  неће женити. II то су заиста и одржали. Оба ce беху загледали y једну' лепотицу њиховог  доба. A ko ce y љу још загледао није ?!... To беше главои госпођица Андронита, кћи маркиза Друина Бон-  виљског. Они су еазнали да су супарници оног  нстог вечера, кад je њихов лредает љубави испросдо  пок. Бромјер де-Рул, човек онда на гласу п по ка-  рактеру, и ло доложају и по пиовном стању. Т о г еу  вечера сазнали, како су уде среће, па су ce један  другом онако и заверпли. Од то дооа онп су постали  још ближи и интпмндји пријатељи. Од свнју својдх другова највшпе су ce сеАали лок.  Артура де-Рдвијера. 0 аему би по кашто ваздан’  развуклп. <То беше најплененитији човек оног доба, peiao  би г. Шарл Дебрпжен, —  Али воја вајда, додао би г. Емил Флорајан, кад  je _ о д  свију најгоре дрошао. Еаво саа чуо једва је-  жив умакао са својиа малим Флаввјем. Њега je  несрећа узастопце гонпла. Умре му жена на лорођају,  коју je волдо впше но свој жпвот.... Срећом те je и  он умро. Пначе, како му je све. ддаае збрдсала дро-  клета револуција, —  данас бл екадавао од глади..-.  Ш тГГли, збиља, бп од његова синчиАа ?... Да ли je  он бар жив?... Иначе Рдвијера вшле нема! — —  Ништа ждво не знам, одговорпо бп г. Шарл  Дебрижен. —  Колпко еам лута распитпвао за ' то  дете да —  нпшта.... Канио сам ce то ји к о  дута ^да  одеи код г. Мишеља Мозентала —  хтео сам petn код  љегове госпе —  да je за то удитам.... Чуо сам да je  она са својин дрвим иужем пок. Бомјером де-Рулом y  то доба била y Јоздону —  не би ли она знала што  казати о детету њ егову... To еам ce канио, заиста,  алп, ето, до данас не одох.... Ти знаш за што.... Нисам  отишао дз оног пстог узрока, због ког и ти сигурно  отишао не бв?.... —  II не бих !> одговори г. Емил п задуби ce y нислп. Тако су ce разговарали једног дана ова два стара друга ii пријатеља, y  кућп г. Шарла Дебрижена, *ад  овога собни нослужатељ јави да je  дошао судски раз-  ноеач пресуда, решења и позива н чека да преда г.  Шарлу негато од краљевског судбеног стола. <То je нешто по овој последњој парницп», рече г.  Шарло изненађен. Бага сам омрзао на те проклете  iiapnnati... Изађоше ми на. врх главе!... Хоћу иирно,  без бриге, да живии.... Нек носи све ђаво куд je и  понео!... За т ш  ce окретеслузи и рече јетко: —  Кажите му, ја имам мог адвоката.... Он. то већ  зна па ми и оиет вуче те хартијетине.... Колико сам  пута и вама говорпо?!... —  Ја саи му веЕ казао, одговори слуга; али по-  служитељ вели, да ce ово, што он носи, мора вама  лично предати.,.. —  Шта te - то сад бити ?  ! упита Дебрижен чудећи  ce.... Кажите му нек уђе —  то je нешто са свим  HGBO! — Служитељ у |е , поклони ce, и предаде на реверс r.  Шарлу некакви судски позив, ua рече: <Оваки асти позив имам да предам г. Емилу « Флоријану маркизу де - Бранлу.,.. Рекоше аи ажз да  је п он овде? — • —  To сам .ја! одговори r. Еашл:и не мало ce  зачуди. Служктељ се.поклони, па предаде . п н.еиу онаку  псту хартнју, п  оде. сШ та?! —  ја ce позивам као сведок по спору г.  Флавија Артура Рпвнјера....» повика г. Дебрижен  не верујућа'својии очима.... ■ —  У парнпцп протпв г, Акдроните супруге г. Ин-  шеља Монзентага предеедника , преквде га г. Еазл....  Псто као п ја,... —  Да сведочимо о оној красној огрлпцп ! додаде г.  Шарло једнако чудеТз ce.... —  Ш то je пок. Артур даде својој лепој заручннцтг,  прпхвати г. Емил.... —  Као први вернлчкп дар,допуни г. Дебрижен. —  Сад ћемо да сведочимо против вашег негдаш-  њег идола.... Ео je ce толе надао ?  !... додаде г. Е м м   са. некии чуђењем п смешењем.... —  Наравски, ип сма баш п бпли заједно на проше-  впнп прекрасне Ане Севпњске одговори г. Дебрижен.... —  П мн о курјаку, a курјак те на врата ! рече г.  Емпл.... Ето сад смо сигурнн... Флавије —  оно  аало анђелче —  жпвп!... Он je сад чптав човек.... —  Који јепочео и парнпце да.водн.... чекај млади-  Еу —  изпЕз ће ти на нос!... додаде г. Дебрпжен .  —  Шта Еега то су последнце несретне револуцпје ! — т —  Ma од куд она огрдица y г. Андроните ?  ; упи-  та г. Дебрижен једнако чудећп ce. — Од куд? питаш ; купида je од каквог јунака из  ревохуције, којп je  био сретан да први улети y  i;yky Ривијера; a још сретнији, што je натрапуњао на  тако свупоцен адиђар.... Доста ће бпти и аеиу и  његовим унуцииа —  ако, то је с т , таки људи могу  имати своје унуке.... одговори г. Емил y некој иронији. —  Па‘ шта ћежо ми еад ту помоћп? упита г.  Шарло. —  Њ гата; као обично,... T a ra i je парница било на  хиљаде, па су све погубљене.... Сиромах млади Ривијер,  - —  он тражи на ланскои ватришту ватре, примети  r. Емил сажаљевајук«. .. Можда му je to join једина  нада.... —  Еако му драго : мени je мило што ћемо то дете  ввдптп здраво и вееело, рече г. Дебрижен pacno-  ложено. — И још нешто ! додаде г. Емил смешеЕи ce. —  Наш иегдашњи предмет љубави, прпхвати г. Де  брижен с нешто ироније. — .  II г. Шарл Дебрижен Конт Давињон исказа  своју сведоџбу, продужи г. учитељ даље. Ou je потвр-  дио од речи до речи све што je y тужби наведено, да  ће да осведочи. Onucao je за тим како изгледа златна  шатула, па онда je поре^ао до најмањих ситница како  изгледа спорна огрлида. Последње речи беху му : -  : »Господо судије! мени немојте износнтп на углед  спорнн ади|ар. Ја сан в'ам га описао. Он тако изгле-  да. Покажите га целој овој поштованој публици, па,  ако тај накит буде заиста онај, што га je пок. Артур  маркиз де-Ривпјер дао својој заручницн Ани Севив-  окој, ако то, велим буде онај ади^ар, оно чудо од ле-  поте и вештачке израде,. које сам ја овде пред суд-  беиин столои описао, —  онда ћете ви , господо су-  дије, онда fee цела публика —  на п р в и .  доГлед ш  ви ка ти : —  To je ! »  — Овако je исто осведочио и г. Еиил Флорзјан  маркиз де-Бранли. Он je на дослетку рекао: сГосподо суджје, покупите ми из целе наше кра-  љевине све скупоцене аддјјаре што их госпо^е на  свом врату ноое, па ме онда удптајте : <Је ли овде неђу овин ади^арпма и онај што га je пок.  Артур дао својој заручниди?5  II не само ја, но и  сваки пз ове поштоване публике, познаће га п дру-  жити дрст на њ. само ако он буде неђу н>ииа; a ако  не буде бпо ту, ја fey вам казати без многог траже-  ња и гледања : —  <Он није ту ! »  — —  Најзанииљивија je сведодба следог јувелнра,  рече г. учитељ тужно смешећи ce, Кад ce појавио y судској дворани —  старад по-  грбљен, тамно блед, без н једне длачице на темењачп, с усанулжш очжма, —  чжњаше ce сакупљенон свету,  као да гледа сен из гроба, с онога света —  дошла je  да каже судбевоа столу, овом намеснику божије правде  на зешви, да каже грешнои овом свету —  истжну!.. . Све ce ућутало, све je занеашло Наступжо беше  свечан тренутак.... X ote и мртви из гроба да кажу  своју реч.... Дадоше старцу наслоњачу. Он седе п о л з е о  као што  ce сен спушта. Добро су учжнжлж. He би ce могао  држатж на ногама.... Ta и онако старост по себж буди  y  нама поштовање, Она je жжва прошлост. У  њој чж-  тако нешто што нема y  другим књ игана. . Старост су  последња врата, кроз која ћемо оставжтж овај бели  свет.... He, старост je иајвеће брдо, на које ce човек  почне пети од колевке па до смрти.,.. Мало je њих,  који ce ва н >  испењу: брдо je то од свог положаја па  до врхунца окићено гробљем. Од хжљаде мжлжјуна људж  —  једва ce на тај врхунац, на то највжше место где  човечија нога стати може —  успење који стотжњак,  a све остало клоне y половжни овог тешког и стр-  меног пута. Стари Дуферин беше на тои врхунцу, на  врхуниу, одакле ce вжди и овај ж -онај свет. Старж  јувелир црестављаше јувака, којж je жжв долетио на  жесто, где ce награда за кошије делж. Ове јунаке, хо-  ћемо не ћемв, —  морамо да иоштујемо. —  — <Како ваи je име и презжме?5  упжта г. председ-  ник слепог јувелира. —  Авржљ Дуфержн, одговори старац дркћуТии r  лз C O M . Драгодеиа огр, 1ица " 8 —  Колгчо вам ина гоцпна ? —  Помедњег дана прошлог лесеца навршио сал  102 годнне. Сад сам узео сто трећу... —  Стојите лн y  каквом сроотву, односу, пријатељ-  ству с тужитељем, пли с туженол г Андронптои  еупругом г. Мингеља Мозеитала преседнпка сената y  П....? упита нреседпик званичним тонозг. —  Ја те људе и не познајел; a снгурно нн oeu  нене. To je ш а |и  свет. —  Надате лп ce користи п ли штетп од овога спора  цо коме сте ви сведок. —  Ва мене има само јсдпа ствар што јој ce вадам,  a то je —  последњи час..,, Он je сигурно ту.... Од  вад eau ce родпо насам ни за што изишао пред суд  . ... Сад ле ево. Ово je весник мог поеледњег чаеа....  Ја га мирно чекам. Свет саи овај престао гледати,  ово je седна година !... У њему нела впше за ме ко-  рпсти.... Питајте ае брже. Чућете само истину. Она  аи je мила бпла вазда.... Она je била мој друг једпнп.  С њил ce не смеи растајати нп прп растанку с  OBinr светозг... —  Јесте ви градпли какав адЦар пок. Артуру мар- кнзу де-Ривијеру, п ако сте, како он пзгледа, шта je  коштао и —  би ли ra моглн познатн, кад бн вам ce  на углед етавио ?... На старчевим устина заигра необичан ослејак, он рече: — У ноје доба не би ме hji  дете тако упитало —   сад je, ваљда,. таки закон —  све ce мења.... Добро je што t y  скоро оставити овај свет.... Жалио еам гато  не мбгу слеп да пза|ем нало и в |у  људе.... Сад волга... —  Одговарајте ви на питање судбеног стода! —   осече ce г. преседник. Старац мало поћута. Све je ћутало. Г. Мпшељ  беше блед као смрт. Иа устима r. Ж мкреда де-Муља  лепршаше ce ђаволски осмејак. Он je вешт адвокат.  Он зна да ногодп y напред хоће ли добити или 0 3Fy-  бити спор, не по каквом јакол основу идв ираву, већ  по правцу гштања која ce стављају од г. председнп-  ка... Овде je поетављено једно питање, које s y  je оси-  гурадо цео труд и м у ку :.М о ж е  .га сдеп видети, по-  зната. спорни преднет кад му ce на упе д  ставн?--------- Дквно —  питање!... Ако рекне могу. Овда лаМе —  сведок. Слеп не  може на видпти ни познати; a аво ревне не могу,  онда му сведоџба не вреди —  није познао, није ка-  зао —  tTO je», или ннје то онај адиђар ког je све-  док, како сведочи, градео оцу тужитељеву, те да би  ce могло рећи: П трећи сведок потврдн да je онај  адиђар, што je y г. Андроните, онај исти, што га je  пое. Артур дао својој заручници матери тужитељевој. Али често ce y свету дога^а, да кад држимо, да  нам je -зед y лонцу, он je дадеко негде y густу че-  чарју !... <Ја сам y мојој радианаци, која онда беше прва  y II...., начанио г. Артуру де-Ривијеру једну скугш-  цену огрлицу. Она је стала 1,200.000 дииара. Ово je 8* . y минијатури престављен грб куће Рпвпјера. Ади|ар  има своју шахулу, Ова je шахула од француског зла-  та. На шатули je вештачкп израђен грб —  опет Рп-  вијера. На боку полу-кесеца впси Хриотово распетије.  i 7 целои адлђару вма 91 камен ретке леиоте л чи-  стоте. Све ово драго камење подељено je j пех глав-  h h ï група. У  звездн има 16 брилијаната —  сви су  на угловима аеговнзг. У  среди je веллки, као трава  зелена, с плаво црвенил преливавел, смарагд. Он сам  кошта 100.000 динара. 16 брилвјаната имају вред-  ноет укупно 140.000 д.. Трв групе друге стоје на  испупченој површинл нолумесеца. F еве трп групе  има 54 брилпјанта од разве величиие и трп смарагда  свега 57 конада. Онај смарагд, што je y средини, из-  носи вредност ва 100 000 динара; два су маља —   коштају по 50.000 д. a 54 брплијанта коштају  582i000 данара. У трнову венцу спасихеља ива 12  емарагада; сви скупа кош тају 70.000 динара. Пех,  ретке лепоте, —  рубива престављају пех рана Хрпс-  товпх. Онп коштају скупа 5,000 дан, Злато на адв-  i>apy, на шатулп: изнело je 3 000 двнара... Да .мн  револуција није увропаствла п књвге све би ове по-  зиције и данас нашлп на рачуну г. Артура маркпза  де-Ривијера, који од конте није ггео одблти ,нн пре-  бпјене nape. Ш та више дао je сваком иовку по луј-'  дор бакшиша. Све то памтим као да je јуче бпло. Од то доба  ваа сад 28 годвна. Ову je драгоценост дао г. Артур својој заручни-  ци... Оваквог адађара нема y свој нашој краљевнни  њега je ласно познатн —  за то, што je он једин-  етвена реткост п -  по скупоћн и по вештачкој изра-  ди.... Ја еам вазао ове. Идите , и где најјете овај н  оваки адиђар, то je —  знајте, први веренпчки дар,  који je Артур дао својој заручници Ааи Севињској...» Г. председник устаде. Оде каса судбеног стола. От-  ворп je. Изнеее нажа Еећ познату јпатуду. Она je  овде донета по оеибитој наредби судбеиог етола. Г. Мишељ Мозентал беше занемио. Сад je волео  что ce овде није десила и r. Андронита. На и г.  Жилкреду не беше боље. Он гледаше преда ce п нешто  лпшљаше. Г. Флавије устаде. Ово je за њ свечан тренутак.  Чииило му ce сад ће вздити и оца и мајку. Ila и саиа нублика беше узнемирена. Овде су да-  лае много више чули, но што су ce надали. Све je  •;иво било y 'грозничавом' нестрпљењу, Г. лредседник мету шатуду на зелени оудбени сто.  Отвори je. Полако узе, извади скупоцени адиђар, диже  га и упита потресеним гласом. tJe ли ово ирви веренички дар, који je на про-  шевини дао пок. Артур маркиз де Ривијер својој  заручници Ани Севињској и о коме сте ви сад све  дочили ? —  To je ! повикаше оба нрва сведока... <То je!»  ловика сва публика од чуда' —  засењена треперавим  блеском, који сину с овог ретког адиђара. П само je седпо п ћутао c-ienn јувелир....  Слепи не взде! — --------- —  • —  —  — <Ииа ли шта да прлдети тужнхачка страна на  иеказ својпх сведока? упита, г. преседпик. пошто  спорнп предает оставп на своје место. —  Сведодн су потврдалп тужбу п  y  њој све наводе  лога властодавца, одгевпрп г. Босије заступнпк г.  Флавијев. Само још  захтевам: да судбени сто одредж веш-  тачки дзвнјјај од стручних лица, који fee спорнп пред-  мет прегледатп : а, да ли су y њему онп и онаки бројеви бриаи-  јаната, смарагада п рубина; в, да ли je y породици Рлвијера запста грб  <лоду-месец sa звездСмс, и г, да ли y .  опште цео изглед. спорног иредмета  одговара исказу сдепог сведока, коле je немогу|е -ви-  дити спорвд предмет и пред овизг судбендм столом  pefen : —  <0во je онај адиђар, који еам ја п о е . Артуру -   маркизу де-Рдвпјеру —  начинио !...> —  Ш та на то одговара тужена страна ? упнта r.  цреседаик тоном, којим je хтео pefen запрепашћении  прнјатељииа г. Мозентала. — II опет ce ne бојте !... —  Последње речи г. председника у ч п т ш е  необи-  чан утисак на слушаоце, настави г. учитељ даље. Речи  ове y велико окуражжше тужену страну. Г. Мишеље  Мозентал ногледа на судбени сто с особитом благо  дарношћу. Он je бпо жив умро. Сад мало до^е себи. — У публипи ce саио згледаху. Нико није умео да  објаснл онај особитп удар гласа преседннковог- Г. Босије није скпдао очију с људи, са судбеног  стола, ове једине заштпте нанаднутог права људског  на земљп. Њега je онај тон из уста судије од два  глacct,  пренеразио, зЗпрепастио. Па e г. Огист Дегиљ беше овиа необично дирнут.  Он ie само гледао преда ce. Чинпло му ce као да ће  y зедгљу да пропадне.... Он je веровао y судове иао  y  нешто узвишено. Г. Жилкред де-Муљ, беше нарастао иао пласт. Он  je охоло л подругљиво погледао час иа г. Флавија час  на његова адвоката, г. Босијз. Овоме, као да je хтео  рећи: <Ти, пигмеју један, зар ти да ce са мном на  овом пољу мериш?.... Зар ти пред оволиком светином  да ми отмеш венац победе?.... Скочио бих ја онамо,  где не треба, кад би ми ce то догодило! . . . .  Ти још  и не знаш, јаднлче'један, с ким си ce y коштац у-  хватпо !....» Он устаде, ua започе гдасом пуним ироније: <Кад ce човек дави, он ce и за сламку хвата!.... Тако je. Тужптељ, слромах он! —  да би отео т у |у   ствар... (Граја y публпци.... r преседнпк прети ис-  кључењем слушалаца..,. Г. Флавпје скочн као з;уњон  пого|ен.... Г. Босије га хвата за хаљину.... чптав дар  3iap.... Слепп јувелир нолл да пзајје —  тешко му је.„  Пзлазп одводн га малл Фабпјан..,. Г. преседндк опо-  миње г. ЖилЕреда, да бпра удеснпје изразе за одбрану  права своје властодавке.... Ред ce y неколлко повраРа...  Г. Жллкред наставља) : Нма придлка кад 'човев мора  да иза^е из сфере ладноврвности. Она треба да je  нај-  обпчвнја бранлоцпла правде. Ја то прлзнајем, Менл  ce пззгакла једна непрпкдадна реч,... Па јесан лп јг  крив ?.... Ја мпслпм да нпсал. Сама природа овога  сдора, сама каквоћа доназнлх срестава, која je инала  доброту тужплачка страна y овон спору да састави.  удесл и да употребп против нееумњлвог права, дро-  тив своЈлне моје властодавке г. Андронпте, својине  коју она «притјажава» —  што п деца ло нашпл у-  лидама знаду.... Али, ја .ћ у  од сад y одбрани тог ње-  ног права бптп хладнијп, уиеренпји п објективнпјл. Славнп судбени сто разумеће ira положај. Ја блх  ce огрешио пред својом савешћу... (<Тл je немаш!. ..>  повпка неко пз публпке.... Г. преседннк скочп :  <ко то рече ?....» <Ја рекох> одговори један з ш д и к... Ове  би прдбележено.... Г. Жилкред тр а ж и , да ce «обвп  њенп> п казнп п пскључп.... «За ме je понижеве да  те и слугаам даље.... за суд још веће.... нек суд чпнл  своје! __1  {Младпда казнвше е 25 дннара и псЕ&у- чише вз заседања. Ово би првбележ ено)... Е т о , го-   зподо судије, започе г. Жилкред, и ово je један на-   jasiHHK, којв je дошао просто по наруџбини, да чвни   чреспју на суд, на вдаст, на закон.... Али шта гово-   рим?!.... Тако je. Ово п нпје мала ствар. Овде je реч   о једном предиету, о својини моје властодавке, која   вреди мплијуне.... Е. богме ту ое има за што радити,   викати, лармати...- Да je оно несретно доба, могло бп   з е  i i отииатп (У публпцп оиет Еонешање.... Г. иред-   ееднпк да изађе из коже.... Погледа y г. Жидкреда^   рекао би му: —  «Умерн ce човече !.... Морао бих и   чате пријатеље да искзучим ».) «А л и јесад доба закона   доба реда, доба правде!.... Гвоздена рука закова ве   да ником да мрдне. II ја ce једпно оелањам на   увв|авност судбеаог етола. Његовв су погледи стро-   гл, али e праведнн.... Они виде далеко, y дубину фа-   .шчног смера, намере, прохтева тужЕОчева.... Данашњи   je спор само једна чпњеница е з  чптавог ивза других   овоме нодобних спорова.... Uhe  имају своју всторију.   Исторвја je ова жалосна, крвава. У време револуције, они су расправљали — вазда   ча штету правде —  на улицж, y кућам а... Сад су   дошли да ce пред лвцем узвигпеног судбеног стола -   оиет y истој дељи, —  т у |е  својпне- дочепају Жалост   je, што још није оно доба !.... Ала би ce радило, ћа-   рило —  богатвло !.... Тако je. Друштво још патж од оне кужне болеств   Она најрадије напада младе људе -- па jom ако су с   улвце, тим npe и онасиије. Болест je ова прилепчвва. Она грозп целом друштвеном склопу..,. Cpeta je само,  што нам je добро позната.... Лекари, не оне сами —   иж сви, треба да смо на опрезу. Овде треба лека п  то — •  брза и радпкална лека ... À који су то лекарп,  цеји лп најсвгурвпји лековп? —  Судови, занони. To  су мора тој заразној друштвеној болести. Опити су  већ чињени.... Они су добро и сп зл и !...» <Ја бих учтиво заиолио судбени сто, рече г. Бо-  сије, да он пзволи опоменути г. заступннка тужене  стране, да ce не удаљује од нредмета... Господин ина  доброту да овде пред судом држп нека предавања, која,  не верујеи, да и он сам може разумети...» «А ја  бих учтпво замолио r. пуномоћннка тужи-  дачке стране, да мп не упада y  реч, рече јетко r.  Жвлкред. Он ми, ваљда, неће цредавати лекцвЈе,  како fey п на који начпн да брантг праведну ствар  моје властодавке,.-.. I I , ако би ce баш деспло, да ко  од нас двојице, један другом дамо каква упуства и  поуке, то држим, да би ce он пре морао. менп обра-  ћати но —  ја њему....» <Ја овде захтевам с правом и на основу закона,  да ce еамо огранпчпмо на нреднет и материју о којој  je спор....“ <То je ствар судбеног стола, да он ценп одбране  и говоре иарнпчара, као п то,- да лп ce која етрана  удадпла од предмета>. прпмети г. преседник озбиљно,  <а г. заступнвк тужилачке стране за сад ce само оио- миње,  да другом не упада y роч.,.. Судско je да са-  елуша еве, да ценп све....» Г. Жилкред настави: <Ја до душе знан, да сам дарвуо тужилачку страну  онамо, где je она најслабија —  где je тиш тн, боли...  Сад ce она врпољи —  хтела бп ирднути, умаКи, —   не даду браћа.... ваља покусати оно, што ce за дру-  гог дробило.,.. Ko ce y коло хвата y ноге ce узда...,  Што ce пртимо y оно, што нисзго y  стан.у понети?.... Кад сам овако y опште бацио поглед на сам ка-  рактер задњих наиера тужилачке стране и његове бра-  тије, кад сам преставио, на видик изнео и штетне  последице по читав друштвени склоп, по наше посто-  je te  стање, које из тих намера потичу, —  онда, ево  ме, да учиним по вољи гужилачкој странп, и да пре-  |ем  на саме појединости на no ce y овом фагознои  спору. Остављајући цраведној оцени судбеног стола —   хоће ли бити од решавајуће вредности ново вредложени  вештачкп увиђај e xote ли ce дозволити да ce још  и оваковим зановетааем развлачи ова ствар, све то,  велим, остављајућн уви|авности и мудрој оцени слав-  ног судбеног стола, —  ја ћу само да ce дотакнеи ове  три ствари : а, може ли неко бити y своме делу сведок ?  — б, може ли слеп да сведочн о ономе што треба да  види, да позна, па да сведочи ?  —  и в, може ли веттачки увиђај заменитп вид слепог  сведока ? — Но пре свега, нека ми ce дозволж, да бацим по-  глед на цео доказни материјал, који je тужилачка страна  y овои спору употребида за постпгнуће своје себичне  цељн Он ce да поделити y две групе. Прва je група  она, којом ce хтело да докаже : Да je тужитељ г. Фла-  вије. негдашњп <Розетп>, садањи «Артур Ривијер» —   рођен y законоа браку —  пок. Артура маркиза де-  Рпвијера и овога супруге пок. Ане Севињске, и даје  он њихов законити син п наследник. Друга je група она,  којом ce зкелидо да докаже: да je покојни Артур имао  једну огрлицу п да ce она сад находи y рукама г.  