На Бадњи дан у дућану газда-Јова живље је но обично. Са села наврвљели сељаци, да и овога дана покушају срећу: једни да од господара откупе крупно благо, што га господар рубачином истрже селу, а други, сиромашнији, да опреме настајне, свијетле божићне празнике. Газда сједи за писаћим столом, у ограђеној писарници големога дућана. Пред њим је велика, отворена, трговачка књига, у њој нешто тражи - а  сигурно некога од дужника није могао да нађе, јер посегне за другом мањом, у којој су дужници побиљежени алфабетским редом. — Десет круна и шест пара Војкану Вујићу — јави се један од двојице дућанских момака, поредавши продану робу на дућански банак. — Војкану? хм, — опази господар, дигавши главу. — Чуј, Војкане! — рече, погледавши равно у очи времешна, сува човјека, дуге плаве косе, закрвављених упалих очију, што сада пред њим скрушено стоји, — ти узимаш као из краљеве касе, а када је за платити, тада те нема. Немој тако, брате! — А да што ћете ви од мене? Пуна кућа нејачади... али, фала богу, имате се од чега наплатити - одговори Војкан умиљато. — Знам да могу, али мени те жао! Ево видиш, таман сам тебе тражио; накупило се преко 160 круна,  а то ти је преко четрдесет талијера што новаца што дућанске робе у овој години. — Фала богу, како ви знате. — А што ћеш од она два порубана говечета? — преврне газда говором. — Хоћеш ли их откупити? — Немам чиме, господару, до јесени, а на јесен узми колико знаш... — Па, ослободивши се, вели: — Де, добри господару, поврати ми их да не скапавају од глади! Газда погледа на свога надстојника Васу, омалена човека, избочитих јабучица, по којима се виде испрекрштане плаве крвне жилице. — Можете! — климне главом Васо, гледајући једнако својим ситним, тамним очима некамо устрану. Газда, срачунавши, дохвати са стола штампану „задужницу“ и вели Војкану: — Све сам ти сакупио уједно. Са трошковима дошло ти је на три сто круна и осамдесет пара, а интерес ти је на новац, по обичају, плету на талијер. Васо крену главом на два варошана, што се нађоше у дућану, да потпишу „задужницу“. Један од двојице пружи перо Војкану, да „постави криж“ и - потписаше. — Дај му робу! — заповједи господар ономе дућанском момку, а њих напој ракијом — и, кретом главе, показа на свједоке варошане. Војкан, дирнут, од срца захваљује господару и поскочи да му пољуби руку, весео, што ће собом кући повести своја два вола. Приђе банку, пуни торбу купљеном дућанском робом и прти се. У то бане у дућан Раде Смиљанић, син Илијин, наочито устројно момче из окрајних кућа под планином; не гледајући на момке приђе равно господару и ручи се с њиме. — Што ти дође? — вели му. Није теби невоља на овај дан силазити. — Сишао... заборавио купити барута... — Па за то? — А да, треба прославити Божић! Његове граорасте очи, испод дугих трепавица, засјаше и, чисто учини се, да је то момче собом са села донијело у тамни и прљави дућан свјетлост и снагу. — Код вас снијега? — упита газда, и гони од себе сељаке што га долазе молити да им благо поврати. — Ено вам Васе, па што он учини! — вели им и не осврћући се на њих. — А да! — узврати Раде, почекавши одговором, — а код вас блата — и насмија се весело. — А код куће? — Здраве сам их оставио. — Опреми га! — заповједи газда момку и дохвати новине и унесе очи у њих да чита. — Лако је теби — насмија се на њ дућански момак, - али шта ће ова сирота — и показа на човјека ситне главе, с перчином, мокра, са подераним гуњцем, који се још од јутрос врти око банка и за собом оставља траг блатних попријечаних опанака. — Познајем ја, болан, Андрију Ружића, мало је подаље од мене: опреми га. — Не да газда... А што? — Већ му нема на што дати... Подне је близу, па свијет из дућана одилази. Човјек са перчином дрхтећи и стрепећи од нечега, приближи се газди. Дуго га гледа, чека да газда дигне очи са новина, и док сачека, вели плачљивим гласом: — Господару, опреми и мене! Газда чита и даље и чини се невјешт. — Немам чиме утрнути божићне свијеће, -  чује се исти плачљиви глас. — А