Андроиите моје властодавке, и да она по основу нас-  леЗра има да припадне тужитељу.... Дивне намере; лепе  корисне цељи!... Красан план —  великолепне зграде!  —  само штета грдна, што ce не зна. пли су невеш- 'тији наижари илп je дошија гр а ђ а ? --------- У колпко je тушзлачка страна достпгнула своју  цељ с нрвом групом доказних срестава, —  то ce  мене не тиче; то ce не тиче ни овог спора.... To не  ноже да утиче y несумњиво право моје властодавке,  право, roje она има на спорнп предмет. За то fey само да говорим u другој групи. Je лп тужитељ њом постигао своју цељ?... Јелп  доказао своје нееумњиво право на сиорнд лредмет, на  драгоцену огрлицу г. Андронпте? — Нпје. Oh je за то морао да киа три безизузетна све-   дока....  Упамтимо добро —  три безизузетна сведока.   To не тражим ја. To тражи неумитни пропис §....  нашег rpalj; закона. To тражи закон, ова највиша воља  y земљи! —  — To закон тражи, a тужитељ тога нема. To je жа-  лоено —  ја лризнајем!... Његов треТи сведок —  слепи јувелир —  није и  не може да буде y овом спору сведок из два занонека  узрока. Први je узрок ово: По јасној аналогијц §.... нашег суд. rpalj. поступ-  ка, н и к ј  не може да буде сведок y свом д е л у .  Слепк  јувелир саи признаје, да je он градио ссорни пред-  мет —  скупоцену огрлицу. Ово тврди и тужилачка  страна.... II —  то je пуноважан и пуноправан доказ  да je спорни предмет дело слеиог јувелира, no комон  на y ком случају не иоше, не сме да буде сведок. To  бп значпло —  сведочити самом себи —  посредно; a  носредно je колико и непосредно. Кад ово стоји, онда тужитељ нема трећег сведока,  a кад трећег сведока нема, онда су она два прва ра-  вна —  нули. Сад даље.... Баш и кад би ce узело —  што je немогуће, док  ce закон погазио не би, да би слепи јувелир и могао  да сведочи y свом ро|еном- делу, —  онда му опет  сведоџба ие би вредида из другог законског узрока.... Где закон говори отворено, јасно, чисто, разумљиво,  ту ми морамо да Кутнао.... Ево шта закон важе : —  <Слеп не може да сведота о ономе што треба,  што згора да претходно види, позна...» (ввди §...  нашег суд. грађ. поступ.) Да би сведоџба слепог јуве“  лира имала правне вредностп, он мора да впди , да  позна спорни предмет, па да, на оенову евог соп-  ственог ви^еља н познаља, изјавп пред елавним  судбенил столои: <Јес ово je онај адиђар^, војп сам  градио пок. Архуру; познао сам ra —  он je...» To.  сведок ввје могао да учини —  јер je сиромах слеи.   П за то je он изузетан.  П с тога тужитељ нема  трећег сведока, и с тога су она два прва равна —   нулп !... Сад je још на реду да одговорвно на оно треКе  питање. И мп ћеио на то питање да одговорпио једнпм  питањем: Где пише y закону —  да ce вид слепчев може  заменптп вештачкпм увп^ајем? —  Нпгде.... Ето с каквим ce доказима хтео да послужн тужи-  тељ, па да макне од моја. властодавке једну њену  стварку —’ малу, незнатну —  од цпгло једногми-  лвјуна и двеста хпљада дцнара!... Ko ce дави за сламку ce хвата!... X V II Г. Босије беше човек од својих 32 —  34 годвне.  Он je свршпо y П .„. најпре права па за тпн државне науке..Он беше преко сваке мере даровнт, бистар п дубока  погледа. Био je хладан, али где je требадо енергпје —   ту му није бидо равна. Он беше оличена правда ; a  поред свега тога пун ммосрђа. По начелима —  при-  падао je напредној партији и y тоие je остао консе-  квентан до своје смртж. Најпре ce беше драмно државпе службе, али je  ову морао на брзо напустити. Био je тог небата да  ce одмах y почетку вамерио на глула старешину —   којп поред све своје глупости беше уобразио да je  он она важна чивица y државној машини, да би ова,  чим би ce та чнвица извадила, одмах стала —  престала  да ce Kpete. Сем овога, знало ce, да има јака леђа  на топраку. Ово je знао још најбоље сам претпостав-  љени> r. Босија.... У  свом званичном раду бло je  до крајностл педантан. Ово je знак да je старешина г. Босијев' био тврдоглав. Водео je да ради ио <прези  дијалима,» но по законима. «Ово т и , иени!» рекао би, вад би добио каквл  лрезидијал, да што овако или онако ^уради <Сад бар  знам на чему сам... знаи шта t y  и како i y  да по-  стуним.... Закон, то је  ништа.-.. иош га окренути како  хоћеш ... Президијал.... то je нешто. Ту je човек увек  начисто..., Може свет колико хоће дрекати —  залуд  м у!... Ја знаи шта саи учинио.... Х е , не стајем ја  на трулу дасну!,..» Он je од невуд нрзио на све млађе  људе. Звао их je <  жутовљуиина. »  Новије мисли ; но-  внје идеје сматрао je као негато врло опасно по <по- CTojeie стаље,» a кад бн ко јавно говорио, да треба  ово и оно y законима нзмеиути, дотератп; да треба  £гражитп већих гарантнја за народне слободе, — он  би то крстко одмах изгенон : <То je један од оних.> П ту je вазда разумевао «колунце. » Он je join од првих дана уаео на око г. Боспја.  <Ха, познајеи ја о в у  тнц упо  иерју ! рекао je треће  вече једном .свом алађем, који згу je. обично вечером  доносио <рапорте;> a петп je дан већ нешто напо-  нецуо о њему y једнои презпдијалу што га je оиравио г. министру унутрашњих дела Па п сем овнх л многпх  других непрплнка, од г.  Босвја ce тражило много што — шта, на што он no  свои карактеру и по начелпма, којеје исповедао, нпје.  могао пристати. ()н ce реши те остави државну елужбу и примн  ce адвокатуре. У оно ce доба беху намножклн процесп политдч-  /ки х криваца. Беху оптуженп многи људи којп су прп-  иадалп радивалној партији. (Јву су врстт .~Бтди~5аз т м и   владпне пришипетље, скутрноше, џ б и р и —  «комунцвма. - •  ^   Кад бп који од овнх људн пао за што под-суд,  онда би ce многп адвокатн устезалп да нх на суду  бране. Некн су ce затезалн , што су и сами маелнлн,  да тај <лаош друштвени» н не заслужује да цред  законом пиа своје бранноце, некн опет нису хтели да  ce замерају људижа, којн су гонили оптужене; a неки,  најпосле, нису пмалн куражи, да ce појаве као брани-  оцп оних људи, на које ce виче као на <беле вране Г. Босије ce од свега тога није устезао. Он је св а -  ког бранпо, ко бп год зажелио, да иу он буде бранилац.  Он je многе и одбранио. Ово ra je изнело на глае;  али га je ово п иредало иржњн оних људи из свиших^,  кругова», који су били неподирљиви гониопп —  ра-  дикалаца или, како би ce рекло, «конунаца». У У  осталом г. Босије je био вазда савестан брани- лац правде .....Правда, правица, право —  то су би.ш нредмети његове пажње, a не лица, која су ce парбила. Па и опет многп су избегавали да му своју, ијоле  замашнију, ствар повере, не за то, што y & и његову  способност не би пмалп поуздања, већ што су знали,  да не стоји добро код опих —  чија te  ce најзад пи-  татп : xote лп онн добитн то своје право или не? — Кад je г. Флавије повео спор протпв r. Андроните  супруге Мишеља Мозентала прееедника сената y П.  онда ce готово y напред знало да ce овог посла неће  смети да прими нико други сеи г. Босија. <Да није овакових парнпца, сиромах Босије, не би  имао нивад посла!..> рекли би неки. Д р у ги , на про-  тпв, жалили би г. Флавија: «Откуд он баш да нађе  г. Босија ?  ! —  Он сиромах, мора изгубити парницу  само за то што му je г. Босије адвокат!... Његова ce  на суду не меље ни с ујмом a каио ли без ујиа...» «Док су једни овако говорили, трећи би опет оз-  биљно приметили: <Богме, г. Босије не млати никад празпу сламу. ..  Чии ce он примио да заступа г. Флавија. овда знајте,  Драгоцена огрлица ' 9 да je право на страни његовој.... Тај не брани врива,  па му он рођени брат био> Ето, ко бегае адвокат г. Флавпја Артура Ривијера,  ето ко беше противнжк г. Жилкре.да де-Муља јаввог  правозаступнпка за варош IL... п народног ноеланика  за срез С ..... —  —  —  — ---------- ------------ —  —  — —  «Па шта сад одговара на ово тужена страна?»  уппта г. преседник тоном, који ou ce могао превестл  y ове три речп: глист ce онренуо»... «Ето п на њу  je ред дошао!...» Г. Боснје устаде, поклони ce судбенои столу....  Ou поче: «Ја много више поштујем светињу и узвишеност  овога места, но што бих нкад себп дозволио да ce овде  служии HUCKHM нзвртањем и неистинама. Ја ово не  чинин нвгде; ја ово не би чпнио ни за највећесвоје  пнтересе и право, a најнање за оне, мојих властода-  ваца п клијената. Ја ово место поштујем, обижавам!... Јаовоговорам  без прптворства. —  Ш то ће ми оно?... Ја га нжкад  требао нисаи, ја га никад требати нећу —  нпкад и  нигда, a овде најмање.... Иритворство je понпжење.... Овс je место, пред којим лажне образине —  треба  да падну, лаж да ce постиди, клевета —  да ce обе-  лоданп; сахрањена иравда —  да ваекрсне; свака ствар  да добије своју праву вредност н своје право н *е ; свако дело своју награду, a сва злочинетва, сви нре-  ступи да добију своју заелужену казау.... Ово je место,  од кога —  људском пакошћу, злобом, завишћу, мр-  зошћу, клеветон —  наиаднута невкиост иште, тражи ираведну заштиту.... Она треба да je добије _ Пред овим меетом она треба да отпоје песму: <Тебе бога хвалим!...» Суд je што и олтар. Пред њпи траба да су људи  снирени —  готови да ce иеповеде као пред олтароаг  свевишњег Бога.... Суд je још нешто —  то je образ  народни,... Он je народу, што и девојци њен образ и  поштење. Пред овии, дакле, светим местом, иред obiim  обра-  зом, угледом народним, —  ја ћу да говорим е избвљ-  ношћу и иијететом —  да бранам наиаднуту истину,  право мога властодавца.... Тужена je с.трана, да би и вред овим узвишеним  судбенш! столом одржала фалишну образину привидне  невиности ua лицу својих оебичних намера, уцлела y  свој говор, y своју одбрану многе ствари, многа ии-  ања, која немају никакве везе с предметом данаш-  в е г спора. Она ce јако огрешила о ово свето место,  ‘ j истину. To je само за сажаљење. Ииа људи y нас —  no иесреТи и од уплива и од  иоложаја —  који налазе задовољства, да и најсићуш-  нијим сЈвардгаалршЈатне природе.дају. вид отпптат no-  литичног_.значајах-- 01ш често, врло често набију и нај-  невинијој ствари образину црну, рогату, страшну на главу —  y цеља, да je преставе свету као воноћна  баука, вукодлака —  као мору овога света.,.. Они еу  лзврснп y машкарама. Њихов je лпсац под обрззпном  скромностп и искреностп; њиховп курјацл y безазле-  ној овчијој кожи.... Они су мајстори да од бела граде  црно, a од црног бело. 'Они доказују, да свету шкоди  сунчана еветлост.... Они препоручују мрак п помрчнву.  Онл доказују, да je бпстрп кладенац отровно впће, a  устајале баруштнне да крепе снагу човекову.... И е о  ce усуди да обавести свет —  да јавно п отворено  каже: дан je дан, a ноћ je ноћ.... впдело je жпвот, a  мрак je гроб; k o  ce усудп да рече: бистрп кладенад  гаси жеђ, крепи уморног; да je устајала баруштнна  отровно плће —  k o  ce усудп да нрпповеда иетпну, —   тог онп крсте страшнлм лменом —  <лздајнлкол>. Време je ту, крајње je доба већ : да с тпм људпма  пречпстпио рачуне!...» (Жпво одобраваље y публпцп;  протестп са стране тужене.... Г. лреседник опомпње  говорнпка да ce не удаљава од лредмета...) Ово je одговор туженој страни на све оне лрпдеве,  које je она изволела да прлшпје чпстој стварл, дока-  заном праву мога властодавца. Сад ћ у да пређем на сам предмет. Могу п да не  говорин. Нећу Mofen влше нлшта казати но што ce  сама ствар казала, обелоданлла. Све што. закон пште ту je. Само дело, историја његова, његове најмање поје-  диностп казују све, обелодањују све.... Свакије сведок, cam за ce, казао све.... À сви скупа нису могли ништа  ви те  да покажу, но опет —  све. И све једно с дру-  гим не вазује ништа више но опет —  све ... Па и  сам спорнж предмет показаоје, обелоданно je ■ — све....  Но то још није све!... ÏÏ само слепило стогодиапвег  старца —  локазало je , обелоданио je све.... Друкчије  нвје Могло ни да буде. Истина je апсолутна. Обуцитеје  y које хоћете рухо —  она te  остати жстина ; скините  je, оставнте je кагу —  она ie  и онда остати —  нага  нстина !... Славни еудбени столе! 11'суд je снивол — истине... Ја од те истине тра-  жии —  истину ! ! —  — Тражим пресуду !... > Последње речи г. Босија прођоше кроз душу са-  купљене публике као електрична струја... У гласу г.  Босвја беше нечега што не припада грешним људииа.  To беше глас уцвиљеног анђела правде —  ан|ела,  који je с неба сл^тио да заштити чистоту зенаљеке  правде —  да je грешне руке не, оскрнаве... Све ce  ућутало, све je онемило нред овим узвишеним гласом... Г. преседвик, г. г. судије беху оборили главе... Г.  Мишеље беше занемио, побледио; г. Жилкред престав-  љаше слику сатане, кога je иуња громовника пого-  дила... Г. Огист Дегиљ гледаше с неком иобожнотћу  y лице овог браниоца правде ; a г Флавије —  шта  je он радио, шта je мислио? — И негова je душа била потресена —  он je про-  шаптао : <Благо земљи, благо народу —  где ce овако прав  да брани ; благо зенљв, благо народу, где ce о узви-  шености судова овако аиели!... Ta земља, тај народ —  спјаће као сунце —  баће светла образа и пред  светол п пред иеторијом !.. > После неколпко тренутака, г. преседнин устаде —  баци таман п хладан попед цо целој публицн.  погледа обе иарнпчне стране, па рече —  са сви*  {Званичнин toh oi p : сДело ово потребује езбиљна расиатрања, проуча-  вања —  са тога ce оно дапас пресудити не моше...> Судбене ће новине огласити дап пресуфења и еа-  ошптетва пресуде... Седница je судбеног стола закључена !.... XVIII —  Наша би приповетка остала неиодпуна, наста-  ви г. учитељ даље, —  кад ce не би вратплн на она  збжћа, која су ce догодида после оаог разговора из-  чеђу г. Андроните и госпођице Аделе —  изие^у  Терке и матере. Г. Андронпта, потресена говором своје честите  ћери, беше добила малу несвестицу. Ова je сва кло-  нула. Адела, и ако поплашена, беше толико енажна  и при себи, да je могла своју матер полако да спусти на софу. Тако je неко време г. Андронита остала  бледа и непомична. Адела нпје знала шта да ради. Хтела je да виче  зз поиоћ ; па нпје снела —  бојала ce да не учини  rope Она ce смела и бризнула y плач : сОх, слатка мајко, ја сам те убила !....» Андронита прогледа. Њене очи беху помућене. <Мајко, слатка мајко —  шта ти је ? .„ К у ку  иени  кукавици —  ја сам свему крива !... —  Ниси ти врпва, дете моје, ниси ти... мајка, гре-  шна иајка твоја —  свему je нрива!...> Тб рече па ce сва стресе: <У... у... ала are дрхат подузима!.,. Проклета зима —  са canor срца пде !... у... у .Ј  Адело! — —  Чујем, моја слатка мајко... одазва ce Адела уз-  дркталим гласом. —  Покри ме, добро ме покри .. Затвори врата: про-  зоре!... Хладан ветар дува, чини ми ce, са свију  страна.» Адела je видРла да јој je мајци тешко, врло тегако. a i  —  ово je 'све иене ради!» запиштала je  сирота. Андронита je погледи. <Не плачж, чедо моје, не бој ce !... Грозница мала —  проћи ће... Сутра ће ми, знам, бпти боље... He  мој ником ни да казујеш да сам слаба... Хоћу овде  мирно да лежим y твојој соби —  с дететом својим, с  мојои Аделокг...» Г, Андронкта je волела' своју te p  као очи y  гла-  ви, као свој жнвот. Адела беше њено и првенче и  мезимче —  њено јединче. Адела беше евежа, весеха,  хитра —  право срнче; она беше нудра, палетна, раз-  борнта и Jtena као —  уписана. Она беше најдепшн  пролетњи цвет, она беше —  лонос натерин. Г. Ан-  дронита je познавала чисто срце и невину душу своје  ћери. Оаа нпкад није иружпла руку да ову чпстоту.  да ову невкност дотавне. Њен првп покушај беше  онда, кад je оно, по савету својих кућнвх прпјатеља,  ббе^ала, да ће п своју лепу ћер довести y еудску  дворану. Она ce није надала да ће напЕп на онај п  онаквп отпор своје ћерп.... Тај отпор беше, као т т о   знамо, пун достојанства. Он беше нного јачи но ауто-  ритет воље материне.... Адела je одржала победу; алн  je п своју убила мајку. Андронпту je дакле спопала љута грознпца.... За  зимом иде врућиштина.... У врућиштивп ce човек за-  несе. Око пола ноћи Андронита je почела да бунца.  Ово je Аделу престравпло. A п јее било страшно. «Флавије, мој малп Флавпје. .. спромах!... он нпје  впше жив.... давно je преминуо..., Ја саи га убила...  Ено га — . одведоше га.... He дајте —  пзгоре све!...  Нека, нек гори —  ја сам рекла !...» Ово беху прве речн које je несретна аајка y сво-  ме бунплу пзговорила. II Адела je била готово изван себе. Беше наетало глухо доба ноћи, a она сама санцита са својом боном  мајкон. Х тела je да виче очуха —  није смела. Мајка  јој бунца —  помиње страшне ствари. Она би свочила., узела чашу воде, покропила би  je мало по лпцу, па би јој рекла : «Мајво, мајко, aroja слатка мајко —  пробудп ce,  разбери ce !...» П r. Андронита би отворила своје велике светле  очи, погледала 6и Аделу, па би изнемоглим гласом  рекла: <А... шта je, ћери моја?...» и одмах би ce занела. Адела би je звала, викала —  аја, Андронита би  ударила y бунцање: <Бомјере —  не карај м е !.. карај ме, —  ја те  нисам послушала !... He знал ја где je дете —  баба  Џона зна... Она га je  одвела... Ано СевињсЕа —   чуј !.. ја сам ти ce осветила.... Ти си нене понизила  —• убила .... и ја сам твога сина... Адело !... не дај  же —  удавише ме!... Адела би свочила и вриснула: (Majso, мајко, слатка мајво.... пробуди ce !...> Андронита би опет прогледала, Очи су јој постале  још страшније, замућеннје. «Воде !...> прошаптала би промуклли гласом. Адела би јој додала воде. Она бп ce напила; али  би ce и загрцнула,. закашљала и тешко јаувнула : <Пусти ме да легнем.... ах, те тки хм ува ! .. и одиах  би ce занела. Лице јој беше зајапурено, дисање тешво, a бунцање  ове јаче и јаче. <Артуре!... не љути ce!... ја те п сад волем!...  Ја те никад заборавила нисам!... узела сам огрлдцу  твоје Ане.... је с ... не дам j e ! . . Она je већ моја!... To  ли je од тебе спомен!... He знам je лп жив.... он није  твој син.... он je Анин.... за то га нрзиа!... г. Жнл-  креде —  не дај ме !... Зар мене да уаисе? !.. шта ће  рећи мој муж —  Бомјер“ ?!..» У  овом бунцању назпраше престрављена Адела  страшну исповест своје злосретне матере.... У глухо  цоноћно доба љена ce мајка разговарала, прецирала^  рвала, сва|јала —  е кнм? — 0 мртвнма!,.. Адела je све чула, све уиаатила. Она ову воА  није до емртн заборавила. Њена je матп y  самртнои  заносу, y тешкин лукама непреетано помињала: Фла-  ви ја , Артура, Аву Севвњску, Бомјера е још маога  друга имена, ко ја , Адела, никад чула ндје.... Шта je  значнло ово све ?  —  Адела није знала. Оаа je слути-  ла, она je од сваког овог тајанственог имена презала. ..  Чињаше јој ce, е су ово дусп с онога света, дошлд  еу, да јој одведу њену милу мајку.... <0х, ја сам свему крпва! заииштала бд јадница....  ако, моја умре мајка? —  куку мени !... ја сам je  убида !... » II тада би пала на колена поред своје боне матере,  склопила би руке, погледала би небу с пуним очима суза, па б и , je n a jy tn , мохнла бога, да ce смилује и  да подари здравља и живота њеној неиоћној иајци..,.  Али бж ce одмах тр гл а , чим бж њена мати почела  да бунца: сНедајте.... убишеме!... Флавжје,мало моје сжроче —   опрости ми!... воджте ме Флавжју.... хоћу да му дам  огрлицу.... Време je.... Рекао je Бомјер —  мој добрж  Бомјер —  како ме je заклео!... Тако.... на !... узми —   на !... ште ае узиеш!... Змжјо провлета!... што ce т к   мешаш!... ја те мрзим —  одлазж!... а јо ј!... а јо ј!... по-  магајте..,. не дајте, удави ме!,!..:> II скочжла бж као бесомучена, па би унезверно  бленула по соби .. {Адело, чедо моје, јеси ти то?...> упжтала би  дркћућим гласом.... <0х, то беше страшан сан!...> «Ја сам, моја слатка м ајко, ја сам —  ево ме  код тебе ! >  одговорила би Адела усплахирено....» Ово je бжла страшна ноћ —  ноћ y очж суђења. < Иред еаму зору Андронита ce нало смири. Ватра  мало попусти, ua неста и бунцања. Тад je Адела  опет пала на колена те ce богу помолила —  благо-  дарида му што ce смиловао на тешке муке н>ене ма-  тере. Овако тушна и бдеда изгледала je као добри  анјјео који ce богу молж за грешне и слабе људе. И кад првж сунчанж зраци обасјаше кроз про-  зор, Андронжта црогледа и изнемоглим гласом про-  говорж : <0х, тебн боже хвала —  кад једнол свану !... To  беше тешка шЉ!... мало сам пришала.... A тн, чедо  моје, јеси ти што спавала? —  Нисп, знаа!... пди —   оджори ce !... Менп je сад боље....5 Адеда je ћутала. Црна нпнула sofe нпје јој с ума  сплазила. {Je лп когод долазио —  јес-н коме јављала за  моју слабост? уппта Андронита нзненогло. —  Нисам... одговорп Адела п дубоко уздахну » —  Добро си учинпла.... Знаф. .  чного сан којешта  трабуњала. Овакву саи грознпцу још једноа y животу  имала —  давно je то било ; п она беше тешка етра-  шна hoL... чиви мп ce ово je наставак оне.... Ја y  грознпцц свашта roBopmi —  тако je , без сумње, n  воћас било? уппта г-ђа Аидронпта своју ћер, a Ачи  јој ce вапувпше суза. —  Бнло вам je врло тешко, матп, одговори Адела  избегавајући овај говор, ја управ п не зназд не паи-  тни шта сте говорпли.... —  Јес, јес ; ја знаи све... Ја сам одвећ потресена ...  Бог je мплостив —  ја ово не могу да прежившг....  Снрото моје дете —  на коме га остављам ?!... Како све  хоће да приии своју награду.... то рече, па ce окрете  од своје ћери, a крупне јој сузе грунуше из очпју. —  За име бога, мајко, не говорите тако.... Вп зш  г.рце парате!» повика Адела и брпзну y плач и јецање. Андронита ce окрете.... Мати и ћер гледаху једна другу тушно и невесело —  као на последљеа растанку.... Обе беху клонуле,  изнрмогле. Прва од потреса ж тешке боље ; друга од  обојега, ж од још нечег страпгаијега —  од понислп,  да своју не пзгуби мајку. <Не, не , новика Адела вама неТе ништа бжти...   Ви лепо, разутоо говорите —  лепо гледате.... Како  сте ноћас ружно изгледали!... Ја саи ce молила богу...-  Бог je чуо моју молптву.... Вп схе мпрно заспали....  Вп ћете да ж иввте... Ја t y  ce и дан и жоТ богу мо-  лити.... Он te  вам датж жжвота и здравља ћ. —  ја t y   од сад увек....> Адела ce загушп y плачу и јецању. <Неиој плакати, чедо мојв>, рече г. Андронжта не-  што мврнијим тоном , <немој плакатп!... Мени, може  дати бог, неКе бжтж ништа —  бог je милостнв.... Мени  je истжва теш ко, врло тешко ; ал не толжко од боље  колико од нечег другог,... To ме мучи, гржзе, кида жи-  вот мој.... Ko зва? —  ја не знам.... можда y свему  лежи неумитнж прст судбпне !... Мж смо слаба створе-  ња, ми смо жграчка неке невждљжве сжле, моКж, која  нас je и хитжла y ово море од страстж, прохтева,  беда, невоља, несрећа и хиљаду другжх наших госпо-  дара.... На мојој je душж тежак грех.... Он ме притис-  кује као поноКна мора, он мјчи  душу моју —  он je  отровао цео живот мој.... Коме да га откријем —  коме  да ce исповедии?...1 Г. Аидронжта je окренула главу од своје Тери  Њен je глас дуктао као y тешке покајнице. Адела je бида занемила. Паде јој на ум ноћашње  материно бунцање, паде јој на ум данашња злопретна  парнпца, и све ce то споји са садањпм говорол ње'  зиве матере, с тешким грехол што га ова на души  носи... Све ове мисли посукташе вао црни паклени  ројеви ... Она je дрктала од страшна сна, који ce поче  да претвара y join страшнију јаву.,.. Андронита ce наједаред окрете: «Адело, ћери моја, данас je суђење—  je ni?...» Адела je ћутала. <И суд ће да пресуди —  знам како.... сигурна  сам... To je страшно !...» Адела c e , трже. У гласу њене матере беше нечега,  што je Аделу као гром погодпло. «Јеси писала 'судбенон столу да доћи не могу?  упнта Андронита и на устпиа јој ce опази неибичан  осиејак. —  Нпсам, одпворп Адела потресено, x o ty  ли да  5iy сад пиш ем?... —  Јес, јес, ппшп му. Вндшп, слаба еам —  не иогу  вћи a неможеш нп т и ... Ти требадаси сад увек код  твоје мајке... Нека nx нек суде —  како хоће и како  знају !... Ја ћу опет да чвнин своје — морам! —   пре ce не логу растатп с грешном душои !...>■ Поеле неколпко тренутака, послужитељ г. Андро-  ните однео je једко писамце судбеном столу.... Адеха беше села до своје боне мајке. Г. Андро-  нита, беше узела лепу белу руку свгуе ћери na je згаловаше с пуно иатеринске њежностп и милоште.  Оне гледаху једна y другу, a круине сузе блистаху  ии ce y очима. Андронита je нешто шаптала својој  ћери, Ова je слушала с иуно интереса. 1  само би с  часа иа час преко њена бледа лица нрелазио по који  таман облачак. Једнон je хгела као опржена да сксчи —  да од своје иоиегне мајке; али јој Андронита није  дала. Она je држала своју te p  за руку као утопље-  ница.... «Ето, Адело, сад знаш свч,> повикала je несретна  мајка. «Ta си ној ан^ео —  ти си мезадржала да ce y  нов Трех не уваљујем... Ta сж мој свештеник —   теби сам ce исповедила.... Сад ма je 'души лакше, сад  ћу мжрно да умреж». Адела беше бледа, нема... Она je од своје мајке  чула много, врло много. На њено ce чело навукоше  тамне боре. Оне ce таио скаменише. Срце јој ce гр-  чевито стеже, a y грудма осети нешто хладно, тешко —  као санту леда. Пред очима јој сташе играти све-  тлаци, a ооба, предмети по соби иочеше ce ватлата y  коввтлац.... Она ce заљуља a —  колико je дуга паде  онесвешћена пред запрепашћену ж голумртву мајку... X I X —  У оно доба, настави г. учитељ своју-зании-  љиву причу. беше на гласу гостионица код ЈВелог   лабуда  y улнци Монмартовој y 11.... Тамо je могао човек н да руча п да вечера за један динар. Гоетно-  иица код Ђелог лабуда  није била чувена само са  своје јевтииоће, колико п с нечувено замашних пор-  цаја добра, укусна и вазда фришка јела и миогих  других добрих страна. Кашу, да би угоетптељка, г.  Жанета, сваког свог госта по лицу познала —  како  стојп с кесозг и желуцем, Она бж овим беднициаа  приетупала као најотменијин својии гостида, нашла  би им сама меето, ионудпла би пх да седну, ца би  ии смешећи ce рекла : <Добро сте мп дошли, господо!. . Седите ! —  ва  сте данас моји гости!...» и одмах би нареднла да чм  ce донесе ручак пл’ вечера —  како je већ чеиу вре  ме бпло. Њена je гостионида имала четпрн одељеља. Два  су била првог a два другог реда. V саиој ствари ово  je било само ло назпву: јело, услуга п све остало  бнло je свуда додједнако. Разуие ce no себп, да je го-  стионица бпла вазда пуна пунцпта. У време ручка и  вечере човек нпје могао да добије место где да седне. —  Редовнп гостп г. Жанетини бнлп су радници и  ђаци пз сиромашнијпх кућа; али ce врло често де-  дгавало, да ce кечером искупп по неколпко десетжна —  медицпнара, иравника, фнлозофа, техничара п из  отменијих кућа. Жанета бп пн одредпла своје најбо-  ље одељење. Овп би млада људи обично претрееалп даевна пи-  тања, крптиковали би ове и оне владине поступке, осу|ивали би саиовољу и злоупотребе иојединих вла-  диних органа, иемевзли би застарели сиетеш јавне  наставс —  Дедном речи. они би скроз и скроз проре-  шетали цело друштво п аегове установе. Они би до  шли до закључка: да je све трошно, труло. да све  чека на вештије и енергичније наимарске руке 0  народном преставнишству рекли би ; сДанашње народно преставништво , овако како je  и из каквпх ce еленената саставља и по начину како  ce оно образује, до пословнику кано оно свој посао  обавља, —  не иоже никад бити пзраз народне воље|/  ни одговорити очекивању народних потреба. Оно je  вешто склопљени аиарат којим само влада уие да ру-  кује и да му даје правац вуд јој ce свиди. Окрећите  га вп како хоћете, чините шта знате, резултат резул-  тата бике свакад —  да .ce оно усвоји, прими, што  влада тражи, жели, захтева. Разуме ce no себи, она  ииа трећану гласова који престављају горњи дом. Она  ове гласове сааа' бира. Она, ваљда не ke никад слу-  довати да тамо шаље своје «противнике1. Она ово  чиаи но закону —  за то јој нико ни замерати не  може. Сем овога, она употребљава сва срества што јој  стоје на раеположењу —  a ова су, знамо, огромна,  сплна, —  те ири изборииа, путем кортешовања, про-  тури најиање join једну трекину својих кондидата...  Сетиио ce само, шта je чинила док je протурила свог  4&убимца r. Жилкреда —  ову креатуру a не човека  за цосланика y срезу С ... Ови људи ни од. шта не  Драгоцена огрлида 10 презају. Они ииају пред очпка евоју цељ. За срества  нпкад не раешггују. Ову јежовљанску методу за пое-  тпзаваље цељи усвојиде су готово све владе..;. П  тако влада добија две трећине гласова на салим из-  борииа. Оволике она може. да добије прп најгорна  околноетина. Али она ce н с тпл не задовољава. Она  тера даље. I k a jy ia  већину од две трећпне, која unje  проазвод нг.родног- пзбора, но владине ннлдпја-  тиве, —  она, влада, иде даље својој сигурној метп.  Она из ове своје већине бнра преседника, потпреседнп-  ка, секретаре, одборе —  она, дакле, склапа онај евој  апарат, 1;ојаи гради деаљи законе, одобрава своје  поступке, прегледа и одобрава државан буџет који ce  ставља њој на раимложење. Но то није све. Она оввм  аиаратом узпаа на око онај окрњак од оне треке  трећине народнпх посланпка, што je прошао кроз ва-  тру и воду па ce чаво крЕсталпсао y светло тело  ираве, иетинске, народне воље... Кад ce хоће, онда ce  може наћи и y јајету длака ; a како ce не ип нашла  ма каква омашка коју je бирачки одбор учинпо еле  иротав целиоходностн, вди протнв законске фор?чал-  ности, пли против уобичајене практвке —  па онда,  разумесе наступа случај да семоже узвнкнутп: ако ce  нгде да иеста неправнлноствиа, арогивзаконптостима,  нецелвеходностима , непрактичностима , —  свеву ce  томе не сме дати места y народнои цреетавнвштву....  Апарат клима главом. Он уништава азбор.... И онда.  наступа она по сваку владу иовољна изрека: «Што елабија иаљина, то јача већина ; што јача већина, то  слабнја мањина ; што слабији наши противници, то  јачн ми ; ш то јача м и , то слабжји наши противницк>...  II запета и ако je маљина израз праве народне воље  њој ce већпна, онаква каква j e , може од миле воље  смејати.. па ма она —  маљина —  говорила устииа  мудрог Соломона и праведног Аристида. Њен глас о-  стаје глас вапијућег y пустињ и... Разуме ce, већпна  остаје већина. Она je што и —  закон: lia ако ce и  догоди да какав њен закон одговорн интересиа на-  роднии, онда ce издаје мудрој и патриотској влади  похвала ; a ако ce, no несрећи, догоди да из овог  апарата иокочи каква законска наказа, од које ce и  сама влада застиди, кад она y живот ступи, онда,  разуме ce, влада окрене други лист. Она в и кн е : /Гако сте ви, народни посланици реш или!., Што  кривите мене? !...» II онај апарат свромно кдиине главом:  сТако je.. . Ми смо кривк!.. » II влада остане опет чиста и непогрешива....> Овде с у п о  кашто падале и крупније речи. По  неки би узви кнуо : t Зар има што јаловије од наше министарске од-  говорности ?.. Наша je министарска одгозорпост огра-  јуна кинеским зидом, она има дебљи пандир но аме-  ричкн монитор. .. Ово je најнеодговориија миниетарска  одговорност y свету !... > Ето како ce на крупно бистрнла политика y  гостпонецп  код «Белог Јабуда». Срећа je  сазхо што ce  никад нпје догодпло да тај њихов бастреж до!је. што  но веле, властн до знава, a онп бп y оно вреже  дено повуклп згачка за pen. Па и с тога je куЕа r.  Жанете била одвећ поштована п уважена. — Г. Жанета je ииала око својих 4 1 — 46 годпна.  Своју je младост провела y једној од првнх плезшћ-  ских кућа, По својој нарави бп.та je одвећ издашне  руке п добра л пскрена срца. Еад оно плежство увре-  3ie револуцпје прште на еве стране, она ce ва једаред  на1је на улицп без службе п без nape п динара. Сп-  рота Жавета није нпкад позшшљала на црне дане. Они  јој д<фоше. Уаал вије екапала од гладп. Од тога je  спаее нлад један човек који y то доба држаше ашчи-  ницу y улицн Сеи-Маглоарској. Њеау je ииала да бла-  годарп што није уарла где-год под туђон стрехол. Од  н>ега je научпла да ce ослања на свој еопственп рад  и на своју сопствену снагу: од њега je научила да  буде штедљива —  где треба; али п да буде анлосрдна  прена бедп и певољи. Помоћу његовом je п сама от-  ворпла најпре ашчпнпцу, за т т г  омању гестпонпцу....  II најпосле je впдимо y својој рођеној куЕн где држи  гостионицу код tB e jo r Лабуда» —  видимо je као пра-  ву сиротињеку мајву .... Доцкан у»вече оног нстог дана, кад je преседник  враљ. судбеног стола закључпо седницу, беше гпстио-  ница код <Белог Лабуда» дупком пуна. Водила ce жива препирка. 0 чему? — 0 парници Флавијевој. Овде ce на ситно претресада и критиковала цела  судска процедура. Најстрожије je осу|ивано партајско  држање нреседнпково. <Мжеле Јн рси-људи, иовикао je г. Лоренеа прав-  ник четврте године на унпверситету II да овај  свет нежа нп мрве мозга, ни мрве здравог су|е:; а, те  да не би могао разлжковати бело од дрнога и црно од  белог?... Имају лп ти људи образа да овои свету y  очи поглвдају ?  !... Знаду лп онд какву несретну рану  задају нашем вајном иравосу|у —  овим очевидшш  одобравањем ниског п прљавог извртања јасно довазане  отвари ?.. —  Алж иж бар не оста дужан онај младић.... Алал  жу вера, што онако отворено, пред судбенпм стодом  оном, no евој прилици, љубиицу преседнпкову, оној  мумији y орк рече, -да савести нема.... Тај нам je ила-  диЛ свима осветлао образ,... Може ли когод знати који  je и како ce он зове?а — упитаће r. Ришар Дибоа  свршени тевничар. На то te  одговорити један старж радник који je  досле слушао жпв разговор ових младнх људи : „Младић се онај зове Ханри Баљар. Оа je син  оног чувеног јунака бастиљског, што je први јуришио  на стражару и својии маљем оборио неколико војника;  ал je и сам пао под кишом од куршума. Његсв први јурпш  на Бастиљу репшо je целу ствар. За њ ce може  рећи : он je својим маљем разоржо Бастиљу, ову не-  сретну гробнпцу која je толико хиљада невпних људи  прождрла, osy аветињу нашег лепог П..„ ово страшило  минулог века.,.. —  Нека му je слава од нас и од свију наших по-  томака! повика г. Пнже Дабен фплософ треће године. —  Он je оставпо достојна сина —  замену своју _ И његов je син данас први јуришио на подлост и на  нечувени безобразлук. Впди ce да ивер не пада далеко  од свог пања.... —  Вјера н бог, људп, ја сан до саног данашњег дана  мислио, да je наш друг Флавије y нанији.... Али да-  нас —  своЈпн ушима нисан могао да верујем Зар ce  и онакве ствари могу догађати y наше доба ?. .. Јес  сад већ видпн шта je. Само сам радознао шта ће тај  славнк судбени сто радити са г. Андронвтом.... Она  je учинила иокушај убиства једног детета које јој je  поверено; она je учннила дело ухаје y вреднести ид  1,200.000 данара. Докази су неиобвтни. .. Да није  било оног загонетног човека да сирото дете ишчупа  од оне дроклете бабе • —  данас Флавије не би био ме$  жввииа....» Овако резоноваше г. Мабел Ашил свршени правник  на университету П .... <Ко ce могао надатп, да ће жена од положаја вао  ш то је г Андронита, te p  цок Друнна аарвиза Бонвиљског  супруга пок. Бомјера де-Рула, ноћи пзвршити онаква веде.ла за који би једва имали способности најокоре-  лијн лупешп?» —  пртаетиће неко из друашне. — Г. Жанета беше села на своју наслоњачу. Она je с  зажЕБОм слушала разговор својих мадих гостију. Кад je  поменуто име г Андр.-ните, feepn пок. Друина маркиза  Бонвиљског, она ce чжсто трже. Од тог тренутка слу-  шала je с необичном радозналошћу. Она ce беше, тако  pefee, сва y ухо претворпла. Међу'тии су њени гоетп до најмавих ситница пре-  тв е -ж  ц « -о  опор о  драгоценој огрлици; поменули. су  сва им -ена која су на чим везана зл ту злоеретиу пар-  лпцу. Онп су ce јако чудилп како ce г. Босију пу-  иоипћнику Флавијеву, измакло из вида да захтева, да  против г. Андроните отворп кривично ислеђење. Г. Жанета je прубледила кад je сж е речи чула.  -Mope де e o  fee погодити», pefen fe e  један ~ ж з  че-  тчрте годзно прзва за птто r. Андронита не до|е на  су^ење? — — Да не чује бруку и грдило, одговори му ce са  ;вију страна. — -  pefea je само за госпоМшу Аделу што и она до-  шла вије — а. знате, бегае ce иронсо глас да fee и  јна присуствовати на суђењу — прихвати г. Роше  технлчар треће године.... <То je најбоља, најчеотитија  цура коју ја Ј1ам вз већих, отмеиих кућа.,.. Њу би  убила она несретна открика из прошлости њене ма-  тере.... Ја сам баш захвалаи г. Боснју. што није зах- тевао, да ce још већа брука начпни.... Ако je крпва  нати — за што да продадне она невина девојва — Баш вам хвала, г. Роше!... рече г. Жанета uo-  тресено. < П  ја осу|ујеи несретну r. Андрониту; али  je морам н да сажаљујем.... Она није бпла тако по-  кварена срца ... Она je морала то учиннти y своме лу-  дилу.... Ја сам уверена!...» — Шта да ви, г. Жането, не познајете изближе ту  жену? —  уппташе еви y глас. —  Вкше, може бнти, но пкоу II.... одговорпг. Жа-  нета и занислп ce. —  Па кажите нам, бога вам, бар што год нз њеног  ранијег жнвота.,.. Не^ете ли вп што знатп што бп  бацио жжвље светдостн на ову несретну матер Аде-  лпну? упитаће г. Роше са особптин учешћем. — Тако ме je исто упитао п мој добротвор онај чуд-  нп човек Е о м  пмаа да благодарин што ову кућу пмам  над главом, п што и сама могу данас да учинци коме  беднпку макар и малу, услугу..,. П њему сам казала  што саи зиала о  тој женп.... H вана —  нелазг шта  друго да кажем... >  одговори г. Жанета још једнако  зампшљено. — * сМој отац, започе г. Жанета, после кратвог ty-  тања, бпо je сајџија — човек слабог капитала, с петоро  нејаке дечпце. Он умре после дуге и тешке болести  и нас оставп y врло бедном стању. Још ra ннсу бплп ни на гробље однели, a већ стигоше повериоци те по-  писаше оно лало алата и неколико сатова, Моја мати  беше часто.љубива. He зна ce илп јој теже беше што  je  изгубила хранитеља своје деде жлишто je мцрала  да гледа своју срамоту —  попис кућних и дућан-  ских ствари/ a још мртвац y нућп.... Боже, ја тешка  ли je сиротжња !... Знам лепо , као да je јуче било,  кад без кориде хлеба омрвнемо ж осванемо, осванело и  оаркнемо. М еније тадабило10— 12 годииа3  ном брату  О Ео осам, мојој ш ајјој сестрп шест, a двема најжла-  |и и , Еоје беху близнакиње, беше четири године. Моје  мале сестрице пиштале су као црви —  од глади. Мој  брат беше паметно, разборито дете. Чињаше ce као да  je знало —  шта je то кад ce нема. Наша je сирота  аати некуд често. одлазила —  не би je било позадуго.  Како смо je жудно погледали —  кад ће ce на врата  помолити! Она би севраћала, сетна и невесела —   без коре хлеба. Овако би ce више пута догађало. Нашу  муку нико није y стању описати... Мој ce мали брат  тад разболео и —  умро; разуме ce —  од глади..,.  Његове воследње речи беху : «Мајко, ја нисаа гладан .... И онда y свету беше врло мало милосрђа.... II г. Жанети би грунуле сузе из .очију. сМоја ce иати, настави г. Жанета даље, одне-  куд познавала с г. Лујзом удовон пок. Марсела Бон-  в и .б с к о г . Ова ме једном одведе нући г. Лујзе. Њеној  ћери логаше тада бити око 8— 10 година. Ја-сам б и а лепушкаота и веселе нарави. Одмах ce запазиио. Она  ми покаже све своје велике красно обучене лутке. Ja  can ce свему одиста дивила. To ce некако допадне Ан-  дронити. Она отрчи мајци па рече: «Мајко нек остане Жанета код агене —  да ce иг  рамо. Г. Лујза рече: «само ако дозволи -г. Ернестина»,  —  тако ce звала моја пок. мајка. Моја матп једва до-  чека. Ово je било y добри час. Моје сестре п моја  нати насу вшпе_ трпиле никакву беду. Алп занан —   п оне су све y три године поирле II ту je  опет г. Женета бризнула y плач. <Јаи мала'и Андронита,» наставп г. Жанета даље  <запазимо ce као две сестре. Заједно смо расле и пг-  рале ce. Она je учвла y кући. Ш то je бивала већа..  што je више учала, све je постајала поношљивија и  замишљенија. Бнла je преко мере лепа. X својој  шеснастој годинп беше већ девојва y напун. Још je  y тои добу иочела да ce игра ватрекоја je y мадглаве  не стаде. Нп једна девојка y оно доба није имала  више обожалаца из првнх куТа као она. Ово je y њој  подигло охолу сујету, која свакој девојдп- шкидц. Она  je имала ту несретну елабост да сваког свог обожаоца  доведе до лудила —  па да га после грозно немеје. II  заиста, њена једна једина реч, пропрааена ^авола-  стим осаехем беше довољна да каквом ндадићу no-  Myra памет. Еако je прошао г. Шарл Дебрижен Еонт Дивињок,  како ли г. Е м м  Ф.торијан маркнз де-Бран.ти n још  многи други, —  то да вам и не казујеи.... Једнога дана буде нам преетављен г. Артур нар-  низ де-Рнвијер. To беше човек млад, стаеит , даровит,  бржжљиво образован п , како причаше, један од нај-  богатијпх племвЕа. Одмах саи приметила, да га je госпођица Андронита  узела на око. Хтела га je увући y своју познату  мрежу. Он ее преаа њој понашао е нуно учтивости  и ноштовања, с пуно уљудности и достојанства —   баш вако доликоватле једном образованом младићу. ње-  гова положаја. Госпоица Андровита. изненађена необичним држа-  њеш њеног вовог госта повуче ce y неколико, али не  са евим —  већ да ce ирнбере те да доцније с новим  и сигурнијим јуришима задовољи свој каирис.... Она ми je увек поверавала по коју своју тајну.  Чам ce г. Артур с њом опрости, она зш необичним  1ласом рече: < Овај млади племић хоће и сувише да je паметан... Он нешто одвише мудрује __ Ш та велиш, после колико ћу ra дана вждита пред мојим ногама, y прашини —   )’де гледа, блене y ие —  чека да му коју благу реч  рекнем, да ce бар надати може —  исто као какво  гладно псетанце што чека да му ce ~са стола баци по  која котчица —  да je оглсфе ? ...= > Ја саи ћутала. Жао ми je било г. Артура. Држала сама да он  ово вије заслуживао. —  — Г. Артур je редовно долазио. И. за чудо божије, он je увек остао онако пржјатан, љубазан п онет  вазда —  уздршљжв. С госпођицом Андронитон већ ннје тако бжло. Она  je хтела да улови г. Артура y своју мрежу, па ce на-  f једаред нашла саиа уловљена—  y мрежж Артуровој.... Саиољубље увек само себе казнж. Госпођица Андронпта ce беше нредала чуднии сно-  вима. Она не би по сву —  драгу H o i око на оео  свела. Дан би јој ce учинжо годжна —  кад би г. Артур  бно ма чим спречен да нам учнки посету. Кад би дошао, она бж ce одзгах разведрпла. Дуго бж  ћутали п не би знали о чену најпре да почну. Андро-  нита бн упрла своје велжке црне очп y г. Артура,  и он би тада гледао предз ce, чим бн он погледао  y Андроннту, ову би посуло руменило по лиду ж она  бп o6opina очн преда ce a њене велике трепавжце  бацжле бп своју сенку по веном прекрасном лжцу.,., Тада  би пзгледала преко сваке мере лепа —  нжје вајде,  љој тада y лепоти нжје бпло равне. Андронита je y  свакој Артуровој речж назирала —   своје успех. Пошто би он отишао, она би са мном о њену гово-  ржла до мркла мрака, uo кад вад до саме зоре.... Она  бп сваку његову реч понављала, окретала бж je на  ето страна, и на свакој бж странж нашла сжгуран  успех свој.... сЈесп чула>, унптала би ме, како мж он рече: —  «Ваша ме доброта, госпођжце, одвећ обвезује. ..> Tu je рекао, je ли, na je после yfeyiao и оборио очн  —  To значи —  сиео ce.... Тако je.... Сигурна саи....  Je сам ле ти рекла?... Али није вајде; он je пријатан  човек.... Ја саи готова да према њему будем мање  строга. Ја бих само ћутала. Чнвпло мн ce да je боље да  јој ништа не одговарам. Бојала сам сам ce да ce гос-  пођица не вара y својии иретпоставкама. Бојала cast ce ; али ce нисаи убојала. Про^е не  колико дана a r. 