што? Немам чиме ни купити је... Де, газда, смилуј се! Газда, одложивши новине, с натегом устаде, ухвати човјека с леђа, а очито сили се да буде миран. — Ајде, брате, — вели му — немој да гријешим! Знаш да ти не могу већ ништа дати... давао сам као и другима, док сам имао на што... - и по мало изгура га из дућана на кишу. — Не пуштај га у дућан! — вели момку. Па окренувши се к Ради, потапшавши га по рамену, насмија се: — Иди, болан, у конобу, попиј чашу вина... Васо одведи га! — Чекајте, господару! — и трепавице затрепташе Васи, и дућанскоме момку показа на наочита човјека, што је онога часа из дућана хтјео да изиђе. Момак пожури за оним човјеком и доведе га пред господара. — Стиди се! — вели му у наглости. — Такав човјек, па... — Што је? — упаде у ријеч господар досјетивши се о чему се ради. — Ништа! — вели Васо — биће човјек забораван - и, пришавши к њему, извади му иза припашаја топљени бакалар. Човјек муцајући прогунђа нешто и испричава се: — Заборавио, да, заборавио... а ти, господару, запиши, а ја ћу узети бакалар... — Па да, заборавио! — одговара господар и кори слугу, што хоће да обузрочи с крађе поштена човјека.  — Ајде ти кући! Овај мој момак још је зелен — рече човјеку, и насмијавши се својим намјештеним, леденим осмијехом, погледа Васу. Човјек оде и понесе бакалар. — Јеси ми ти паметан! — обрати се господар момку. — Не ваља добре муштерије одбацивати.  Платиће он, забиљежи му двојструко на рачун, па мирно. Васо проведе Раду кроз подрум и, нузгредно, показује му велике пуне бачве, над којим о гредама висе сила исушених пршута. Из једне бачвице на току налије му чашу, па, кад је Раде испи, вели му: — Не даје такова вина господар свакоме; није то на продају, — и поврати се у дућан. Раде изби у двориште. Киша сипи. По дворишту кокоши, патке и гуске лепршају се и лепећу крилима, са прозора госпа Пава, жена господарева, баца им жито; она се тиме преко дана често забавља. Раде изиђе на улицу, гази по чаршијнском блату, тражећи гдјегођ да купи јабука. Подне је већ митило, па се свијет разилази; неки сврћу у крчму, а неки се журе кући, упрћени пуном торбом из које вири божићна свијећа, привезана уз палицу, и бакаларев широки реп. И Раде се жури. Купио двије ствари које му на срцу лежаше: барута, да пуцњавом прослави Божић, и здравих јабука, да њима дарује коју лијепу дјевојку, на којој му у колу око запне. Одумио је овога Божића повести из кола прву која му се свиди. А некако досада био је тешке среће. Први пут, било му је тада дванаестак година, доведе му отац прћијашицу у кућу и леже га с њоме. Али цура иза неколико дана одбјегне га и пође к својима: мали Раде бијаше премлад за њезин цурски бијес! Отац га караше, што у шали, што за збиља, с неваљаштва. Дијете се стидило оца погледати у очи, а кад цура пође, мало затим, другоме момку из окрајних кућа, чисто одахне, што је већ неће често у путу сретати. Лани, угрејан вином и забреклом момачком снагом,  упаде му у колу у око једна хришћанка, коју тада бијаше први пут видио, али је по чувењу познаваше. Дјевојче се скањиваше, а и његов отац, Илија, не бијаше задовољан, па се развргоше. Али овога пута није га родила мајка ко ће му на стопу стати, неће ни оца слушати, већ ће повести ону, које се зажели. А зажелио се више њих, зна он то, јер осећа у себи мушку вољу и неодољиву чежњу за цурама; чак му у сну прилазе понеке, и с њима се милује, као да је на јави... Али још није чисто одлучио коју ће; одумиће задњи час, кад му догори. И сада, газећи блато, мислећи на цуре, јари се, страст га заноси. — Неће друга побјећи — помисли — неће Бога ми! Хитар је, па у путу стиже сељаке, достиже и онога сиромаха у растрганоме гуњцу, што га јутрос господар изјури из дућана. Паде му око на његову торбу: празна је; из ње не вири ни божићна свијећа ни бакаларев широки реп. Претече га, а, занесен својим снажним мислима, не осјети прама њему самилости, већ жури, гледајући на планину, гдје љети са стоком пландује, а гдје сада весело снијег лапта; види се како силази - ено већ је попршано поље њиме, допире и до њега, али још се топи, овдје, по каљаву путу. — Нека снијега! — помисли Раде чисто весело. — нека Божић искези бијеле зубе, - лепши је! Божић бијел, чист, прославио је Раде хитцем из хајдучке кубуре, а комшијнски пиштољи и они из окрајних кућа одговорише бистром и јаком пуцњавом и на махове руше тајанствени мир, што га први снијег селу донесе. Брат и сестра са комшијама, газећи сњежаником, журе к цркви. Из чопора дере пиштољ, стиже се, и наједанпут одјекну праска са свих страна.  