'Артур нас не посети. Андрошпа  унал не полуди. Сад Befe од мене није крила. Она га  je од првог часа заволела. Сад без вега —  нема  живота.... <0но je нз мене бес говорио», повпкала би очајно  кајућп ce ш тоје о овом човеку мислила као n о онии  осталпм што су пузили пред њеним ногама. .. «Овоје  човек ког je моје-срце за таЕо дуго доба тражило....  Јес, јес —  ја без овог човека жжвити не могу.... Ја сак  ce решлла —  чим дође открпЧу му све.... Мајка ми по-  кваритн не fee.... За ме нема угледније прилике — ја  сам нашла свој идеал.... Једна моја реч —  па fey  бити сретна.,..» Али како несретно изненађење?! Тог истог вечера  добије мати госиођице Андроните од г. Артура овакав  позив: <Част мн je, узвишена госпсфо —  да вас позовем  да ме са својом породицон удостојите вашом високом поеетои — да будете учасници моје верздбе с гоз  пођпцом Аном Контесои Севжњском.... Како сам сретан што ce аогу назватп ваш елуга. 14 ааја 17..., y IL... Артур маркиз де-Ривијер.> Јес, то сам добро упамтила. то je било 14 aaia  17 ... године.... Овај позив унал што није стао главе  несретне Андроните.... Еад је за њ чула, кад га je впджла, прочптала —   пала je као мртва y неевест. To je сву кућ у узбунило.  Лекар ce срећом y брзо добавио. Андронита je истина  дошла себи ал тек да y нове муке пређе. Шчепа je  љута грозница Зубима je грозно двокотала, a с часа  ce на час y целом телу стресала да je je било стра-  и гледати. Око пола ноАп неста зиие. Она уступи  аесто врућиштини —  —  Андронита поче да бунда. Прве јој речп беху: «Јасам испрошена! .. честитајте м и... Артуре —   чуј... ти мораш бити мој.... Дај ми ту змију —  да  јој главу раздрузгам.... она ме ујела.... ала лопти  лрв.... пред моје ноге, робе, тако !... Сад ти праштаа To беше заиста страшна ноћ. Матп Андронитина  ce трзала од сваке речи њене ћерп, као кад би je кп  пожем убо. Ја сам седила п нлакала. Жао мп je било  Андронитч као сестре рођење... Она je ипак жмала  добро, повратљпво срце.... Сутра дан тек око подне грознпда попустн п .н- рота Андронита мирно заспа. Кад ce пробудила и своје  велике очи отворила, она чисто не зна^аше шта je било  с њом, Она je необично гледала час y своју мајку, час  y мене, a час y  лекара —  као да нас je хтела да  уппта : «Где-сам ово i a  шта je бш о са инои?.. > Видидо ce —  да je још усплахирана..., Лекар je  зебао да сирота не помери дамеЕу. Она остаде y пос-  тељи три пуне недеље ... Лекари су још првих дана саветовали да оставимо  П .,.. чим то буде могуће. Тако смо и учинили. Одемо  y Бретању —  на пољско добро деда Андронитина по  мајци. Туостанемо годину и четири месеца. Андронита  ce мало поврати, опорави —  али она впше не беше  ни она девојка, ни дај боже. Она постаде замишљена,  озбиљна a no кад што и туробна. И ја би ce запре-  пастила над би je погледала како укочено гледа y  земљу са стегнутим вилицама и стиснутом песницоа ... Ми смо тамо живили доста y  осами. По кашто ;би  нас изненадио својои носетом г. Бомјер де Рул. Овај je имао своје пољско добро на неколико миља  од нас удаљено. II то беше красан младић с добрим и  иекреним срдем.... На велико наше чудо посетише нас  и г. Шарл Дебрижен и г. Емил Ф лоријан.... Они су  ce заканиди чак из П.... да нас као стари кућни при-  јатељи посете. Госпофица би их примила хладнш  и не-  мим смешењем. Тешки онај дугаевни потрее учинио je  да je Андронита постала г,а свим друга девојка —  и no наравп п no опхојјењу. Она никад није хтела да  помене о својој болести, a још згаље да зажелн да ce  y П.... врати. Кад јој једном мати рече, да je већ доба да ce  куће сетиао, —  она je сва планула: <Вп идите.... Ја ћу са Жанетоа остатп овде до —  смрти!...> Чшшло ce, вао да није била при себи,  кад je онако мајцц одговорпла. Њена je пати дубоко  уздахвула. Впше јој о повратку y  IL ... није хтела  никад помпњатп. Једнога дана, рано пз јутра, посетп нас г. Бомјер  де Рул, Дошао je да ce с нама оврости. Добио je m i-  смо од свог најприснијег пријатеља г. Артура де-Ри-  впјера. Позива га пријатељ његов да му ce y тузи  нађе —  умрла му je много љубљена супруга Ана Се-  вињска. Овај je глас као гром погодпо и госпођицу Ан-  дрониту.... После трп дана већ смо бпли y П .. У путу вас  je пратпо г. Бомјер. За чудо, што je Андронпта из  гледала доста расположено. Она бп по ваздаа којешта  ћеретала. С г. Бомјером je почела да ce пнтимније  опходи. Чпм еао дошли y IL... Андронита ми новерљпво  наложи, да како знам пзна^ем пут, те да ce известим —  шта радп г. Артур. Ја cas тачно пзвршила ira-  спју. Сазнам да г Артур горко тужа за својом до'>- ром невестом која je унрла на порођају, и да je све  мере предузео не бп л' аудете оетало живо. To кажеи све госшфици. Она ее необично запламти y лицу : <3ар да ни и дртва мучиш душу моју ? !...> пови-  нала je као изван себе. Андронита je покушала преко евоје матере —  да  би г. Артур обновио своје пријатељске посете y кући  нашој. II ако г. Лујза' није никад ништа могла да од-  рече својој ћери, —  опет je нашла разлога да ово  нопреко -одбије. М е|у тим нас je посећавао r. Бомјер своро сваки  дан. Андронита би сњим радо цровела који час y  разговору. Она je увек умела да избере начин, како  би ce разговор окревуо о г. Артуру, о смрти љегове  повојне супруге и о његовом иалом синчиБу. II вазда  би резултат резултата био : да je г. Артур неутешим  за својим другом, u да сад жпви једине за љубав свог  малог синчића. Г. Бомјер беше постао љубоморан. Одавно сам опа-  знла да овај човек има према Андронити и других  осеБања —  сем оних што ce зову —  осећаји кућ-  н,ег пријатеља. Ово je морала опазити и госпођа Лујза. Она би  вазда дочекивала и испраћала r. Бомјера као свог сина.  И он je, својим одличним понашањем, својом уљуд-  ношћу и искреношћу заиста то и заслуживао. Међу тим су нас посећавали још једнаво и г. Шарл  Драгоцена огрлица. 11 Дебрвжен п г Енил Флоријан. Онп су иисдпли да  Eli ce сунце среће почело смешитв, кад вх с онаком  уљудношћу дочекује п ncnpafea' госпсфица Андронита.  У  н>е не беше впше прохтева да к ra квди пошгаена  за то, што ce усудио, да ce загледа y  њену лепоту п  да понисли, да je достојан да њену ;,eny руку попште.... Једнога дана, од прллнке иа три годиае, по смрти  Ане Севпњске, бејасмо ce —  ја п госпсфица Андро-  нвта —  извезде y поље'. Ово оеше пред сазго вече.  Кад смо ce кућп враЕали, сретнемо једна лепа отво-  рена кола запрегнута с два вранца као с две ввде. У колила je седио г. Артур де-Равијер Он на крплу  држаше детенце од 2 —3 годпне —  пуно, лепо као  златну јабуку. С десне стране r. Артура седно je г.  Бомјер де-Рул. Пшлп смо полако. Гостфица Андронпта  беше бледа: она je сва цептила. 05a млада гоеподнна  најучтивије воздравише Андрониту. Она еамо клилну  главои п прешапта : «Реца кочпјашу нек тера брже !. . Није ни добро. Сутра дан нас посетв г. Бомјер. Андроаата бледа  и потресена . обасипаше га с хаљаду којекаквпх ии-  тања.... Резудтат целог разговора бзо je : Носде пет дана  г. Бомјер испросп госшфвцу Андрокиту.На тој је про-  шеввнв бпо и г. Артур са својвм аали* енном. X то доба већ беше почело око грозчо 'комешање.  Говорило ce да je y народу велико з м  < вакје ;киви  стрепно. He профе нп година a саз-  ce вслпка на- родна свупштина —  ћ онда букну она несретна ре-  волуција.... Ја управ нп сама не знадох шта б и ....Т е -  кем с а а  вид’ла да je онда била скупља главица купуса  од човечије тлаве.... Да не да бог више онаква крвава  времеиа!... У  нзјве^ем оноа метежу —  једног дана г. Бомјер  в i. Андронита омркоше a не освануше.... Од то доба  нити сам што чула о њима ни о г. Артуру и његову  сину.... Једнои сам прилпкон све ово испричала и мом  добр.отвору. Чудо божје ! —  Он je плакао као мало  дете. Он ce једном спречп ц оде y Лондон. После две  - три недеље врати ce врло ту ж а н .  и невесео. Онда сам веЕ држала ону малу гоетионицу y ла-  тинској улици. Он ие посети. П р ве .  су му речи биле: «Причајте ми још једном о г. Артуру наркизу де-  Ривијеру, о госпојјици Андронити, о г. Бомјеру де-  Р улу!... Немојте ни најмање ситнице изостављати!... II ја му све ово исвричах. Он ce стресе и повика : АПроклета жена!... Она je то све израдила! !..> Од то доба нисам никад видила мог добротвора.  Еао да пропаде y земљу.... He може бити да и ње-  гова судба нпје везана за ма коју од ових,личности!..<> -À  како ce звао тај ваш добротвор?> —  упктаће  г. Ришар Дибоа. <Звао ce Огист>, одговори г. Жанета. <А презнае?...> <To ми није нккад казао,, .> одговорн г. Жанета  и удубп ce y зшслн. — X X —  Г. Бпжо Ле Саван преседник краљевског судбеног  стола —  био je човек од <заслуга» y мнојом  погледу,  настави г. учитељ даље. С тога je нужно да он и y  нашој причи заузме своје место. Могло н у je бити око 45 — 50 годнна, a изгледао  je као да му нема нн 40. Он je С ш о одвећ тачан y подмнрпвању свога æe-  дуца. Пнао je обичај да чам руча —  онаво сит —   одре|ује шта ie  ce за вечеру спремити, a чнм опет  вечера, одреБнвао.  je шта ће сутра за ручак. Кад бп га ко, шале ради, дпрнуо —  одговорно бк  му весело смејуки ce: «Будало једна, зар не знаш да je желудац гоепо-  дар света ?  !.. Ш та сам ја —  слабо створење —  даму  ce противим?... Желудац je средсредна тачка око које  ce све витла.... У остадом познао сам да двапут слађе  ручам м  вечерам она јела, која сам сит изабрао a  падан јео. To je мој провалазак! ..> Г- Бижо je врппадао по својни «начелпаа» — ■   иартпји г. Лишеља Мозентала, ано још y некпа ства-  ризга п прнликама није и прегондо —  што y оста=  дом није његовој партпјн никад шкодидо. Ништа му није будаластије нзгледало до кад би ко  тврдио —  да y свету ваља поднзати, неговати морал,  ж будити осећање према милоср^у. Он би рекао: „Т е две безсмислице, та два појма, без стварке  важноств, ваља избрисати из сваког речника...“ 0 ш ш с р ^ у  бн нарочито додао : „М м о с р |е  нам налаже, да бедним и невољним при-  тичемо y iiOMoi; а ја в ел и м : грехје, и то смртни грех,  —  чупати из беде и невоље оне, које je can господ  бог бацио y беду и невољу..,. Слабв човек није по-  зван, да ремети божија наре|еља!...“ Причало ce, да ce т. Ле Саван само y овии при-  ликама позпвао на грех и на бога —  иначе ни овам  појмовима није био баш толико наклољен. — Још y 24 години добио je увазно звање. Све су  га владе сматрале као човека „поуздана“  —  „у п о -  требљива". У политичкии —  кривичнии —  проце-  еима био je неумдтан судија. Он би рекао : <ГГреиа свакои политичном •  оптуженику суд мора  бита строг.... У  овим питаљима он ce не нора оба-  зирати на којекакве законске ситнице и формалности.  To захтева вшпи политични резон... Политжчне опту-  женике оптужује држава по звавичној дужности. Она  никад не греши. II по томе, чим она кога једнои већ  оптужи —  казнимо га —  и што строжије —  тии боље.  Друкчије би лабавили аухоритет власти; a ко лабавк  ауторитет власти —  тај ствара поље безвлапЉу — анархнји. To бар судовп не снеду чинити ... Она стара  изрека: «боље je деведесет н девет врнвих вуститн  но једног невиног осуднти« —  треба, мора да ce y   свима кризшнално-политичним процееима примењује y  обрнутоа внду, ако лислимо, ако желпио да сеуземљн  заведе, одржи чврот <ред> п «поредак».... Г. Бижо je ове прииципе y главном прпаио од г.  Кржша Мањела прееедника великог суда y  П .... коме  je био и секретар и судија док je г. Криш био пре-  седник при нпжии судовима. «Незавиеност судска н чврст ред и поредак y зеи-  љи —  не могу опстати једно поред другог. Ово по-  еледње мора ce вазда претпоетављати оном првом...» Тако je г. Криш Мањел учно свога љубимца г.  Бижа. Од свију адвоката, код ова два елавна мужа што  људна правду деле —  најбоље je стајао г. Жплкред  де-Муљ заетупник г. Андронпте, a најгоре г. Босије  заступнпк Флавијев. Онај je добијао најмаснвје насе  да им бранплац буде; a овај пуку сиротињу која je  за каква злочинства илпреступе оптужена, разуме ce  само која нису била политичке боје. Г. Бижо није марио да адвокати много резонују,  Он je хтео да свани y кратко каже шта xote —  њему,  па ће после он —  Ле Саван —  издиктиратп y перо  делово^и. Кашу да je био одвећ вичан иајстор y стн-  лжзацвји.,.. Често простп парничарн внсу моглн да  познаду свој говор којн су онн назалл г. преседниву a овај делово^п. Истина, било je прш ика, где би он  из два три навода, која je навела каква парнична  страна, извео тодико диктанда —  да не би стало на  читав табак. Ако бп ко слудовао, да примети, да то парничар  ни казао није, —  онда тешко томе! Оа би ce огласио  за клеветника —  да подиеће суду, да овај друго за-  писује, но што je дотпчна страна навела. Нико ce тако прославио није y разноликом тума-  чењу једних истих заЕОнских наређеља, цримењених  на једне псте случајеве, као r. Криш  Мањел и овога  љубпмац r. Бижо Ле Саван. На једнобразност црп су-  ^е в у п пресу^ивању једнаких спорова —  они нису  много ш ш гали, Пршшке, околности, личности, односи  и многе друге стварк куд и камо биле су меродавније, Залуду бк јадни адвокати подносили извршне пре-  суде, из којих би-ce видело, да je тај ж тај спор, која  je и по основу и по доказииа истоветан с овим или  оним спором пресуђен са свмт друкчије.,.. Г. би ce  Бижо насмејао тој наивностп адвокатској. Он би одго-  ворно: <Где пише, г. првозастуаниче, y закону, да мене  веже оно суђење н разумевање, што је неко лане  судио и пресудио овако и онако? —  Суд суди no свом  нахођењу, no закону и по оиоме што дотична акта  заклапају; в и , као јавни адвокат , ne сиете наводити  оно, што ce не односи чисто ва онај снбр који ви  браните !...» Врло ce често дога|ало да je сиромах адвок ат аорао  да'буде кажњен као адвокат воји ce служи изразила  који б н  и ш ј и  да чине пресију на суд да ово или оно  пресуди по његовој вољи. Ако би ce којн пут десило, да ее каква пресуда  г. Бижова пли г, Кришова —  г.тавп под оштру кри-  тику, и ако би ова почела да оштро осуђује онако  њихово разуиевање ж примену законекпх пропиеа, —   онда би ce дигао г. Сенжерм днректор враљевског  правног факултета —  са својпм професорским аутори-  тетомј, па бн јуначкп бранио мишљење г. Божово п  г. Кришово. Он би нашао на хиљаду законсквх <ана-  логија» —  како ce оно баш онако морало разуметн и  пресудити, као што je разулео и пресудио г. Бижо  ил: г. Криш. A кад и професори права стоје са својнм теоријсвим  правним мжшљењен уз мишљење г. Бижа и Криша —   онда, разуме ce, ту престаје критака. У  оваквии случајевпма и г. Криш Мањел прееед-  ник великог суда, н г. Бижо Ле Саван преседник кра-  љев. судбеног стола и г. СенЖери днректор краљ.  правног факултета, —  бнли су вазда <једнообразни>. Још ваља приметити, да су са оваке своје отруч-  ностЕ почаствовани од стране владе те их je изабрала  за чланове горњег дома y законодавном телу. Сва  тројица били су чувени са својих беседа, које су раз-  ввјалн обнчно кад бн какав владин предлог нашнао  на сметње y народнои преставништву. Кад je требало нешто бранити с гледишта <цели-  сходности ,» они су бранжлн да жн je десница бурно  одобравала ; a кад je ваљало Гда ce што брави с  гледишта <уобкчајене практике» —  и ту су показк-  валн особити дар беседништва; a кад je опет неко  хтео да оби^е каку законску формалнбст, —  онда бж  онн свечаним гласом узвискнула : <Господо, народнж посданици !...» Ово je место где ce земљи нашој граде закони!..  Којж je тај м е|у нама што тражж да оно y исто доба  постане место —  где ce законж газе ? !.. II,'разум есе, ту бж умукао сваки глас,... Није вајде,  они су ииали право. А л н , за пакост, више ce пута дешавало, да je  вдадин предлог сам ишао, да ce каква законска фор-  малност оби|е.... Онда би устао г. К риш  Мањел па би  у>екао : «Господо народни посланици! —  Да je влада хтела  да ce закон обилази, онда она не би ни подносила  овај предлог. Одобрите га! Ја can за то. Он je  <целисходан>. За тим би устао г. Бижо Ле Саван па би развукао: <Ви велите да ce овим предлогом обилази закон?  Ја ннсам тога мишљења. Ово je законодавно тело.  Тело то гради законе. Што год ми овде решимо —   то je закон. Ја сам за то да ce предлог црими. Он je  «целисходан -> И најпосле бж устао r, Сен-Жери, иа бн развио читаву правну теорнју —■  показао би како ce прак-  тдкује y другии тако исто напредаин уставнна зен-  љама, навео би читаву хрпу цитата, п из евега извео  закључак основан на етручшж знању п на практици  која ce свуд упражњава —  да све оно, што ce y јед-  ном законодавном тезу као закон прплп п усвоји, —   остаје закон п да ту не ноже бнти вшпе говора о  обтдажењу закона. Q  тада бн настало бурно одобра-  вање са етране деснице.... Левица je  могла внкати ко-  лико јој je воља; могла ce позивати на ономадашти  говор исте господе беседннка —  који су впкалн да  ce најиање сме газитд закон y  законодавном телу.  Њој бн ce само викнуло : «Нека ce левица не удаљава од предмета! Оно  je питање било и прошло», п —  предлог un ce npiiano  «седањеи п устајањеч.» Кажу да je ово најпрактпчнпјн  н најсигурнији начпн гласаља y свнаа напредннјпи  парламентима. Судбене су новнне огласиле да ће сеспор о драго-  девој огрлици пресудпти и парнпчарпна саошптнтп  на дан 16 ааја 18 .... године. У очн тога дана држала ce мала једна конферен-  ција y кућ и  г. Дрвша Машела преседннка великог  суда y П,... B e ta io  ce о престојећој народној скупш тини, о  предлозима што fce да ce изнесу пред законодавно тсло; о безобразннм опозиционим листовнма који су  днглг дреку на све <што постоји,> о мерама које би  требало да ce дредузму ако ce хоће да ce зло сатре  y своме корену. «Целу су вику дигли њих неколико незадовољ-  ника —  што 'чезну за иинистарскпи столицама и  маснин платама, a да би им напад био од већег зна-  чаја, примилн су y своје коло и оне болесне главе  што хоће да разграбе, поделе ту!уу имаовиву, да униш-  те породицу, веру и све што je народу мзло, драго a  свето’ повжвао je с пеобичним одушевљењен г. Жил-  кред де-Муљ. сРазуме ce,>  одговорио би г. СенЖерм, —•  «народ  с њииа нема ништа. Оа je скроман, миран.... За њ je  сва ова впка —  незнани свет.... Он саао зна да оре  e вопа и —  да пл а Ц  шта му ce поиште,,..» Пошто су ce претресла сва питања, изнашле све  иере —  како да ce стане на п у г  опасној агитацији  левице, —  онда ce некако дође и до спора о драгоце-  ној огрлици.... Тои ће приликом рећи г. Крпш Мањел : «Ја ce дивим дубоком познавању закона и савеснои  заступању r. Жплкреда.,.. Далеко сам од помисли да  својии говором дајем ииг каква треба да буде пресуда  —  ја сам само хтео рећи да je гледипгге г. Жилкре-  дово по овом делу и законито и коректно. Ои нас je  вазда изненађивао својим оригиналнии a вазда са  законом саобразним одбранама <Ja ce надам,> додаће г. Жжлкредн, «да г. Ces  Ж ерм , неће изостати да својжм познатим правних  расправама не баци нешто светлости на овај зании-  љиви спор.... У  љену заиста има натержје за лравнжч-  ву етуднју <Ако нас само изазову нашж противнидн,» одгово-  рио je г. Сен-Жера смеше^и ce. <Ви знате да hs  ја нжвад нисаи остајао дужан....1 Г. Бижо je cairo ћутао. Наравно , он je преседннк  враљ. судбеног стола; о н ћ е ту  ствар сутра да решава.  He би било лепо да y  напред о овој ствари говорн.  Он хоће да му je савест чиста.... Господин Мигаељ Мозентал овог вечера нжје могао  доћи ж ако je вазда y друглм прнливама првн био на  еастанку. Г. Жплкред га je е о д  другова нзвинжо. Г.  Андронжтн je таво зло —  да су и левари жзгубилж  сваку наду. Она je овим несретнжм спороа тако ло-  тресена да je лепо хоће да стане главе.... Сви су je  сажаљевали.... Алн то није све. II болест госпо|иде  Аделе узела je врло озбнљан варавтер. Њени су нерви  y толжкој мерн потресенн, да te  велнка срећа бити  аво сжрота не помери naneiy. <Ја врло зебем за госпо^жцу Аделу,>рећи ће г.  Жжлкред...» Данас ми je анхов ку^н н  лекар r. Дру-  ин Шжноа —  наш такоЈје друг ж прнјатељ, поверљжво  саошптио, да с њом већ нису чиста посла. Она ну je  y врло раздраженом стању нзговорнла неволжко тако-  вжх жзраза, којж већ казују, да je кржза вастувила.... Она je , sao што знате, још од дана су|ен,а врло  болесна. Неколико дана бвла je y занесеном стаљу.  Ломоћу лекарског заузвмања —  дошла je себи ; али  je још тако слаба била да нвје смеда своју постељу  да оставља. Од вре два дана г. Андронитнна болест  узме озбиљан карактер. Синоћ je изгубила реч. За ово  je- од неког сазнала в Адела. Ово je на љу још rope  дејствовало. To je вриродна ствар.... Јутрос ce г.  Друин запрепастио, вад je ввдео свроту девојку где  je устала, обукла ce —  као да јој нвје ништа. Ушла  je  y собу своје матере, вала на колена в почела да  нариче —  као да јој je нати већ уирла.... Г. Друин je етао за тревутак. Адела ннје опазвла  кад je y собу ушао. tMajBO моја, иоја елатка мајко —  зар ме остављаш?!..  Ва коме?... Разберв ce —  погледај.... реци још коју  реч твом детету, твојој Аделв!.... Опростн јој!..,. Она je  твој убвца,... Што Е ути т? ... Твоје te  дете отрчати  Ф лавију.... иолиће ra за опроштај.... Он je добар...  Он te  ти опроствтн...» Г. Друин јој мете руку на раме. Она ce тргне  вао опржена. Очв су јој необвчно помуЕене биле —   то беше р |ав знак..,. Она иу рече: f  А, г. докторе —  ви сте?!... Ето вндвте —  мени  аије ништа.... Ја саи савршено здрава..,. Али моја  вукавва мајка..., гледајте je —  zote да ие остави на  вевв!... Спасавајте je , г. докторе!... она не сме да  умре.... ја без ње не иогу да живии... Спасвте je од ово слабосАи —  ви, na —  бог : a ia fcy од оне  друге....» Кад je г. Друин видло неооичан израз на лицу  спроте Аделе, кадје то сравнио с беснлсленнм говороа  љенаи —  пало му je на уи да јадница није откуд  померила памећу. Он je уипта: сА од Еоје ћете je болести ви после лечити ?...>  <Од душевке.... Ова од тог nam ...» . Г. доктор је одмахс дијагнозом био на чнсто. Оа  je тог часа извеетио њеног очуха —• r. Мпшеља Мозен-  та^а. I I  —  то je, no мом мишљењу врло добро учннио....  Но савету г. Друина девојка je одведена y своју собу  п стављена под јаку прпсмотру. Она ce, сирота очај-  вачки опирала.... Викала je да je  здрава , да јој није  ишлта, да јој je матерпно стање одаганало сву бољу,  да она хпће да буде код своје матере —  на њеноа,  последњем часу —  да јој она затвори очп, да јој учинп  последњу детињу услугу.... To je био жалостан призор,  вељагае г. Шаноа.... Те несретне болести ииају, на  срећу, врло јасне п разговетне знаке,.-. Болесниа одма  почне да уверава —  да му није ништа.... п гато je  криза јача и оиаснвја, њему ce чпвп, да je on све  зравпјп.... Ово ce све појавило на кунавној гоепођици  Адели....» «А сад, >  рећв ће г. Ернш нешто замишљено —   <ако г. Андронита умре, a ћер јој позгери палгећу —   Какав правац п какав пзлаз —  треба да добије њи-  хова парница?... 0 , чудног обрта !... II мати н ћер —  soke да буду жртва несретног напада —  од оних  зликовацја» У TO M  ce врата на салону отворише. Собнн по-  елужитељ г. Кришов рече : ■ лЈедио писно од r. Мозентала председника сената  за г. Жздкреда де-Муља заступника г. Андроннте!...» Служатељ предаде писмо. Г. Жплнред га журно отвори —  црочита.... Беше  наетао савршен тајац. •. «Бог да јој душу опрости —  она je премжнула!...»  рече г. Жилкреди и погледа замишљено y своју дру-  жпну. — Сви су ћуталп: Ово ћутање први жрекжде г. Жждкрел : «Госжодин Мншеље —  погођен овим несретнжм  ударом, тражи савета, упутства од својих првјатеља....  За сарт Андронитину зна еамо он п г. Друин,,..» «Врло добро!» повика r. Криш Мањел, —  <треба  му y помоћ притећи.... Оа je заиста y великој за-  буна.... он може нешто учинити, a моше нешто и не  учинити што би доцнаје донедо рђавих последида —  не само за њ и његове интересе, но и за читаву  нашу партију.... Ја сам дакле^ господо, мишљеља : да  ce до сутра до подне не јавља о смрти покојнице....  Ви знате да смрћу престаје пуноноћство.... Сутра y  10 часова т. Бижо ke изрећи и саожштита пресуду  парничаржиа; a y 10 часова нек г. Друин Шииоа,  Kao домаћи лекар куће г. Мишељеве —  легалигае — потврди сирт покојнЕце. У овом ће случају сутрапше  саопгатење иресуде иматж закониту силу.... Гвож|е  треба да ce кује док je вруке. Ово je прво и најирече  шхо има да ce учини..., Сад нде друго од не иање  важности.... Ваља ce сад п за госпођицу Аделу поста-  рати,... ваља све за вреаена узетк на око.... Ако она,  ја ке желии , помери памећу —  онда, ко заа? —   X o ie  ла несретнида икад себи доћж?... те еу болеетж,  по Hecpetu, нензлечиве.... Ја еам иишљења, гесподо, да  и y овоа погледу сад одредпао шта нам ваља чинитв —  ца да свом пријатељу поаогнемо.... Он je очух  Аделин.... Породвце де-Рула —  нена више.... ћер  je истпна надживила иатер н пр тоае бп она пиала  бити наследвжца своје матере; алн —  «Суаашедша» —  холико je колнко и —  мртва.... ¥ овом случају,  a с погледом на трећу тачку под <Б> брачног уговора  нокојне Андроните и њена лужа r. Мншеља, овај иаа  право да наеледи госпсфицу Аделу, јер ова хачка брач-  ног уговора —  ако ce не варам —  гласн : <На случај аоје смрти илн, не дај боже, аоје ћерн  Аделе —  сво моје посмртно ннаље —  као и аојн  адн^ари —  остају y наслеђе мон мужу г. Мишељу  Монзенталу председниЕу великог суда y П.... » Тако je. Ја ce добро опоиншем. Он je онда заузи-  мао положај п место које ја сад нман....> <И та му хачка,» додаде г. Сен-Жери, даје већ к   сад право да сву кмаовину покојнице задржн y свок  зрнтежању —  све до пунолества госпођнце Аделе.... A кад je она већ пала y то несретно душевно стање —   онда до њене снрти —  као њен наследник....» <Добро би било, ве, већ je са свим нужно,> upa'  хватиће г. Бижо Де Саван —  да гомкфица Адела ис-  прати своју мајку до на гробље.... Немојте ме пнтати —  за што?... To fee целој ствари дати иовољан пзлаз....Ј   <Врло добро!» повика г. Криш  и погледа смешећи ce ио дружпнн. <Мисао ти злата вреди ! >  прихвати г. Сен-Жерм.  <Ми je потпуио разумемо, г. Бижо!» додаде г. Жил-  креде, a иреко уста му ce развуче сатански осмејак, —  tjëc, ми je разумено, усвајамо,... Она fee целу  ствар довеети своме циљу.,..» <-Још вечерас>, рећи te  г. Ермш Мањел, <ви ћете  ее, г. Жнлкреде, ставити на раеполошење нашем ожа-  лошћеном прпјатељу.... Изјавите му y име свију нас —  његових пријатеља —  наше дубоко саучетће y  његовој превеликој тузи, и кажжте му, да y свако доба  и y свима приликама може рачуиати на наше екромне  услуге....» II —  после овога, они ce разиђоше —  сваки на  своју страну. —  —  —  —  —  —  —  — Сутра дан равно y 10 часова седаица краљевског  судбеног стола буде отворена. Пред судском двораиом  беше небројено света. Врата ce судска 'отворише и по-  служитељ што ua вратима стоји —  огласи : <Нека уђу нарничари што ce суде о драгоденој  Драгодена огрлица 12 огрлицп... Слушаоцп само они могу y tn  војн имају  бплете на своју личаост. »  — Неколико ie зганута требало док су слушаоцп и  нарвнчари заузелн своја места.... Г. Мишеље беше ја-  вко суду да не може доЕи због слабости своје жене....  Од слушалаца пе беше дошао г. Огист Дегиљ: a од  сведока —  старц елепи јувелир. Настало je Еутање.. Свак je е нестрпљењем ишче-  кивао пресуду. Г. Бижо Ле Саван разгледаше некаква акта. Оба  члана гледаху преда ее. Г. Флавпје беше нешто блед u потрееен ; a  г. Бо  cnje, вегов цуиожоћиик —  хладан као стена Г. Жил-  вред гледаше охоло по публици, a с часа на час no-  гледаше на тужнлачку страну, п тада бп .му преко  уета прелетно пронпчан и пун пакости осаејак,...  Његово држање не показиваше човека кога мучн не-  пзвеспоет.... Г. преседник уетаде. Ов поче доста ниским тоном: .  сЕраљевски еудбени сто размотриеје акта по ова-  не спору, On je ценно тужбу тужиочеву n наведене y  н>ој доказе; ценио je одговор тужене стране a све  остале наводе њење, —  па je нашао: а, Да je тужпдац —  г. Флавије Рпвпјер, згедиципар  четврте годннс —  доказао: да je он рођен y законон  браку пок. Артура маркнза де-Ривпјера п овога еупруге  пок. Ане ро|ене Севнњске, н по томе да je on њвхов  законнтн сзан и наследник; б, Доказао je , да je његов покојни отац Артур на  евојој смрти одредно свон спну Ф лавију за стараоца  свог цријатеља Бомјера де-Рула, врвог мужа тужене  г-|е  Андронате и да му je тада предао на аманет и  чување једву златну шатулу и y љој драгоцену огр-  лицу y брвлијантима, смарагдима и рубинима y вред-  ностс од 1,200.000 дпнара; к, Да ce пок. Бонјер примио и старатељства н  аманеда; г, Да тужитељ нпје доказао, да je тај амзнет пре-  шао по смртп Боајеровој y руке тужене г-|е  Апдро-  нвте: a још мање да га ce она цримила ; д, Да тужитељ ннје могао ни то да докаже, да je  сада спорни предиет —  шатула н огрлица г-ђе Андро-  ните —  онај исти драгоцвни адиђар,  што га je  његов отац Артур предао на смрти свом пријатељу  Бомјеру. Ово ce не види ни из једног y тужби при-  ложеног документа (види прилоге под ta», «б>, и  < в*.) —  Ово нису могли да потврде ни она два све-  дока испитана y Лондону ■ —  r. Џон Петар п овога  'жена г-ђа Бела — Да ce ово последњеможе uo закону наШен —  (§....  нашег rpaij. закона) —  узети да je доказано, —  то  су требала да нотврде три безизузетна сведока.   Тужплац ово није иогао да пости:гне,а ево пз којих  судских побуда : По јасној «аналогији» нашег суд. rpalj. поступ ка, a с погледом на join јаснију <аналогију> §.... истог 12"\ завона —  нико не може бити сведок y свом делу.   Сведок —  r. Авриљ Дуфержн, стари п слепм јувелжр —  с-ан вели, да je он градио огрлицу пок. Артуру  оцу тужиочеву, шта више ово тврдж и сам тужплац : a  то ће р ећ и , да je сведок Дуферпн п y свож делу и  (да сад сведочн о свом соаственом делу,  што бж бижо  противно јасним наре|ен.има горљжх завонсЕих про-  писа. Суд овај, дакле, не може прпмптж сведока Аврж-  ља Дуферпна за безпзузетног сведока ; јер он je y свои  делу сведок —  за то je изузетан. Па баш п кад би ce  узело, што je неиогуће a да ce закон не повредн, да  би поменутп сведок могао сведочити y свом делу, —   онда му сведоџба не би вредида из другог законског  узрока. Узрок je тај, што je сведок слеп , a треба да  сведочи о ономе што треба вждити и познати п рећи  суду —  sto je —  видео can ж познао саж>. Сведок —  Авриљ Д^ферин слепи јувелир —  нпје могао нл  видетж ни познати спорни предмет кад жу га je суд  ставио на углед п упитао га: * je ли оно онај предиет  о ком си сведочжо. >  Сведок je ћутао. Наравно , јер  je слеп. За то ј е изузетан; е, Суд није нашао за нужно да вештаци одреде  да лв ce опис слепог јувелира слаже с изгледои спорне  огрЈице; јер би то значило да je сведок тујјп н  очнжа  виджо па сведочио. To je противно закону. Сведок не  иоже, не сме сведочитн тш цо туђу виђењу нж по чу-  вењу. ÏÏ с овог разлога овај је.еведок изузвтан.  С  овог разлога тужилац je остао без пуноважна и пуноправн8 доказа; с овог разлога суд ce није хтео да уиушта  y одеиу сведоџаба она друга два сведока. A sa што ?  —   Ш то je анхова сведоџбај, беб оне треће, непотпуна,  па ма они —  сведоци —  бнлп безнзузетни, и ж, Да ce из горњих разлога и судских побуда —■   тужилац има одбити од тражеаа као недоказана, и осу-  дитп да плати: туженој страни 1200 динара, сваком  сведоку по 24, a суду парничну и осталу таксу. Тако пресуђено y седнидв краљ. судбеног стола  16 маја 18 ... № .... y П .... Публика као громон поражена —  погледала je с  пуно огорчења и презирања на зелени судбени сто...  Г. Босије: био je блед као сирт ; a г. Флавије ce само  смешио с чуднои неком иронијом.... X II —  Гробље je место које буди y нама лобожно  поштовање —  поштоваље према мртвима, настави г.  учнтељ даље. Оно je место освештано —  плачем и  ридањем.... Питајте коју хоћете травку, који било ми-  рисав цветак што расту ва оним тужним зеленим  хумкама —  они ће вам казати: ми смо чеда суза и  уздвсаја ! На гробље излази свако божје јутро uo која уцви-  љена мајка, излази на гроб своне чеду, своме једин-  чету да ce с њиме јадна разговара : <Па зар тзЕО, вељн јаде — Мој поноее ! Ти остави мајку твоју —   v Кукавицу, Без ракола мајчиаога ?... Е уку иени!... Како ти je, епве, било — H o t ноћпти, Без најчина загрљаја — Моје nepje, Без најчпна миловања — Pàeo моја ?... Мајка те je научнла-— Еито цвећа, Моје сунце потаЈгњело — На обзорју, Да на иојвм заспиш грудма — Сад еу пусте!...> Тамо долази п тужна сестра —  да ожали брата  јединога, па кад издалека смотрн вечну кућу свог  поноса —  она запишти: <Ево твоје сестре, брате! — Дошла ти je, Да ти види дворе беле —• Јаде своје; Да упита брата свога — Сестра црна, Je ли вену без еестриде — Кукавнце, Kao што je срцу моме — Каненоме Без свог брата без поноса — Сестринога !...» Тамо излазе нејака сирочад, да потраже мајку своју  —  да јој ce сити најадују, нажалују —  како ин je  без мајке роЗјене, како им je без мајчпне неге и без  ниловања; да јој ce потуже како ce јадни и нејаки  потуцају од немила до ведрага... Оии иопадају на  хладни гроб мајке своје —  па je впчу —  чини ин ce, е Hs она чује  Чини иа ce, устаће сирота, да загрли децу своју —  своје сиротане, голуждраве тпће,  остављене без нжгде никога..., Они пиште, вичу своју  ранитељку.... O i престанте?  пе пиштите, не чекајте —   заман ваи је Ц <Што гроб хлађан једном свати, Назад више ои не в р а ти !...» 1 ) Гробље je освештап храи плача и ридања.... Гробљр je тајанствен уздигнут прет. Он сваког  опомиње : «Узаи ce науи.... шта радиш?... што бучеш; што  гониш, што опадаш, кињиш, вређаш —  што злсбно  подмећеш ногу слабијеву, иевпноме?... Што грабиш,  што отимаш —  што жудшп толико за пролазним зе-  маљскпм благом?... Зар заборављаш да и теби ваља  једном леКи иод ово хладно, зелено бусење?!... Погледај Ј) Бранко. само ове овде што je no њииа порасло бодљжкаво  трње —  коров, погледај оне што жх чува но вавав  савео п тужан цветак —  погледај овај силан свет!...  И он je негда као и тп сад, весео по свету одао ; и  он je, као и ти, уживао красоту љупког npoiefca и  трпио сурову зиму ; ц он je, као н ти, y својна гру-  дима гајио недомашне жеље, чезнуо за прекомернин  зеиаљским благом, криоу  срцу своме —  јед, пакост  завнст, злобу; гонио слабе и нејаке; тежио за вла-  стољубљеи —  и он je , као и т и , био дигао охо-  ло главу и аислио —  е je његов свет !.. Па ето  впдши —  од свега тога —  шта je остадо? —  Оно  страшно ништа!...  Упаити —  и ти ћеш најпоеле  бити ништа!!... Саио je вечнт бог н —  добра дела  човекова !...> Гробље je немо, али његов немушти језик најбоље  разуме душа наша.... Јазик тај потресе и окореде  зликовце.... Језик тај тешп гоњене и уцвиљене. сВи сте гоњени, кпњени, мучени —  вп ннгде не  нађосте спгурна крова и одмора ?!... Ходнте !... У овој  светој, y овој вечптој варошн иртвнх чека вас вечит  мнр.... Ово je ваше вечпто боравиште.... Овде неиа ни  беда нн невоља. Ово je место где злоба, пакост,  неправда —  пзлазе иред праведнп божији суд....» Јес, јес! —  Гробље je место, последња станица, где  ее човек заустави од дуга п трудна пута —  где  легне да почине вечитн санак бвој.... У  доба наше прпче централно je гробље било на  санок пзлазу дугачке улице Монмартове, Ову су улицу,  пресецале иноге псбочне улице: a ова, где je стано-  вао старп елепи јувелир, излазила je' на њу баш до  самог гробља. Сутра дан по саопштељу пресуде готово све су  новине огласиле, да ће ce тог дана окб шест часова  no подне предати матери земљи посмртни остаци ви-  соке покојнице r-|e  Андроните. <Монитер» беше донео и као неки мали програм  ове тужне свечаности. <При опелу>, вељашесе, <чинодејствоваће из почасти  њпхова екселенција високопреосвештени архијепископ  Антоније Лоарски, њихова преосвештенства: Ханри де-  Лорен владика бретањски ; Гидон де Рошефукол вла-  дика руански и Јустин де-Бањер велики предикатор  краљевски, владика еаонски —  с још 40 свегатеннх  лица._> —• Око пет часова по подне зазвонише звона на ка-  тедралу —  саборној цркви, a за тим и сва друга на  оближн>им храмовима. Око пет и по часова већ су летили полицијски по-  служитељи да рашчиете улицу Монмартову куда ће  пратња проћи. Она ce помоли. Напред иђаху y дјгачкии редо-  вима ученице и ученици, за овим y два реда бого-  слови, за њима певачка дружина, за овима свештеници обучениуцраеодежде сбелин крстовпна ; a y прочељу беху  великодостојницн црквени окружени |аконима п архи-  ђаконнма. Још из далека ce вп^аху висока п богато  урешена мртвачка кола с велнкжм крнлатаи и позла-  ћенна ангелчма. Кола беху запрегнута са шест коња  поврпвених црнои чохом до саме црне земље. Поред  кола Je шпло по 12 y црно обучених богослова с  великии воштаним свећама. Под небом од кола као  на нрестолу беше положен мртвачкп сандук с висо-  R05I покојницом..., Над њеиу ce главу беше тужно  надвила богиња плача п рндања. Мртвачкп je сандук  бно нокривен чптавим сплетовпма од цвећа. Ga стране  ce виђаху грбови породцце Бонвпљске. За мртвачкпм колима пшла су друга кола запрег-  нута с два белца. У  колима je седно г. Мшпеље  Мозентал супруг покојнпчин, с десне стране његове  седпла je сва y црно обучена геспојјнца Адела.... Поред  овпх кола с десна je ншао г. Друпн Шпноа домаћн  лекар г. МпЈвљев, a с лева r. Жилкред де-Муљ кућпп  прпјатељ п заступник високе покојнице.,.. За колпма  су ишлп члановв сената, a за овниа вреставнаци  евију осталих падлежателстава велике престоннце IL...  e иноги други отменп сталежи грађанн, иознаницп  пријатељи уважене куће Мозенталове. Ишло ce са свив полагано —  баш како je и долико-  вало овом свечаном тужноа спроводу, овој потоњој  пошти која ce чинн внсокој покојници. Госпо|пца Адела гледаше y мртвачкв сандук своје ниле згајке. Њени погдедп беху необпчни —  упдашени.  Она беше престрављена. Суза више није инала. Голема  туга, страх, необпчнп потрес душе —  обично пресуше  изворо суза. Тако je и код Адеде било... Скупило ce  irfloro што шта —  a смрт материва —  пређе сваку  меру. Адела беше и сувише слабих нерава... Она није  иогла поднетп оволпко удараца —  једно за другии....  Г. Друин Шиноа нпје скидао очају с ље; a с часа би  ce на час окретао те обраћао пажњу једног нана  непознатог господина. Овај би с особитозг пажњом ме-  рио кукавну Аделу, па би ce после задубио y неке  мисли..., Непознати овај човек беше необична лпка и обли-  на. Пмао je дугу, густу —  готово првену браду. Она  ce спуштала до испод појаса. Једва му се ви |а ху очи  исиод веливих, руњастих, на челу састављених обрва.  Hoc му беше роав од великих арапских краста. Косу  je имао низ ле|а спуштену,... -Једва ce видело нешто  лица y овог човека с главон готово са с.вим обраслом  y браду, бркове, обрве и косу.... И он je пошао да учини потоњу почаст високој  повојници; a био je , ваљда, познаник —  a можда и  човек од нстог заната —  г. Друииу Ш иноу денаћем  лекару куће Мозенталове.... Звона су још једнако звонила. Кроз ову јеку од  звона —  пробијало je кроз ваздух велико и тужно — «Свјати боше! Готово y исто доба кренуо ce и други један спро-  вод —  из друте побочне улице. H он ce упутио право  улицп Ноннартовој, a отлен великон центрадном гробљу.  Кад je био на самом пзлазу на улицу Монмартову —   ту je морао стати —  док про|е спровод велпке по-  којнвце. Сиротпња мора и по смрти да ce скдања с  пута богатоме !... Малени и беднн спровод овај кренуе ce управ од  стана старог п слепог јуведира.... Да ннје он од куд  cnpoiias умро ?  —  Јес —  баш он. Њему ce нешто  провдило још од дана су^ења.... Нешто потрес душев-  нп, нешто јачи наступи костобоље a негато п године  —  дубока старост —  еле —  скупило ce много којешта....  Он нздахну баш оног дава кад je пресуда парнича-  рпма саопштена, Уиро je  на рукаиа оног добротвора.  Ту ce десио п малп Фабијан. Овај je плакао —  као  да му је старац одпста дед бпо.... Последње речи стар-  чеве бпле су : <Нпје ira жао што мп бог није пспуиио моју  највећу жељу.—  што зга није повратпо внд!... Чини  мп ce, да je садааи нараштај одвише загазио y те-  шке и неопростиве грехе.... Лакше мп ce растатн с  душои, кад тб бар својин очима не видим.... Збогом  пријатељу !... Нека ти бог нлати за добра, која чиниш  бедним и невољнии !...» За тим ce окрете налои Фабијану —  па му рече: <Ти си ме, чедо моје, депо слушао; ти си ме опет доста пута разговорио Ја немаа чим, да тн нлатим...  Нека ти бог плати !... Буди добар и пошхен —  будн  увек иш остив преиа беди и невољи, па ћеш бжти  сретан п  задовољан !... Видиш, ја  саи живио сто трн  године —  ко ће- од вас доживити оволику старост ?...  II иенп ce опет чини да сам ce јуче родио !... Ш та je  y вечности сто година ?  —  Један трен..., Ја уђох на  једна врата y овај свет —  сад на друга излазин....  Све ce то свршило док удариш длаа о длан.... Добра  дела не умиру —  она су вечна као што je вечит и  —  бог !..._> Пред oBEii скромнпм спроводон ишао je стари и  погурен свештенак г. Жервеј. Он je био овом сиро-  машнон крају парох. Парохија je ова после ревулиције  са свии посрнула. Од ње ce клонио многи г. iiona.  С тога je неколико го р н а  била удова. Еад бн ko y  овои крају умро, онда ce већ y напред знало, да ce  опело неЕе платитп. И док ce одрефивало који ће  од суседних свештеника —  покојника ил покојницу  опојати, док ce хватао рачун чији je ред, —-  прошло  би по неколико дана a често и ло неколико недеља. ...  Многи су опеванп пошто су већ давно сахрааени, a  нногп су остајали п неопојани. — Г. Жервеј je био око тридесет година капелан —   г. Луцију протојереју y кварту С.... ца опет никад  није могао имати две јаке за вратом Причало ce^ да  je г. прота сам чинодејствовао y свима отменим до-  мовиЈга своје ларохије. Од овог прихода капелан — no уговору кој ii je иаао c г протоа —  није дсбнјдо  ни nape. Г. Жервеј je жшао сиромашним кућама.. Ове  обично нпсу цлаћале —  не што нпеу хтедв, већ  што нп су пмале од куд. Аји опет г. ЖерВеј je мо-  рао водитп тачан рачун од сваког крштења, венчава,  опеда, молитве, водице. Прп склапању рачуна —  г.  калелан je морао на свој рачун лримати сву вересију.  —  Кажу, да je и то било предвпђепо једном тачкон  y уговору. Најпосле ce г. Жервеју досадл ово вођење рачуна.  Он преко неких својлх пријатеља, a врншоз од r.  лроте, нзрадн те му ce даде ова напуштена парохија.  Off je био с вом задовољан, ако ни због чега, a оно.  бар од то доба нпје морао водптп рачуне од прихода  a јгного  мање од пропасне вересије.... Ово je дваде-  сета година кано служи своју парохију, и никад ce  није десило да ce ко на н >  илп он на кога потужио.  За све то време нико нпје сахрањен пре но што би  ce опојао. Било му je преко 86 година н опет ce  врло добро држао. Са старим ce јувелирол лело па-  зно. To беше једини човев y његовој ларохијл ста-  рији од њега. Стари овај божвји слуга молно ce п јутрон и ве-  чером господу богу и спасите.ву —  да лшлостпвин  овом погледа на бедну сиротињу којој je он пастир.  И бог je његову иолитву услишао. Има неволпко го-  дина како ce јаввла једна милосрдна рука y овом од  вмућних људи напуштеном крају. Рука je та мвогој бедп и невољи прнтекла y помоћ баш онда кад je  беда нзлазила иа свој вршак. Колико ее еирома, све-  штеиик старао да сазна за ту добру хрииЉанску  душу, па му све би y  заман. Ou je y свакој својој  иолитви понлњао тог непознатог добротвора и благот  дарио богу ва његовој великој милости. Његови даро-  хијани беху јбш једнако сиромаси, али онп нису бжли  више бедни. —; —  — Стари je свештеник ишао пред мртвачким колина.  Он je тпхо и смирево певао : «Свјати боже!....> За љии су полако клопарала стара оклепана мрт-  вачка кола. зацрегнута с две маторе п мршаве кљу-  сине. Ово je једино благодејање које je општина овом  свом крају учииила. За колтаа je ишао једаи човек  умотан y црно. јапунџе; с десне стране његове ишао  je мали Фабијан, a с леве г. Флавије Ривијер и г.  Босије a за свима њима жшло je join пуно сиро-  тиње. To беху сиирени варохијани г. Жервеја a су-  седи покојног слепог јувелира., . Кад je овај скромнн спровод хтео да изађе на  улнду Мокмартову и охлен да окрене централном гро-  бљу —  вечитом становшпту покојникову, —  онда је-  дан нолицајац даде знак старои г. попи да стане.... У  то време баш наступаше свечани спровод високе?. по-  којиице, г-|е  Андроните.... Видило ее г да су покојник ( -   и покојница још на овом свету, да још виеу етигли  оиамо где смо сви ра вни !,.. . Смрт Андронитина необнчно je дврнула и Ф ла-  ввја. Све му ce чивило да je и он колпке тојико  до-  прпнео да она овако напрасно свршн. Он беше већ  готов да јој за све своје патље опрости. Жао ну je  било што му ce није дала бар једна прплика да je  види —  живу. Она жена из вегова'раног детињства  још  му je била y памети. Чинило му ce сад бв je  позвао. Кад je  чуо први пут за аеву смрт —  одиах  ce решио да бар издалека пристане за њеном прат-  вом —  да je бар мртву вждн.... Еад je пред само  вече, дошао y свој стан —  беше Befe на чжсто да fee  јој сутра на пратњу отићи. Јес, a i’ он. нефе на  свои стоду једно мадо пиеманце. Отвори ra —  про-  чита,... Ново нзненајјење! — Пжсманце je гдаснло : <Bam Tpefeï сведок —  стари п сдепи јувелнр,  потресен вашом парницож, данас равно y  10 чаеова  цре подне —  лресели ce y вечност.... Погреб fee бити  сутра О Е О  шест часова по подне....» <Чудна посла, необвчне прнгоде —  еаме заго-  нетке!... Ово je онај нсти рукопис —  познајем га до-  бро!... Сиромах старац — добра душа!... Јавља мн ce  вад fee му иогреб бнтн —  знам шта значи.... Треба  да учиним последњу ношту овон добром старини...  Можда би и он још који дан живио —  да није мене  бнло.,.. Зар сам ја за то на овом свету —  да сноје ближње шаљем на другп —  свет?... Био саш ce ре-  пшо да њој одем на пратљу, да бар мртву видии —   ду чудву жену. Ш та да радим ?  —  Да питаи г. Бо-  сија —  знам шта fee ми рећи. Тако je. Пћи feeao ста-  рон јувелпру.... И треба —  он fee и онаво једва кога  нмати да га до вечне куће испрати....» Тако je мислио г. Флавије, кад je оно аношшно —   без потписа —  пиемо прочитао.... Кад je спровод старог јувелвра заетао —  док про-  i>e овај високе покојнице, кад ce зачу y кору певано  велако «свјати боже!....> Флавије ce, гоњен неком не-  одољивом силом, врогура кроз свет до на улицу Монт  мартову. За њш  'беше пристао и г. Боспје. У то баш доба наступала су мртвачка кола. Фла-  вије бади поглед на мртвачки сандук. Ок je био за-  творен. <Дакле je ни мртву не могу да видим?...> Ово je и нехотично тако јаено казао, да су ce  неки овренулн да виде —  ко то рече... Он je био 'одвећ потресен. Он гледа два мртва  људска створа —  таво тесно везана за вегову зло  сретну парницу; два спровода, две пратње — једна  ce о другу сударају.... Чињаше му ое, е види y свеиу  тон неки тајанствен прст —  врст неког вишвг бића;  чнњаше му ce, е fee иртви да устану, да проговоре  Драгоцена огрлица. 1* —  да га па одговор узму.... За што ? —  Он то није  знао. Он je мислио: <Ова два мртвачка сандука —  ово су - —  две  жртве мога каприса!...» У том иаиђоше н кола y којижа je седио r. Ми-  шеље с Аделом. Спровод je ишао са свим полако —   ногу пред ногу. Адела je непрестано гдедала, она очнју скидада  није с мртвачког сандука своје кукавне најке. Њене  велике, помућене очи, њене црте на лжцу —  иока;  знваху, да je срце y  ове несретне девојке прокпнуто  a душа смрвљена. Она je изгледала као с неба палн  авфео —  згруван, раздробљен о годо п хладно стеље  ове грешне земље..,. Флавијевп ce погледи укоташе на љеном тужном —  но и чаробном лиду. Он ce сав стресе. <Тоје она... она је!> — прошаптао je уздркталим  гласом. Он je мвого што шта слушао о овој узор девојци.  Он je тада првп пут впдио и —  познао je. АЕфелска  слика њена бпла je дубоко урезана y  душу љегову. И  он сад виде ту слику —  бледу, тужну, он виде савео,  згажен —  најлешпи цвет. Он помисли : <Ево и треће жртве моје дивље ћуди!... Ја сан  овој девојцн: убио матер —  па и њу саму.... Ја сам  бедник —  убпда!...» Његове ноге почеше да клецају. Кола про^оше, про|е цеда пратња, a он je стајао вао окамељен —  он je укочено гледао ва оно место  где je Аделу видео.'— Кад je епровод Андронитин подалеко измакао, онда  онај полицајац даде свештенику знак да ce кренутп  може. Пратња ce крете и npoije, a Флавије оста нено-  ничан.... <Шта ти je, човече?... ајдемо !> рећи ће му г.  Босије. Флавије je 1>утао. Он то није чуо..,. У  тај мах про|е баш иоред њих онај неш ш ати,  y  црно -јапунце узготани, тосподин —  пратилац пок.  јувелира. И он беше због нешта изостао иза пратае.  Кад je био поред г. Флавија и г. Боспја он застаде....  Хтео je сигурно да им нешто рекне; али ce на јједаред  предпмисли и —  полако оде за пратњои старог јуве-  лира. Флавије од свега тога није смотрно ништа. Пред  веговим ce очима беше почео хватати мрак —  он  умал’ што не посрну, не геаде... Cpeia je велика што ce уза н >  десио његов при-  снж пријатељ —  Воеије. • ЈЛ Сутра дан донее je «Монитер» под рубриком —   «Доиаће вести> —  ову нотицу: <Неерећа не долази никад сама.... Многоуваженог  г. Мишеља Мозентала преседника сената —  згодила  je још једпа домаћа несреБа. Сарт честите г-ђе Ан-  дроните y толикој je мери потресла нерве њене ду- 13* боко ожалошћење ћери госдођице Аделе —  да je c e-  рота девојка са свим померпла паиећу. Знацп ce болести опазише још при опелу. Cpefea  je те ce ту десио г. Друин Шпноа, домаћи лекар г.  Мишељеве куће У  почетку ce мислило да болест неће  узети озбиљан карактер и да неће оставити никаквнх  даљих последица. Али још путем, идући гробљу, бо-  лест je почела да узима све већи и већи мах Адела  није скидала очпју с мртвачког "сандука своје матере.  На самои гробљу крпза je узела још већу сразмеру.  Ту јој ce већ није смело дозволжти да гледа кад јој  се-мати y гроб спушта. —  Она ce отимала, очајнпч-  ки викала —  не, грозно je опзсивати онај жалосни  прнзор. Кад су je кућн довелн —  болест ce појавила  y најстрашнпјој слпци својој. Г. Друин Шиноа са још два лекара констатовалн  су : да je болест дошла од јаког душевног потреса, п  да je већ ушла y своју друту мену, a брзо вено раз-  впјање даје основану зебњу да Le y скоро прећи н  y трећу фазу и онда —  остаје врло мало наде, да  ie  злосретна девојка икад двћл себи, Али, о свему овоме, још  није дао своје мишљење  наш славни пспхијатриота г. Мпшон Даженоа....< X X I I —  Ми сно, наставп г. учитељ своје причаве, већ  једном наговестилн, ^да je г. Огист Дегиљ био је-  дан од најбогатпх трговаца y IL... Свет га je ценио да ииа y саипи [непокретним добрима на  1,000.000 динара, a још толико, ако не и виш е, y  свом обртном капиталу п y разнин банкама. Причадо  ce да пма y саиој инглиској народној банди 3 иили-  јуна e y два новчана завода y IL... 4,000.000 динара.  Али, ја држим, да je ово било претерано. Свет обично  претерује y свима својим нагађаљима. Hero, како тако,  опет je било извесно да je Огист Дегиљ стојао врдо  добро са својпм имовшш стањем и, што je најбоље, он  ce ником није хтео да задужује — ■  знак да није имао  потребе.... МеЗју тим, он je радио с Лпонои, Марсељоаг,  Хаибургом, Лондоном, Ливерпулом и многим другим  трговачкин варошииа.... У  свима тим местима —  кућа  <Огист Дегиљ> —  сматрана je за најсолиднију а, бог-  ме, и за.најбогатију. Ми смо на једном месту већ казали како ce гово-  рило, да ce богатство Огистово датира од револудије,  и како нико није могао да сазна: ко беше овај човек,  од куд-'До|е он —  како ce овако обогати ? — Ова je питааа постављао радознали свет; a па-  косни и злобни би језици одговарали: «Хе, знаио ми да ce то тако лако не могу да  намлате толике силне nape.... Ту je морало да буде какво масно «торба - дан>1 ......Док ce једном не смркне —  не може другом да сване.... Мртви не говоре !...>   Све je ово значило : да je нечије богатство при- 1  Турски израз — значи: кад ce кеса y кесу сруча,  кад ce нечије богаство коме привали. naio —  онаЕО еспод  руке —  Огисту Дегиљу. Да je  тог неког појела помрчина. Сва ова нага^аља долазила су п Огнсту до уш ију.  Кад би га k o y очи хвалио —  он би ce намргодио,  a кад су му горња подметаља и клевете достављане  —  он бж ce само насиешно. Он je био y сваком погледу редак карактер —   прави особељак. У  трговачкии пословнма биоје бнстар вао дасица.  Није ce знадо плп je вичнпји y куповнни ил ијевеш -  тији y продаји. Врло ce често дога^ало да je он нај-  маве оне робе куповао, за коју су остали трговци  вратове хтели да поломе. По ненад je он вуповао н  то живо куповао ону робу аоју нико не тражи, за  Еоју ни изгдеда нема да ie  да ce тражи, У  овом би  ra едучају многп трговцл жсмејавали. Али вазда бн ce  показало —  да je Огнст знао шта ради. Читавн су  капжталж пропадалж на оној робж око које ce трговцн  онако отинаше'; a на овој другој —  што je нико не  шћаше ни да погледа —  Огнст ј« <терна> правио. Онда би по неки реклн: <Овога човека баш срећа служж— да |убре вупи,  продао би под здато....> Другн би паносно додали: «Њему јјаволи казују —  кад ваља шта вупити,  a вад продатп!...» Тако je Огнст Дегвљ постао богат п чувен тр-  говац.... Своје je млајје пазио и чувао као своју деду. Знало  ce да je најрадије y  својурадњу —  a жнао жх je мно-  гостручнжх —  узимао сжротане, тако рећи са улице.  Он je сам из почетка настајавао да ce новајлжје жз-  веџбају y  послу на којж je које одрејјжвао, ж чжнжо  je све могуке да сваког привикне на рад,.., Он бж рекао: «Cairo je рад y стаљу да и најсжроиашнжјег си-  ротана усрећи.... Ma колжко човек да жма —  он опет  требе да радп.... Сам je бог усаджо y напгу пржроду  —  рад.... Погледајте малу децу —  она нжкад не стоје  беспослена; она мжсле да ce жграју — нжје. Онараде.  Дечжја жгра —  хо je клжца оног семена за рад, ког  je бог y нашу крв усадио.... Кад je ко здрав, панеће  да радж —  тај je убжца свој...,» 0 нераду бж рекао: «Нерад je жзвор свжју зала на свету....» Овако je Огжст Дегжљ говоржо својжм млађжм; a  свет je то опет друкчжје тумачжо: «Он тражи сиротжњу —  да шу џаба джржнџи....  Местжти ж раду вжчнж момца хоће богме плату ж то  добру плату.... Да je она «тврджца» плаћала момцииа  као што мж плаћамо —  виджлж бж мж његово богат-  ство.... Оно je  зној сжротжаскж !...» A кад бж којж од поменутжх сжротана постао са-  мосталан човек и жмућан трговац —  што нжје ни-  каква реткост бжла —  онда бж пакост опет жскези-  ла зубе: <Погледајте људи ову покондирену тикву !• Ово вам  je већ —  велпкокупац.... До јуче су га ваши нз опа-  нака јеле, па еад, гле, како je подиго h o c! . . .  Од љега  ce не може нпшта нж кунити нж продати.... Ласно му  je —  Огпстове nape —  не коштају ra много !... Ha-  mao лопов лопова па један ара на једну a другп на  другу страну. He зна ce који je сад од њжх двојвце  препреденији.... Може још |аво сломити ногу, да ше-  грт постане жешћи од свог мајстора.... Прпчевајмо  само док им тпква не прсне —  не ћемо моћп од  слрада npoin!...> A аво бп којж од млађих Огистових био непоправ-  љив, неупотребљив п штетан за посао којп му ce по-  вери —  na би га господар одпустпо, —  онда би ce-  обично п о тсме no која рекла... Свет воле да исноси  на виднк ту^е нахне.... Он нх често на|е и тапо где  их ннкако нема. Њему ce чиии да y туђем понпжењу  видп своје узвишеље.... «Знали смо мн то још y нанред», рекло би ce.  «Господар Огист je држао оног бедника све дотле док  сиромах ннје сломпо своју снагу ваљајућп ну бале с  памукон, бурад са ше%ером, намештајуАп п слажу^и  велике џакове е кавож no онии влажним магазама —   na сад, кад je сиромах онеспособио за сваки рад, a  богме ce y дерту мало и пропио, сад. кад већ није  ни затта —  љегов га немилостиви господар жзбацује  на улицу одакле га je и узео млада, снажна, здрава,  —  избацује га —  да тамо окапље од глади. Овп су вам богаташп људи без срца. За nape бп и душу дала,  Воли ти закинути од свога мла|ег, но да му бог да  здравља. Њпма je жпвот каквог сиромаха мањи шг  онај y мухе.... Али г. Огист Дегиљ прешо je већ сваку  меру !....» Око сахат ноћн сутра дан по сахрани пок. Андро-  ните и старог јувелира, —  седио je г. Огист Дегиљ  y  своме кабинету. Он je писао многа нека' писма —■   за све трговачке варопш. Чудо, тај човек, и ако je  бпо врекомерно богат, он je ипак сам водио целу пре-  писку са свима трговачким кућама с којима je ма  каква посла инао. Он je истина имао своје књиговође;  али опет je некако најволео да саи врши целу ко-  рееподендију и да пошту отвара. У  осталон ово je  служндо и д а ђ м  y  олакшпцу. Г. Дегиљ беше, затворио и последње писмо. Он за-  звони —  један од млајјих уђе.... «Сва ћеш ова писма предати на повратне реце-  писе, које ћеш мени још вечерас предати». Слуга оде. Г. Огист погледа на свој часовник на столу.... <Осаи и по часова» рече сам y себп, <а љега још   нема!...» За тзм дочепа једне новине —  «Монитер» — онај  исти број y  е о и  je била она нотица о несретном обрту  душевне болести Аделине.... Његово чело беше намрштено. a његови погледн беху упрти на оно место y нотици где ce вељаше да  je слаба нада да te  ова злосретна девојка доди и кад  себп.... <Злпвовци!.„ Ш та учинпше с љом?!.. Зарим прва  вега беше, да њену љуту бољу предају јавностп?...  да je осуде на вечну осаму —  да je убију.... Разбој-  ници! .. не —  ни овп не бн л ж и и  срца п куражи  да на овако грозан начпн —  једним: ударцем сврве,  унпште —  девојачвп глас; понос, углед, будућност !...  Сирома Боајер —  да му je устати пз гроба —  да види  своје кукавно дете —  шта ce од њега ради !... П њу  данас нема ко да гледа, да негује, да заштити.... Heiia  ко да впда љено проклнуто‘ срце, да лечи љенуболну  душу.... Ала je ова зежља огрезла y тешке грехе !...  Сиројгаштина ce давп y лору беда п невоља, a богаш-  тина плпва по окејану поквареностп.,.. Ова je болест  окуждла све ла и згеста,... Грозно —  не смем ни да  нажем.... П места, која су освештана —• са којпх бп  требали да по^у лековп против несретне корупдпје —   већ су окужена.... Настало je доба да човек мора да  очајава....» У  том неко закуда на врата.... «Слободно!» рече г. Огпст Дегпљ и поЗје вратпна  —  на сусрет госту ког je с пуно нестрплења чекао. Врата ce отворише. У собу yçe човек необична  лика п облпка. Пмао je дугу, густу —  готово црвену  браду. Она ce спуштала до испод појаса. Једва му ce  вгфаху очп испод великих, руњавпх на челу састав- љених обрва. Hoc му je био роав од великих арап-  ских краста. Косу je имао још гуш ћу. Она беше лепо  очешљана п  низ лејја пуштена. Једва ce видло нешто  мало лица y овог човека са главои обраслои y  браду,  бркове, обрве, косу. <Од кад те чекам, драгп мој докторе!..>  рече г.  Огпст и пруаш руку свом госту.... <Оди.„. седи на твоју  наслољачу —  па ми причај.... Нмали —  наде?...> Гост je ћутао. Он п р Ц е  и седе на своје место.  Одма ce вид:ло да су ово стари знанцп п пријатељи.  Они су ce тикалп. Тикање y оно доба беше реткост.  Тпкање je псвреност. Његово je порекло љубав —   милошта. У  речнику притворства, подлости, улагивања  —  нема речи <ти».... Мене срце боли што ce ова  искрена реч y нас изгубила.... <Питаш ме, драги мој Дегиљу, имали наде?... Ја  те не разунем», одговори гост, доста потрешено. «Дакле, несретној девојци нема лека?» упаде му  y  реч r. Огист и иребледи као крпа. <Сад те још мање разумем !...> <3ар ти ниси читао данашњи Ш онитер?» —  упи-  таће опет Огист. «Читао сам>, одговори гост хладно. <II ону вотицу о душевној болести сироте Аделе?» <И ону нотицу> одговори гост, <Па? —  три су лекара дали своје мишљење —   таво «Монитер» вели. —  Још сечека, драги мој Ми-  шоне —  шта ћеш ти рећи?... Ја стрепим!... Ти зааш  колико ми то дете на срцу лежи ...» <Ja ce чуднм, Огнсте, од кад ти поче да верујеш  <Монитеру>?! уппта гост смешећи ce; сти знаш, да  je то гласпло лажи п опадања, ти знаш, да све оно  што он порпче, да то ваља за истину сматрати. Тра-  жино, пспптујло н најзад ћеио наћи да je његово по-  рицаље —  порицање истине, п тврђење —  лаж. Тако  си требао и y овој прилкцп о слабостп госпо^ице  Аделе да узмеш....> На лиду г. Огиста Дегиља сијиу зрак неописане  радостп. <0, теби боже хвала!> повикао je тронуто.... <И  ти сп, драги мој Даженоа, сигуран, да ce на тон туж-  ном детету нлје појавио ни један знав душевне бо-  лести ?... > <То je испод сваке сумње>, одговори гост Огистов,  <Шта више, ја држим да су са овии иишљењем на-  чисто п она три лекара • —  г. Друпн Швноа, г. Борне  Латур и г. Герије Довен —  онн; који су и ппсали  ону нотицу y  <Моннтеру> —  п која ил, по свој при-  лици, нпје ни прва ни носледња. Ја сам ову, г. Дру-  инову и његових колега <сумашедшу> —  посматрао:  пратио сам свакп в>ен телесни нокрет, свани љен по-  глед, уздах. Ја сам нашао да je она здрава —  здрава  и телом п душом —  као ја  и тп драгп мој Дегиљу.  Њено бледило на лицу, свака њена цртида, њене по-  мућене очи —  показују само дубоку тугу детета за  својом изгубљеном мајком. II —  још бп нешто додао:  све би рекао, да на срду оне девојке лежп неки не- одољив терет a на душн велика и страшна тајна —   тајна, која je дубоко уткана y жпвот a непосредно ве-  зана за смрт њене матере. II то једино аоже да по-  треее, али нивако не жоже да лиши памети онако  здраву девојку. Радља аеног мозга, вених нера-  ва здрава je и не дотавнута. Само лаици могу наз-  вати ону y већем сразмеру тугу —  пореиећајем па-  иети, и то само ови даици, који не само читају но  и верују све, што y оној јавној трчи-лажн —  «Мо-  нитеру> —  пише.... Наше je доба истина сретно што му  je y некодико ујанчена јавна. сдободна реч, али, ето,  y  коликој ce мерж шјавило и јавно лагаае....» *Па за бога, Мишоне, што ти ниси устао да опро-  вргнеш ту јавну лаж?!..> уцитаће r. Огист свог то-  ста зачуђено. <Хе, ш то -нисам устао да својим ауторитетом опро-  вргнем ону страшну неистину? —- ииташ ле драги  Огисту. —  И ту ииа свога узрока. Она je нотица у-  гдедада данас света. Њ у су написада три левара —   a један je, но несрећи, кућни лекар г. Мишељев —   воји преставља оца Адеди.... У овом послу, по мом  аишлењу, лежи нека мистериозност ; а, ти добро већ  знаш, да je наше доба —  доба мистерија..., С том  нистериозношћу скопчана je сигурно и извесна цељ.  Сад ако ову цељ имају људи од <унлива», —■  онда  би моје мишлење још више нашкодкло кукавној де-  војци. Некон мора да лежи y ивтересу, да ове девојке  нли нестане, или да полуди —  што je једно исто. И тај неко,  кад je пмао куражи, да онако дрско и онако  јавно изнесе на јавност, да je померила памећу она,  која je и здравија и паметнија од оних, којниа je  дато право завоном да људску памет мере на јсвоје  теразпје и да речу, кад им ce свидп, и п  кад им ce  са стране да мпг: —  овај п онај поиерио je памећу —   y лудницу с њ и н!... Пиа прилика, мој драги Дегиљу,  кад п ми морамо да лрибегавамо некпи срествижа, која  смо готови да свагда осудимо.... У овој прнлици гос-  псфици Адели грози опасност алп не од поремећаја  памети већ од неког тајанственог интеуеса,  којп зах-  тева ии згање нп впше но њену невпну главу. Да  6n мп овом злочинству сталп на пут —  морамо до-'  бро размислити.... За то саи ја ћутао..., Ш та више,  ја  сам ce користио да из љене y јачој мери туге из-  ведем и сам неке знаке које ми ваља предходно- ис-  питати па своје мпшљеље дати. У душевнин болестима  могу ce често преварити и најискуснији лекари, на-  рочито y првпм појавнма. Тако су сад мојом престав-  ком доведене y  забуну и моје злосретне колеге —  они  мисле : —  Видиш, молим те, нама je требало, да ова де-  војка иолудж, наиа je то наложено —  да то мора да  буде —  a сад? —  мп још честито нп почелп нисао,  a она, сирота, п сама полуди!... Сад бар ми нисмо  криви !... Ја сан већ начисто шта нам ваља радитп па да  ce ова сирота девојка спасе од проласти; a богу оста- вљам нека он казни оне који створшпе иогућноет да  ce п y овој зенљ и, нашој милој домовини п овакви  прпзори дога^ати могу.... За то сам дошао, драги мој Огисте, да те с те  стране успокојим; али, y псто време, морам ти не-  што казати што te  те бацжти y још  већу зебњу....  Јутрос, чвм су оне не сретве новине донеле ону ноти-  ду —  није ваљда прошло ни по часа, ја ce таман  беја-х спремпо да пођеи на предавања, —  кад неко  стаде бесомучно да лупа на шоја врата —  да пх лепо  нстави.... сДа није који од подуделих умако, па по-  јурпо мени»; помпслим. <Би ће белаја, богами, ако то  буде. Дрмањеј врата биваше све јаче п јаче. Нико ама  ни да ce јави. Бејах ce нашао y чуду' Луда ce ж по  лупи познаје. С њима je тешко изаћи на крај кад  н и б о г  ири .руци немаш.,., На једаред y сред лупњаве  чујел говор.... Зачудпм ce. По тласу познам нашег че-  ститог пријатеља г. Босија.... Отворим’ врата брже.  Ииам шта и да видим.... 0 , чуда !... Знаш k o  je оно  онако бесомучно лупао?.... Нећеш m e веровати кад ти  кажем. He ја сам својил очима веровао нисам. Знаш  ли k o  je био ?  —  Мој најбољи ученик —  твој љу-  бимац —  Флавије. Било га je страшно погледати.  Беше сав разбарушен. Лице страховито развучено. Очи  су му севале ватром бесомучног. У  руци je држао  згужван «Монитер ». Кад ме виде —  он ми као срдито  пружи новине, ua онда промуклш  гласом иовика:  « H à!... ето посла вашег!... Зар ce овако прописују прки рецептп за оног ког јадн нешто више притнсну но обично Ово логично дитање обрадовало ме. Ади знаци су  већ бплп ту. Требало je кризи стати на пут. Ваљало je   сазнатп њен узрок. Gpeta je што ce ту десио г. Босије.  Ја га погдедам. Он ме je разумео. Знаш већ —  тај  човек злата вреди. Он мн je умео датп објашљеља a  да не раздражи болипка, Ериза je почела још  од јуче  кад je овај.први пут впдео Аделу —  на пратњп аене  матере. Било мп је све јасно. Ваљало га je умирати.  Зовнеи их обојпцу y  мој кабинет. Ја започнем: —  В п , г. Ф лавије, таате пуно разлога. Ово je   фаличан рецепг. За то га ваш професор нн потпвсао  није. Зар нпсте прочиталп да ce баш чека да и он да  своје шшљење.... Док сам му ово говорпо он je y не  гледао доста блесасто. To ме je ужаснуло. Јанаставиа: —  Они исти људн, којв су донели онакву пресуду  о огрлици ваше пок, матере —  раде да упропасте и  ову кукавну девојку. Непријатељи су одвећ силвж.  Алп je бог јачн, моЕнијп. Он je на нашој страни....  Адела je здрава. На ове речв —  Адела je здрава, он ce трже као  иза сна. Ово ме je обрадовало. <Боже помозп>, помнслпг.  Добро je. Ја наставим: —  Јес, г. Флавије, ја вам кажем она je здрава.  Она je само тужна —  као што мора свако добро дете  жалпти п плакатн кад му мајка умре. Уз ове праве Теринске жалости —  испрели су венн душмави ову  нотвцу Ви будите спокојни! За Аделу ce стара једиа  јака, врло јака рука.... Кад му ово рекох —  мени сину једна мисао, врло  сретна мисао!. .. Узех га за руву. Она беше врела. По-  гледа га —  љубазно и смешећа ce..,. —  Тако je, рекох му, —  рука je та силна и  моћна.... Она je и вас, г. Флавије, спасла Да. ње не  беше —  вас данас не би било aieljy живима... Она бди —  она ће спасти и Аделу. Ове су речи такав утисак на њ учиниле, да je преко  његовог лпца прелетио зрак неописане радости, зрак  васкрслог нада. Зрак овај чудотворно збриса ону гр -  добу са развучевих црта лпца његовог. И ја сиотрих  опет оио лепо и паметно лице нашег Флавија. Како  сам ce обрадовао?! To не умемда кажем.... Ово je био мој првп рецепт. Он je сретпо дјејст-  вовао. Сад сам дошао овде да му ирепишеш и други.  Тај други рецепт, драги мој Дегиљу, бићеш ти. Овог  часа пођи y аегов стан. Тамо Теш застати и г. Бо-  сија. Он већ м а  моја упутсгва. Време je да видиш  Флавија.... Кажи му све. To Te га са свии поврати;  јер знај, ако ce још једном понови y оноликој мерп  потрес његоввх нерава —  онда Флавија бог да прости!...  Ти хајде њему, a ја одбх куТи г. Мишеља Мозентала —  одох да будвим овом мотрим иа црне иланове оних  разбојника, разбојника којц почеше да отамају, арају Драгоцена огрлица 14 и свест невиних и без заштпте остављенпх људских  створова !...» To рече, г. Даженоа, па оде; a г. Огист Дегиљ  оста као овалевен y  -својој наслоњачп. Његово ллц&  беше бледо п тужно, a очп пуне суза.... X X I I I —  Љубав npesa блЕжњеж и себачноет —  то су  две протЕвностж, то су вечнп непрпјателн. Њ пх двоје  не мош ннкад да видшп пззшрене. Где видшд прву,  ту, знај, да нећеш наКи другу ; a где ову нађеш. от-  лен je прва прогнана. Љубав према ближњед: — то je најузвпшенпја вр-  лпна човекова, то je украс душе његове. Себичкост —   то je груба флека на лепож лику човекову, то je ae*  гово понижење. Љубав прена ближњеж —  чо je једина  преграда која нас делп од жпвотнње.... Ko нежа љу-  бавп према свом бллжљем, према свом роду п отаџ-  бинп —  то je животиња. Жпвотпња не зна нп за  евог ближњег ни за лплосрЗје, Животин.а целог свог  вева само гледа где Ке шта да домча, да прождере. —  Тако исдо раде п они којима je трбу и ближљн и  отаџбпна.... Да нпје 0 жјо онпх велнких п мплосрдних људи,  којн су преко свега љубили свој род, своју отаџбпну —  свог ближњег, —  данас не бп било друштво на  овом ступњу културе п образованости... ."Бубав према ближљем —  то je тројеугли канен вере Хркстове, то  je —  милосрјје. 0, да узвишена ли je, да света ли  je реч —  милосрђе ! —  Она гладна нахрани, жедна  напоји, гола одене, невјежу поучи, заблуделог изведе  на лрава пут, болна посети, понуди, тужна утеши, са-  мохрана н нејака прими под своје окриље.... Љубав  преиа блшкњем —  то je мата свију сдобода друштвених,  то je машала која разгони таму и предрасуде ; она  скида окове заробљеним, она ce хвата y коштад са  тиранијом, она подписујв пасош гонељу и самовољж.,.. Ko гаји, негује љубав према блжжњему —  тај про-  гони беду и невољу из своје отаџбине.... Себичност не зна ни за свој род ни за своју о-  таџбину. Она je без вере, без бога. Она ce pyra до-  брочинству, она исиева милоср^е, она плази језик на  светињу, на морал. Она je другарица злоупотребама,  насиљу, властољубљу —  она je десна рука'тиранији.  Она нодржава незнање, предрасуде, она пљује на *  светлост —  не би л’ je угасила.... Себичност je ве-  чити алијан неправдин. Њ их двоје подписују пасош  правди и правиди. Ko иде на р.уку себичности, не-  правди —  тај подгриза здрав живот будуКности и  стога рода и своје отаџбине —  то je издајник. <Чулж и ти, драги мој Босије», упитаће г. Фла-  вије извемоглим гласом, —  „ш та рече мој професор  г. Мишон Даженоа, краљ. психиратриста ,  на на- шој клинвцн? —  Он рече> да je Адела еавршено  здрава....» <Јес, чуо еам —  она je здрава....> <Алж јој грозж опасност ?... > <0д које ће je еласти онај истж човек, којп je и  тебе спасао из грозних руку баба Џоме; онај исти чо-  век, којж те je школовао, жзобразио, који ти je no-  вратио' твоје породжчно пме, којп ти je показао где  ее находи огрлнца твоје матере, воји ти je прибавио  доказе да своје право докажеш, који тж je пронашао  ii трећег сведока, којп те je, без сваке сумн>е, ж по-  звао на погреб старом јувелиру н који ce, као добрн  дух находж свуд п нкгде ; којн ce находи и y близинн  госпо|ице Аделе —  војп вндж, нојн зна све шта ce  ради y овом нашем јадном друштву !...» <П еог, нема сумње, познаје г. Мишон Даженоа?...»  <На свавж начпн>, одгбвори г. Босије. <3наш шта, драги мој Боспје>, повжЕа нешто жи-  в.ве Флавије, <ја мораж већ једвом да виднм, да по-  знам тог загонетног човева. Ја мислих да би му пмао  права приметжтж, да п доброчпнство, кад npeije обичне  границе, жостаје подозрпво. Ја имам права да га више  не пржмам. Тај .ме je човек својим доброн толпко о-  басуо, да ми ce чпнж —  е не je понизио !... Шта еаи  ураджа ја од кад сам ce родио ?  —  Нлшта. He —  није  ништа: живжо саж na п данас живим од мплости тог  нежознатог човека.... Већ сам постао неснособан да сам  коме какво добро учжнжм.... Тај чудни човек хоће сад да спасе и Аделу.... Нн то меаи није оставио —  на-  равно,ја can слаботнња. Јанизаш та способан нисам....» Ове последње речи изговорио je г. Флавије са о-  собитии тоном. Чињаше ce као да раздраженост по-  чиље узимати веТи мах. To je г. Босија поплашило.  Он je пазио да Флавија својим одговорима још више  не раздражи. .Најбоље je да Т у тм > . помислио je. Е,  ал’ онда баш учинк rope. Флавије оспе са хиљаду  војекаквих питаља, примедаба —  док најпосле не би  дошао y још веће раздражено стање. Онда га je било  необичио погледати. Исто je тако бмло и на дан са-  хране старог јувелира и пок. Андроните —  док она  нотица y {Монитеру >  нвје најпосле y његовој души  изазвала оно стање које га je одвело до на. врата r.  Мишона Даженоа. Г. Босије је.имао разлога да зебе. Он оваке на-  ступе није никад смотрио код Флавија. За то je са  пуно нестрплења погледао на врата —  као-да je не-  ког исчекивао.... >Ја таво не нислим>, рећи te  г. Босије после  мало ћутања; <ја мислим да тек сад настаје добавад  ћеш ти свом роду да будеш од користи. Ш та више,  ти си с оно, да речем мало —  рада на пољу јавне  дискусије доста допринео те ce народни дух, ког бепхе  напала нека чамотина, пренуо као иза сна... Ти си  већ стенао толико својих поштоваоца y срцу самог  народа, а, на сву прилику, још више лротивника међу  онии, којима je буђење народне свести трн y оку.... He, драги Флавије, ја мислим да сн ти цре поранио  но што сп одоцнио!...» Ово je нало ублажило Флавија. Он je мирно прииетио : <Таво je: Радити на општил народнна слободама  —  никад нпје додкан....» У том неко полако закуца на врата. Г. Босије скочн —  пође да отвори ; a г. Флавије  зачуђено у п и та : сКо ie  то иоћас да буде ?  > Куцаље ce поновп. <Слободно !> повика i .  Босије. Врата ce отворише, У собу y5?e човен отмено обу-  чен. To беше главом г. Огпст Дегнљ —  чувени тр-  говад н милнјунар. II r. Босије н г. Флавпје згледаше ce зачу^ено.  Овој ce посети нжсу никад надали. Г. Огист први проговорп. «Огист Дегиљ овдашљп веллки вупац!...> <Флавпје Рпвлјер медецлнар четврте године», од-  говорп Флавпје узбу^ено.... <Ја саж имао част да вас  влдлн на сујјењу ноје парнпце.... Којој срећп лмамда  благодарии што сам ce удостопо ваше лажље п ваше  симпатије. Нп једно вп друго нлсте моглп сакрити.  Ако смен да вас понудпл да седнете?...» II Флавпје му показа фотељу. Огпет седе без сваке церемоније. «Не треба да вал престављам мог пржјатеља г.  Босжја. Ви сте га впдпли. Он je моју ствар бранжо.» Г. Боспје ce поклони. To учжни и г. Дегжљ. Они  ce љубазно поздравжше. Настало je ћутање. Г. Огпст опет поче: «Ви жзгледате, г. Ф лавкје, нештослабиж бледж....  Разузгем. Потресенжсте, За то сан ж  дошао да вас по-  сетпи.... Од кад ја жуджи за овжм свечанжм тре-  нутком?!..» Флавжје и Босжје —  згледаше ce. Говор г. Деги-  љев беше жм загонетан. Г. Огпст наставн: <П моја посета п мој говор —  не треба да вас  жзненађују. Еад вам кажем —  што ми одавно на срцу  лежж —  онда Бете видити да смо ми стари знанцж  н пржјатељи...., Ја сам, пре свега, дошао да вам, г.  Флавпје, ставжи на расположење целу моју имаовжну,  па не само њу, већ и мене самог. Кад то учпнжм и  вад то ви прпните души ie  мојој битж дако. Ја ћ у ce  одужити дуга ког саа ce y вашег племенитог оца пок.  Артура маркиза де-Ривдјера —  задужио.... Он je rope  —  на истжни.... Нека. je лако љеговој велжкој ж ми-  лостивој души L .» На лжцу Флавијеву спну неописани зрак радостж.  Његово срце поче необжчно да лупа. Он je погледао  час y г. Босија, час y г. Дегжља.... Има једна врста  радости, која je кадра да човеку одузме реч.... Фла-  вије je разунео говор Огиотов. Он je познао свог- до-  бротвора. За то нжје умео нж речи да прозбори. Ову je узбуфеност опазио и г. Дегиљ. Ово je н  њега до срда дирнуло. Крупне сузе грунуше жу из  очију. Он настави: сЈес, отац je ваш давно премннуо, адн његова до-  бра дела нису. Она ће вечно да живе.... Да ннје било  њега —  ја бих пропао y тешкој беди, y неописану  јаду п мукама. Једнога вечера —  давно je то бшо —-   његова ce мплосрдна рука појавп. Она зге пзчупа из  грозне провалије y коју бејах запао... Његова једна  реч улп y душу моју нешто —  што ми даде снаге,  моћп —  наде. Ја ce спасох. Ја лостадох човен. Семе,  које je његова рука ђацила, посејала, беше благосло-  вено, обасуто мгаошћу самога господа бога. Оно богато  уроди. Оно je многог гдадног нараннло, оно je многог  невољника спасло од дрне беде, од тешка јада. Род je  тај својина вашег оца. Ви сте љегов син и то спн —   достојан оца свога. Ево м е , дошао сам —  да вак ce  одужим!...» Флавијеве очи беху пуне суза. Он устаде и потре-  сенни гласои рече : <Дакле, моје ме срде ннје преварпло !.. Хо£ете ј и  ни дозволити, јесам лл достојан- да вам y наручја по-  летин.... Моје срце одавно тражн мог избавитеља, мог  добротвора. Око га je y вама познало.... Ви сте онај  божи посланпк, ви сте мој ан|ео —  вн ме изчупасте  из вампирских руку ироклете баба Џоме !... то мн срце  моје каже —  оно ме нлкад преварило ннје....> I[ —  Флавије je био y наручју Огистовож.... Слабо je наше перо да опвше свечан тренутак —  кзда ce  две душе y једну споише, када ce два срца y једно  стопнше.... Г. Босије гхедаше ове две душ е, ова два  срца —  спојена, сједињена. II он je плакао као мало  дете.... Ни Флавије, ни Огист ни г, Босије овај тренутак  до смрти заборавилп нису. Овог истог вечера дога^ало ce нешто y кући г.  Мшпеља Мозентала, што je учинило, да дога|аји, из  којпх je жсткана ова занииљива прича , —  изађу на ј   највипга врхунац свој, да преставе себичност, пакост, !  злобу —  y правој слпци њиховој ; да изнесу грдобе  друштвеног кварежа свету на видик —  нек види какве  креатуре, какве гадне амфибије гмижу по теду његову,  остављајуБи кужан и отрован задах куд год прођу и  до шта ce год дотакну.... Чудан ти je овај свет. Он je и строг и благ ; он  je и лукав и кскрен; данас je мед, сутра je јед. Ou je дволхгаи. Данас изгледа блесаст, туп —  не  зна ни две y накрст; сутра je права видра. Он  je кадар да завири y најдубље тајне наше. Упитајте  га за ког бидо члана његова —  он ће вам о н>ему  пуно којешта напричатп. Ано ce кад и деси да што  не зна под сигурно —  он онда нагађа; али и његово  je нагађање грозно. Отуд она изрека: <Свет нагађа, али и пога|а!> Ето на ирилику шта je свет y оно доба говорио o r. Мишељу Мозенталу преседннку сената и његовим  <начелнни» прпјатељнма, Он бн почео: iCnposia г. Мозентах! —  -баш je небатлн y женама.  Ето —  улре му л трећа жена —  на пречац.... Е, ова  je  нешто и лежала ; али оне две прве —  одоше као  под лед, помреше —  као кад човек дуне y свећу те  je  угаси ... Ако je небатлп y женама, он je богие батли  y прћијама. Она sty je прва донела по нилијуна ди-  нара, друга читав ; a ова трећа преко трп. Сазго му  њен накпт кошта на милијун п по динара.... Да му  није било ових мираза како je спурдисао све своје  очинство п како ce био презадужио —  блло би повуцн  потегли. 0 слрти његове прве жене п данас свет на  чисто није. Онда ce свашта говорило.... Е, неће бити.  Сам je г. Млшеље захтевво да са вено тело секдира.  Секцпрање су извршнлп г, Др. Друпн Швноа, r. Борне  Латур п г. Герпје Довен —  сва три чувена левара....  Њихово леварско мњење скинуло je сваку сунљу с г.  Мозентала. Преглед л секцнја штампанн су y «Монв-  теру>. Кад ну она друга жена умре —  онај несретнж  љен р о |ак диже читаву ларму. На његов захтев норала  ce сирота после осам дана откопавати и севцирати.  Секцију су држаги г. Др. Друин Шнноа, г. Борне Ла-  тур н г. Герије Довен. Секција je показала да je по-  којница уирла од природне сзгртн. Р о|ак je захтевао  да ce н утроба покојничина кемпскн анашзирала —   ама према онаввом уверењу од три стручна лекара нашло ce, да то није било потребно.... Сирома ро^ак —  шта je тражио оно je и нашао. Он je осуфен, по  тужби г. Мозенталовој —  као клеветнпк на две годнне  заточења... II то беше занимљив процес. Г. Жилкред  де-Муљ н тои ce ириликом показао вао редак дар....  баш му вема равна м е|у адвокатима. Онда беше г.  Мишељ Жозентал преседник великог суда ; a r. Криш   Мањел иреседннк вр. судбеног стола.... Г. Бижо Ле Саван  заступаше државног тужиоца.... Онда je овај показао  особит дар y  оптуживању.... П о тој ce парници много  пнсало a говорило. Кзд je г. Сенжерм, овдашњн про-  фесор кркминалног завона н поступка, a садави ди-  ректор краљ. правног факултета, —  изишао са својом  брошуром на јавност —  онда су умукли сви злобни  језици. Он je гвозденом логиком доказао: да je рођак  друге жене г. Мишељеве, заиста учинио дело. клевете  ћ да су судови сасвиа коректно ово дало подвели под  згодан параграф.... Г. Мишеље je имао и заслуга. Он ce показао као  врло вешт беседник y уставном одбору. Његов je пред-  лог акламацијом пршљен : да влада саиа бира тре:кину  посланика з-а горљи дом. Одма je после добио да буде  члаа y сенату; a кад ce y практиди видило, шта значи —  кад влада y законодавно тело шаље једну трећину —  онда je г. Мозентал добио преседничку столицу y  сенату. Лепо je то кад човека послужи срећа да дође  до тако сјајног положаја. Ето од то доба свака влада y  законодавнозг телу ima увек већину. To je  заслуга  Мозенталова....» Тако бн говорили једни. Другп би ту ствар претресали са свога гледшпта: <Врана врани очи не в а д и !., Еадија те тужн —   кадвја ти суди!... Ko с ђавпхима тикве сије —  о  главу му ce разбијау !... Тешко магарцу с лафон лов  .  делеКи !... Зпа лисица шта ради —  магарећа луда па-  м е т— мудрон je добар савет !... Гдн je ce до сад ш ут  с рогатии бо ?  !... Добро je не забадати трн y здраву  ногу —  док ce лпсица прочиташе берати —- оде кожа  на пазар!... Ти си мени и лане мутило воду!... Што  шишти на сведа?! Зна власт в т  ради!...» П ли: <Не зови правду — кад она с крпвдом из једног  чанка куса!..,> * Адела je била затворена y  своју собу. Њој нико  није пуштан. Лекари су преиоручнЈИ највећу тишпну.  Сви су укућани билп уверени да je сирота са свим  полудила. Многи су je сажаљивали Она, сирота, док  je здрава била, била je преиа сваком добра и мило-  стивна. Сад ce само чекао час кад ће je y лудницу  спровести. 0 том ce баш п решавало. У кабинету г. Мпшељеву б^ху ва окупу готово  свн куЕни пријатељи Мозенталови —  г. Криш Мањел  преседник великог суда, r. Сомјер Лнфајет велжкн  пристав код краљ. судбеног стола, г. Вижо Ле Саван преседннк, г. Сан Жерм джректор кр. правног факул-  тета, г. Жилкред јавнж жравозаступнжк за варош I I ...  народни посланик за срез С.... г. др. Друин Шжноа  домаћп лекар E y i o  Мозенталове, т. Ворне Латур по-  моћник санптетског оделења и г. ГержЈе Довен джрек-  тор луднице y  IL... - Сва ова господа беху дошла да свом личном прија-  тељу изјаве своје дубоко саучешће y тузж и несреКж  која je тако жзненадио снашла куКу Мозенталову, ж  да му y ксто време пржтеку y полоћ са својии саве-  тима y чаоу —  кад сжрома г. Мжшељ Мозентал није  знао нж где му je глава.... За цсло, човек je твр^ж од  камена. Ko je логао вероватж —  да жжв човек може  преко своје главе претуржтж све оно што je снашдо  кућ у Мозенталову. Ш то je много нного!... Алж шта ће  ce? човек се'не може на сжлу убити што ra сна^е  мора xote неће, да сносж У осталом y оваквим прж-  ликама добро су нам дошлж пржјатељж —  са благжм  учешћем : y оваквжи ce приликама ж познају —  правж  пржјатељж.... Ако нжко другж —  о том je , за цело,  уверен г. Мишељ Мозентал. —  —  —  —  —  —  —   Овога je вечера дугжм саветовањем углављено :   а, Чии г. Мжшон Даженоа да своје мишљење о ду-  шевној болестж Аделжаој, —  да ce она још истог ве-  чера спроведе y  лудницу ж затворенжм колжиа. Кола  да пратж г. Дружн Шиноа ж г. Жжлкред де-Муљ. Да  ce умолж украва луднжце да нжког без нарочжте доз-  воле њена стараца болесницж не пушта. Ова ce мера нора најтачнује «набљудавати» —  y  жнтересу мира и  покоја саме болеснице; б, Да ce постави за стараоца болесници њен очух  —  г. Мкшељ Мозентал; a за браниоца масе г. Жил-  кред де-Муљ ; в, Чпм постане пресуда о спорној огрлици жзвр-  шна,—  да ce спорнп предмет има предати стараоцу г. Мишељу; a да му овај злосретни предлет не бн и-  зазивао још  већу тугу и жалост, —  да ce путем јавне  лицитације лрода и новцн предаду на чување старатељу  г. Мозенталу, од којпх te , разуме ce, y своје вреие  предати рачун—  аво болесница оздравн,... г, Ако би болесница y овом стању лреминула —   вено Le -  ce тело ради успокојења јавног аг&ења секци-  рати и протокол севције јавностл предатв. — Ово je све било закључено саао ce још чевало  шта t e  рећи г. Мишон Даженоа вр. психијатриста на  IL... клиници. Њега су сви с нестрплењем псчевивалн.... Наравно  од његове речи зависило je све.... * Одма сутра дан <Монитер> je донео ову нотицу: «Синоћ je наш псвхвјатриста г. Мишељ Даженае  дао своје мишлење о душевној болести госпсфнце Аде-  ле. Оно нам није познато y својвм детаљностииа. До-  вољно je то, да je он can предлошво да ce болесница  спроведе y луднпцу. Она je сирота већ y својој Le  лвци!...> На трндесет дана после овог дога^аја држала ce  једна лкцитација. Још никад пијаца «Народне берзе»  није видила толико сакупљена света. Продаја ce вр.  шила ва освову извршног решења старатељског судије.  Нродавала ce драгоцена огрлица пок. Андроиите. К у-  паца беше врло нного. Све самж заступници разних  новчаних завода и удружених јувелира. Услови су  билл: <3а готове nape! >  Огрлица je прецењена по-  милпува динара. <Шта? —  по милијуна динарај!» повикао je један  муштерија.... «Она није толико вредила ни кад je  нова била....> Ту ce могло видити сијасет божи  гонш ица. Све нешто шапћу.... Ово je трајало дуго.  Продаја још није отпочета. Гомилпце ce мало по  мало растурише. Од оне силне муштерије оста в и х   неколико. Мало je кештало —  али ништа. Истераће  ce!... Па п ова неколицина y два три маха изила-  зише на страну. He могу да ce погоде.... Једва једном  зврвну добош : <Једна златва шатула и y њој драгоцена огрлица  y брилијантима, смарагдима и рубинииа —  вештачки  изра^ена • —• рукотворина чувене јувелирнице куће  «Авриља Дуферина» —  по милијуна динара —  да ли  ко више?...» «Један динар внш е!... повкка заступник куће.  <Јахаела и сина.» <По милијуна и један динар!» повика добошар. <И једна пара!> додаде заступник куће «Солонона  Денаја.> <По милијуна п један двиар и једна двнарска  пара —  и да лн ко више?.!> —  повива добошар. сШест стотпна хиљада двнара !> повика г. Жпл-  кред де-Муљ. <Нема овде бадавалука! Овај je адпђар-  још y  оно доба коштао на 1 ,2 0 0 .0 0 0  динара. Данас  кошта два пут више. Таке израде, таког драгог ка-  нења немамо вшле.... Оне муштерије иза^оше опет на етрану. Шапташе  дуго —  дуго.... Они зовнуше и г. Жилкреда. Он дрдфе. Нико нпје  мого чути шта су говорвлп.... Добош једнако зврчи, a добошар колнко ra грло  доносн виче : «Шест стотива хиљада динара —  златна шатула,  y њој драгодевп адиђар сав y драгом камењу —   чудо од накпта —  п да ди ко више? —  првн н  други пут!...> <  II једав динар !» ловика заступник куће «Јахаела  н сина > У то доба дриђе један вшзок човек, огрнут y ве-  лико дрно јапунде.... Он стаде до добошара, па му  нешто шану.... Добошар пзбечп очи на а , погледа га  од пете до главе па стаде махатн главои. Очевпдно je  да je нешто сумњао Човек овај прпђе извршноцу,  изнесе ну некаЕву хартију. Изврншоц га зачуђено uo-  гледа. Он зовну добошара, па му нешто полако рече. Добошар внкну: сМжлијун и двеста хиљада дннара —  једна златна  шатула и y  љој драгоцена огрлица сва y драгоаг на-  иењу —  п да ли во впше? —  први и другн пут!...> Да je гром ударио y ону гомилу муштерија што  ce беше искуш ца на ову лицптацију —  не би ce  овако запрепастила, као кад je чула кад добошар викну: „М илијун и двеста хиљада динара —  и да ли ко  више?...> Сви су занемили. Г. Ждлкре.д оде изврпшоцу Упита га нешто. Овај  иу лдговори. Жплкред ce као опржен •  окрете и погледа  онпг човека y црном јапунџету. Дуго га je мерио. Чо-  век ce беше y нешто загледао. Није му ce могјго  лице  вндита. Добошар вика и вика —  <и да лн ко више? —   први н други п ут!. .“ Нико више ни главе не окрете. Некима je ова лицитација добро дошла. Они су ce  лепо наплатили —  само да не ударају на друге....  Овде ce могла лепа крајцара заслужити, да |аво не  донесе оног лудака —  који од једнои даде 1,200.000  динара. И тако су многи отишли с покуњеним носо-  вима и празним џеповима. Тако што није им ce ио-  одавно догодило. — Пред само вече устаде г. извршиоц. Он сам кикну  зваиичнив тоном: с.Једна златпа шатула и y њој драгоцена огрлица  искићеаа драгим камењем —• брилијантима, сиарагдпла  Драгоцена огрлица 15 и рубинпиа —  вештечка изра^евина негдашње јуве-  лирнице Аврнља Дуферина —  1,200.000 динара —   и да ји ко више ? —  првп и други пут !... И ннко  више ?  —  II —  трећи пут!...» 0 драгоценој огрлици више нпко нжкад ништа чуо  није- Ова ce претворпла y други један ади!?ар. Од  њеног злата створио ce креч п песак. Њено ce драго  каиење претворило y иечену циглу и просто каиење —  y груб матерпјал. Од овог je материјала подигнут ведпколепнн док —  <Дом милоср^а....» X X IV —  Je д’ те, настави г. учитељ даље, —  вн ce  још сећате оног иалог догађаја што ce десило пре 28  годпна y оној дугачкој на лакат наличној улици y  П....? Сећате ce оног малог дро&авог дечка, што je оног  хладног јесењег вечера продавао своје игле; сећате ce  и оног разговора што га je водио са оним ненозватнас  и отменин господином којн му je почлонио један злат  ниб?.... Видите, шта je учинво један једити лујдор ?! —  Учинпо je чуда. Новац онај беше дала добра, мн-  лосрдна рука —  рува Артура маркиза де-Ривнјера.  Новац je онај пао y добре, радене и штедљиве руке. —  новац онај беше с благословом бачено семе y добру,  родну земљу. Малж онај дечко још  оног вечера по-  штено положн рачун својој бави —  плати јој н по- следњу шивачицу —  ua некуд штуче, као да y зенљу  пропзде.... Ш та je сироче муке вид’ло, шта ли je боја  нзвукло —  док je код бабе служило и њене жгле про-  давало —  то једиви бог и оно само зна ! По веговим мудрпи одговорииа, по оном лепом н  тужном певању, по ђаволастим доскочпцама и хвалаиа  нојжма je обасипао свој есиан ж позивао нжмопролазећу  муштерију да сврате и коју иглу купе, по оној че-  лжчној енергији н издурашности коју je оне хладне  ноки показао —  одиах ce вждАо да je y њему велики  дух; a no оној скромној молби н салетању —  да му  онај странац каже своје иие, како бж доцније потра-  жжо и нашо свог добротвора —  опазило ce да ж»а  благородну и благодарну душу. II заиста мали Огист  има^аше и великж дух и благородну душу. Оа je одма  —  сутра дан —  отпочео на своју руку да ради —  да  тргује. Од црвог часа cpefea ce на њ насмејала. Она  га внше никад оставила није. Он je постао мжлжјунар.  Он je својој фирми дао име <Огист Дегиљ».1 ) Али он  није никад заборавио оно што je био; он није нинад  сметуо с ума ине свота добротвора шае —  Артура  маркиза де-Ривијера. Он није никад заборавио —  да  нногобројне улице П .... никад не оскудевају y бедни-  цииа као што он беше; он нжје ни за тренутаа сме-  тао с ума ону радост коју je осетио кад je с бабок  раскрстио —  он je, док je год жжвжо, тражио напу-  штену сирочад па их je на пут изводио.... Господо, Значи: „Огист Иглар“ . упаитите —  ово није изнишљенп догађај. Он ce y   свој својој опширности догодио. П данас изга још чуве-  НЕХ кућа —  које су нинле из оног јединог златнива  што га Артур даде малок Огисту Пглару!.. Огиста видимо y време револудије где држп ашчи-  ницу и —  тани добра дела. Њега назпва г-1ја ffia-  нета угоститељка код <Белог ЈГабуда» —  својпх до-  бротворол. Тако je : он њу спасава —  да не умре од  гладн, да не скапље под ттћпм плотои ; он je у п укује   на рад; учп je да буде штедљива и мплосрдна.... DL  заиста, она постаје спротињека мзјва. Впдино га где  чини добра по Лондону. Он нзводи на пут породицу  Џона Петра; он чупа из беде малог Флавија. Он га  школује —  спрема, да постане од користн п себн н  своме ближњем и својој отаџбинп ; њега впднмо, вао  богои послану руку. где прогони беду п невољу ез  оног пустог краја варошп —  из сиромашне парохије  старог Жервеја; видиио га где блажи старе н мгучне  дане слепог јувелпра —  впднмо га како чини добра  левом да десна не видп a десном да лева не види !... У овим велпкин хришћанским делпзга имао je још  једног друга — десну руку своју. To беше главом г.  Мишон Даженоа кр. психвјатриста п чувенп професор  на клиници y П.... Г. Мпшон je његов друг пз најра-  нијег детињства. Оба беху два сиротана, два гаиена  џиновске вароши II ... Џиновске варошп и рајјају по  духу џинове. Огист Дегиљ п Мишон Даженоа —  беху  п духом и доброчинством правп џиновн. Први беше џин трговац. a другп џин научар ; први беше оли-  чено шлосрјје, a други душа тог нилосрђа; онај хра-  њаше од глади изнемогла тела, a овај душе..,. Огист  Дегиљ беше организам добра, a Мишон Даженоа душа  тог организма. Овај беше сунчана топлота, a овај  светлост.... Где ce ова два човека дојавише—  таио ce  јављао живот. Огнст je показао взванредви дар за трговину a  Мишон за науку. Огист je био ученик Мишонов, a  Мишон питомац Огистов. Година je дана протекла од како je Адела одве-  дена y лудницу. У  тој ce годинн много што шта до-  годило, о чему je свет говорио и изводио по хи-  љаду закључака Први je догађај, што су новнне <Мо-  нжтер> донеле тужну вест, да je Адела y своме лу-  дилу дочепала врата и негде y свет умакла —  баш  оног вечера кад јој je материна огрлица продата аа  јавној лицптацији. Чудно je било само што ce овој  «суиашедшој >  —  од то доба вије могло y траг ући.... <Каква je то полудела, која je умела тако вешто  измаћи и саврити свој траг ?... За оваку врсту лу-  дпла нпје знао ни сам кр. всихијатриста г. Мишон  Даженоа!...» Тако су ce питали једни; a други би слегнулн  раменима и прииетилп: <Од куд то баш да ce деси оног истог дана кад  je њен очух стрпао y џеп 1,200.000 динара од про дате огрлице ?  !... Каква недаћа гони г. Мишеља Мозен-  тала од толико година?.,. Умреше му две прве жене  —  на пречац.... Онееу сироте парате —  севцирате..-.. Сад  му умре и трећа —  баш оног дана кадje добила парннцу од  1, 200.000. динара.,., Па xj не ба ни ту доста нес-  pete. Полуди му паеторка —  онака красна девојка —   наељедница од трп мплпјуна динара. Сад опет некуд  штуче —  онако л у д а —  као да y  земљу пропаде!...  Од овог јадног човека —  све бежи.... Само не —  наснн  миразн!... Ако какве суагње буде —  г. Дурнн Шиноа  ту je ; ако какве парннце буде —  г. Впжон Де Саван  ту je.... Ту je и г. Криш  Маљел председаик великог  суда... Ту je и г. Жилвред де-Муљ —  ту су то-  дики прнјатељв.,.. За злато ip |a  не прнјања !...» Другн je догајјај таво и сто , ако не и виш е, дао  свету натерпјала за разговор. Новпне —  <Ла Либерте Наспонал>  —  донеше на  два трн дана поеле оне лицитацаје —  једну објаву.  Она je гласила: <Ја ce селпм са свим y  Пнглеску. Сва моја непо-  кретна добра предајем на управу г. Мпшону Даженоу.  Он je овлашћен да с нстим располаже н управља  вао са 'својим сопетвевпм имањем. О ги ст Д егиљ .... «Тако !» повикаше неки ; «пошто je напукжо џепове  сиротнњском муком —  сад му je лако ићп да ce про-  води!... Можда je вндио, да овде нема вшпе меда.... Сад fee сигуно y Лондон —  да и тамо мете коие црн  вомад y торбу!...> Други су ш ш ко  м е|у собом шапутали: «То није чпс посао!.., Кад нас и онакве Kyfee  осхављају —  шта je остало за_ сиротињу ?!... Он без  узрока не оставља своју отаџбину!...» Тог истог дана донеле су званичне новине један  уваз —  no ком ce г, Мшпону Даженоу уважава ос-  тавка на његово професорско звање на клиницв.,.. Ово je као грои поразило сво шедицанаре. Сви су мислили да Мшпонова оставка има каке  с в е з е —  са изненадним бегством <сумашедше» А-  деле. —  — <Да не fee и он сад ударити y  трговину «? —•   витали су они, који су ее плашили Огистове конку-  рендије и иоји су видели да je Дегаљ све своје не-  покретно имаље предао Мишону на управу. Узроком оетавке r. Даженоа, многи су медицпнари  отшпли на клинику y  Беч. Међу овима je био и г.  Флавпје.... У то баш доба још су једне новине донеле  другу једну објаву. II о њој je свет имао шта да  говори. Објава je гласила: <Од данас не fey ннког више на пашим судовпма  да заступам. Ово јављам ради оних, који би зажелилн  да вихна права лред нашим законпма брании. Босије јавни првозаступоик.1 1 <Да je то аало дре учнниој... Сирома Флавије —   можда не бп нзгубио огрлицу евоје матере!...» рекоше  oun. којп су знали да ее г. Босијева на суду не ме.Ђе,  Hii с yjaiosi a ка мо лц без ујма ... Други би додали : «Гдц je ои aorao дзаћи на крај с г. Жнлкредои?]!.  Кине ђаволп помажу —  тоие нн бог неноже  ништа !. Ето, о евему je свет умео да коју проговорн, y  свему je нашао по нешто, што му ce допада пли не  допада. —  Он je свакој глави умео да скроји напу.  Али ce опет и њему по нешто подкраде —  често ce  деса но нешто —  чему н сам не уме да најје узрока. Тако ce нешто деспло тих баш дана —  чему ce  HUKO  живи надао није. Кад су они |а ц и  и раденици, што обичво ручавају  п вечеравају y гоотпонпцп код {Белог Лабуда ,> —   пошли једног вечера на вечеру —  како су ce запрепа-  стили , кад су нашли гостпоницу г. Жанете са свију  страва затворену!. СвеЕе није бпло нп иа једном про-  зору. Томе ce чуду ннсу моглн довољно начуднти. Ннко  живп није им умео да каже —  шта ce то догоднло....  Г. Жанета je векуд таво журно и пзнеаадао одиутовала  —  да није нмала вад на коме ни своју гостионицу  оставитп. Овај je случај довео многог y непрнлнву.  Ko je ниао uapa y џепу —  ајде и којекако —  могао  je отићи y другу гостионицу .—  па ником ништа; али ево белаја —  бнло их je више од две трећиае-  којн су јели на тврду вересију, a сад им ce нвје y  џепу десила ни пребијена пара!... Овн су морали вече-  ру одсиавата , a , ки зна —  многн je н сутра дан  остао и без ручка.... Колнко je њах —  до један сахат  по иодие —  чепало око гостионице сБелог лабуда,»  често погледајуки не би л ce бар који прозор отворио  и не би л’ ce поиолило аилосрдно лнце г. Жа ■   нете ?  !.. Миоги je тешко уздахнуо : <Убио га бог с кога je !... > Прошло je неколико дзна —  a о г. Ж авети ке  беше ни трага ни гласа. Једнога ce дана беше повео разговор о њој y јед-  ној малој ашчиници, y коју ce беху почели прнкуп-  љатн растуренж гости г. Ж анетини, — док ће рећн  г. Жорж стари чувар централног гробља : сХ е, људи, не ћете ма веровата, —  ја саи пре  четира даиа видио г. Жанету. Готобо  и ја својим  очима веровао нпсам; али, опет, зацело, —  она је  била. Било je рано изјутра —  баш кед ce сувце  рађа —  док ти двоја кода —  зврр! —  и стадоше  пред капију од гробља. Кола беху затворена. Најпре  скочп млад један господин, притрча до првих кола.  Отвори их, Из кола иза^оше две жеиске врилике обе  y  црно обучене —  једна по угодинама a друга мла-  да као капља a бледа као сенка из гроба. fla оних  других кола изађошејош два господиаа. Један од њнх приђе ми и предаде дозволу о д главног надзорнива  целтралног гробља —  да нх могу пустити ж пре  времена. Овај мп. душа ваља, свусти y руку читав  лујдор—  Хе, већ сан ввдио е кем имам посла. Хтео  сам да их пратпв. Господии ми даде знак да останем  на каппји од гробља. С овакиа ce људма човек лако  разуме. Онп ce вретоше сви. Ја остадох. Падало je  аало y очп —  шта ће y ово доба на гробљу?...  Сигурно да каквоа мплоа покојниау вл покојннцп реку  —  збогом, ва да noljy негде на далек пуг. To ce могло  позаати на први поглед. Еад су поред жене пролззили  елучајао бации поглед на женскпње —  кано ce зачу-  дим? Ова старија —  ни]е вико другн био но нагаа  добра г. Жанета, угоститељка код «Белог ЛабудаОан  су ce мало бавпли Еад ce вратише —  свн су били  плачнн, жевскиње нарочито. Сад веЕ нн саа суаљао.  Оно je била ваша г. Жанета. <Опет сп ти то превидио», прпмети Ее неко; сг.  Жанета неиа овде никог свога, a нарочато —  знало  би ce да јој je ко умро....» <Вала, људн, аво je својин очима вероватп —  оно  je она бпда. A најпосле —  може ce човек лако и  у п о зн а ти ^  одговорп етари чувар гробљ а. ---------------- На петнајест дава —  пошто je г. Жанета своју  гостионицу оставила п некуд тумарпла, —  г. Роше  техвичар треће годнне, добије једно писмо од неког  евог, прпјатеља —  меднцпнара, којп je пре неког  времена важнии породичнин поелом отишао за Лон- дон. У томе писиу између остахог беху и ове  врсте: <Еад сам ce укрцао y параброд «Венис* и кад  смо већ подалеко изжакли од прпстаништа, —  ја бе-  јах изашао на кров од ла!>е те посиатрах зелене ва-  лове мора. Могди cteo бити већ ва ш ш в ш ш  пута.  Већ ce ввђаху плавкасте обале Албиона,... Ја ce окре-  тох. Еако сам ce пзненадио! Поред мене прођоше две  женске придике, једна поугодинама, друга млада као  вапља но бледа као сенка. Обе беху y црниии. Sa  неким су жалиле. Оаа млађа беше лепа —  као упи-  сана. Ни си могао очију с н>е да свинеш. II оиа цр-  нпна, и она туга и оно бледило —  доликоваше јој,  На њој беше нечега што ce не да описати —  то je  цела њена цојава. Као да не припада овоие свету, као  да je едетила'из вилинског царства —•  па сад.зањим  тужи и вене.,.. Ал’ де чпк погоди која беше она ста-  рија ?  —  Да y гра врачаш —  не ћеш погодити ! —   Еад ти кажем не Ееш веровати. Ео ce ногао надати  да ћу на овом путу видити нашу честиту угоститељ-  ку од <Белог лабуда>. Еаква посла ииа г. Жанета y  И н г л и с е о ј  ?  —  Еога ово врати ?  —  Еоме тамо иде?  —  To су загонетке које нисам унео да разрешим. С  њима je шпао један постар отмен господин. Мора да  je отад оној тужној лепотици. Хтео сам ce јавити г.  Жанети. Нп сам имао куражи. .Једва сам чекао да je  уграбим на само —  јес врага, ја их више не видох  као да y море поскакате. Сшпли су y кабину и тамо остадоше док год «Венис» не у^е y пристанжште. II  док ја спремах свој пртљаг, док га предадох једнон  момчнћу да га из ла^е пзнесе, —  дотле су онн мо-  ралн изакн, сести на нола и отикн,... » Г. Роше je ово писмо показивао свима познанн-  цима ; ал' опет нико није веровао да je оно г. Жане-  та била. Г. Флавије je доврншо медицннсви курс y  Бечу.  Он je сјајно положио испнте. Постао je доктор медк-  цине, хирургије и магистер бабичлука. Чнм je метуо y џеп докторску днплому —  кренуо  ce на пут —  куд ?  — Право y Лондон. Тамо су га жељно погледалн. * Време je кадро све да загледи, збрише ублажи —   па и саму жалост ; време мења облпк свакој тварци.  Његов жрвањ здроби, смрвн све. Па и онај ћор-сокак где je негда становала баба  Џома — није више kop-сокак. To je красна, широва  и дуга улица са лепим кукама са обе страие. Улнцом  су засађена сјенаста н огумаста дрва. Њом je дивно  проћп a нарочито вечером и по месечинн. Али што je управ ту улицу красило —  то су  две дивне скоро довршене куке. Оне су лепнм спо- љашним изгледом, ретком архитехтском вештачком  израдом надматале све остале. Обе ове Kyte беху једна на спрал друге. У по,  задности њиховој беху подигнутн велики парковп са  небројено кривудавих стазица за шетање. На оној већој беше с лица врупним словима на-  писано : <Дом вгалосрђа». A  н а  мааој: <0вде ставује лекар за еиротињу.» «Дом милосрђа’  подигнут je на оном истом месту  где je, бог зна кад, било никакво огромно здање од  ког беше остао само онај етари оцали зид уз који  беше прилепљена бедна, нама позната, баба Џомина  уџерица. —  -, -------- На годину дана после онпх догађаја y II... држа-  на je једног свечаника y овим кућама мала и скром-  на евечаност. Свечаност je почета y <Дому милосрђа»  a завршена y к у !и  «сиротнњског лекара». Пре лодне je освештана водица y <Дому ашлоср-  Зја>. За тим je управптељ завода изговорио неколико  речи о цељи, коју je завод себи поставио. Он je свој  говор завршио : «Цељ овог завода казује само име његово. Нагаа  t e  најсветија дужност бити, да овај завод подпуно од-  говори н своме имену и својој цељи, a то je, да он  y с-вакон погледу буде —  <Дом милосрђа>. — •  — Овог истог дана —  после подне —  стајало je не-  колико нола пред куБои г. Џона Петра н г. Беле.  Она беху спренна за поаазав. Из куБе иза^е најпре  мали Фабпјан. Он je водко под рукож мдаду,... Адела —  сретна Адма беше краљица ове скрожве свечано-  ста. Неописана радост уткана y минуле трагове туге  п жалоети на њенон лицу —  даваше јој слпку ан-  ђела коие je повра^ено нзгубљеао небо. Девер п мла-  да седоше y прва кола. За њина иза^ошз : r. Огист  Дегиљ н г. Флавије Ривпјер. Срећу Фдавијеву није  нако y стању опнсати. Њ у ваља осетпти па тек јед-  ва појиити.,.. Je ли ко видпо задовољство и веселост  оног сретног оца који je једва дочекао да свога је-  динца сина ожени ?  —  Још сретнијп, још веселнји  бегпе Огист Дегиљ. Ова два сретна човека седоше y  друга EOia. У  остала лоседаше —  све сами нашк  познаницн —  г. Мишон Даженоа бив. психијатриста,  г. Босије, бив. јавни правозаступнив, г. Шарл Дебрж-  жен Конт Давињон, г. Еинл Флорпјан Маркпз де-  Браиди; a y последња кола седоше —  домаћин и до-  маћица —  г. Џон Петар н г. Бела. Свакоа ce од њих  могаше читати на лицу неопнсана радост и задо- ВО ЈБСТВО. Они ce одвезоше право црквн св, ïjopjja. Ту ce  зауставише.... Пред овои истон црквои стајао je ненад Флавнје —  го и бос на љутој зиан од јутра до мркдога мра-  ка —  стајао je н кроз плач тужно внкао : сДобро печено кестење —  два за иару  Пред овим га je светин храном нашла и познала  г. Бела.... М оад —  он ступа са смвреном побожнош-  fcy y ову исту црнву.... ÏÏ он и Адела одлазо пред  свети олтар —  да ce пред богом закуну : да једно  друго до г роба оставити не foe.... На самви вратима овог светог храма, дочека их  један смирен и стар божи слуга. Ми и њега позна-  јемо. To беше стари г Жарвеј. Он je дошао из П...  Позвала га je она добра хритћанска душа која je y  његовој сиротној парохији иногон беднику горку сузу  убрисааа ... Дошао je да, по одибрењу несног свештен-  ства, благоелови брачну везу изиеђу Флавија и Аде.  ле-... Стари je свећеник тихии и смиреним гласом  првзивао благослов божи на своје младеаце. И —   бог ra je чуо.... Он je благословио овај сретни  брак. — —  — Флавијн в Адела доживише дубону старост.... По-  родица Ривијера и данас жвви. Она je и данас оли-  чено милоср^е —  —  — После венчања сватови ce упутише право оној  новој улица. Кола ce зауставише пред кућом «СирО'  твњског лекара». Млада и младожења скочише с кола  —  за њвма и сви остали. Они пођоше y кућу. На  вратииа их дочека г. Жанета, угоетитељка од <Белог  Лабуда» ... Она je као дома|ица спремвла сјајан ручак.... Село  ce, ручало ce —  весељу наје било краја!... Tor нстог дана донео je «Монитер» један мали не-  вролог: «Hama je држава много изгубпла cnpfey мудрог и  патриотског државнпна — r Мишеља Мозентала прз-  седнЕна сената.... Овај fee губитак земља дуго опа-  жати!,..> A после два дана y истим новинама стајаше ова  нотица: >Јучерашњиа указои постављени су: г. Кршп Мањел  досадаки преседник велвког суда —  за преседнпка y  државном еенату ; г. Бижо Ле Саван. до садањи  преседпак кр. судбеног стола —  за преседвпка велн-  ког суда,1 ) и г. Жилкред де-Муљ, досадањн право-  заступник за варот П.... за преседника краљ. судбе-  ног стола.... Ми честитамо влади на овон избору. Она je no-  верила преседничку столнцу y сенату —  човеку од '  заелуга, човеку иудру и од енергије. Он je достојан  тог високог положаја. Тако ието влада je учинпла  сретан избор —  што je поверила преседничку етолицу  y нашем великом еуду оном човеку који je опробаи у  својој струци. He мање обрадовао нас je владин из-  бор —  што je поставила г. Жилкреда де - Муља ! Овде je г. Бпжо два paura преекочио. Сигурпо ее  гледало на његове заслуге. за прееедника кр. судбеног етола. Наши су судови  добили y  овим људна нове снаге, a правда е правица  неутитне судије —  еигурну заштнту ...> *  * К  • —  r. учитељ ућута.... И ми сио сви ћутали. Г.  fl. нарочито. Он овог пута дије умео нида прослови.  Његово ce ноиентарисање следило, скаиенидо.... Чича  Мвћо e газда Бојо само ce згледаху,,.. Свима je било  eso срца зш а,... Загонетка je одгонеаута !...