Па одуши и за неко вријеме настаде тајац и завлада сњежана, велика тишина, озбиљна, неоскрнута и бијела као и свијетла појава ноћашњега новорођенчета.  Али она не може да савлада баштињене Радине наваде и нагоне. Родио се овдје, у овоме крају земље, гдје три ријечи, у згодан час речене, исцјељују благо и чељад од уједа љуте змије; гдје чарка може да растави двоје најмилијих, - цуру од момка, жену од човјека; гдје тајанствено сложени запис боље лијечи од љекарева савјета; гдје плодна земља воли се од рођене мајке, а во хранитељ и побратим од срца јаче од брата. Јуначка пјесма заноси, и старцима сјакте очи, кад се прича о хајдуковању. Освета је јача и слађа од самилости, инат и нагон влада над разумом. И то је подјарено у путу, газећи преко големих јуначких и живинских стопа, утиснутих у живом камену, којима се покољења диве; код грдних планинских провалија, преко којих на коњима прескакаху стародавни јунаци; у дубоким планинским пећинама, гдје хајдуци са ортацима плијен дијељаху. И лежи то запретано у души, и кад се стакне, избива: и код рођења, и у страсти, и у смрти, и испољава се у тајанственом нагађању и гатању, у знаковима, почамши од небеских звијезда до ситне, испрекрштане јањеће плећке; наслијеђено од кољена до кољена, а изражено у пјесми. Ради, враћајући се из цркве, учини се као да се ослободио једнога наметнутога терета, весело гази снијег, пали из хајдучке кубуре и прилази цурама, гдје сребрни ђердан звекће. Кад стигоше кући, брата и сестру родитељи руком обилато засипљу бјелицом пшеницом, у знаку берићета, и љубе се с њима. Газе по посутој слами, на којој је жито расло и која се зими благу полаже, и прилазе к божићној ватри. Пали се божићна свијећа, залаже се мрсом и — почима Божић. Раде га је дочекао у момачкој снази и складу, задовољан, што га је јуначки опремио. Усјекао бадњаке у високој планини, санио их и наложио их на ватру, а, уочи Бадњега дана, дочекао оца у по пута. Бијаше пошао у приморје по вино, залажући главу, преко сњежане планине, само да га, по обичају, на вријеме санесе. Отац гаси божићну свијећу пшеничним крухом и капљама тога приморскога питомога вина, а Рада ум носи у божићно коло, гдје уза звеку сребрног ђердана царује цурска љепота; носи га међу момчад, гдје се у уметању тешким каменом огледа момачка снага, особити понос и слава тога дана. Лани је одбацио својим вршњацима, а да видиш ове године!... И чисто руке саме се пружају, да тешки камен дохвате. Свиће, и свјетлост сњежана дана увлачи се у кућу, али не може још да савлада на огњишту распламтјели пламен божићне ватре. Раде не може дуго да сједи уз ватру: најео се, напио и запалио. Диже се и отвори кућна врата. Једнако снијег пада, захватио је са свих страна, као да је накастио цијели дан падати. Жао му је, боји се неће бити кола, ни уметања, а паљење из кубуре не може да савлада његове забрекле момачке снаге. Гдје ће је утрошити? Жели свим срцем да се разгали. Око подне дође у походе божићни полазник, хришћанин Војкан Вујић, честита и жели срећу и благослов кући, благу, пољу и укућанима и, дотакавши се бадњака, сједа уз ватру. Залажу се печеницом, пуше и пију из пуне букаре приморско вино; на махове разговарају, а понајвише пушећи у ватру гледају. И у томе спушта се сутон и село закрили божићна ноћ. ...Ради тек сада избијају пред очи меке и језиве успомене из дјетиње доби; и живот и наваде  испољују се јаче и складније са тајанственошћу ове велике ноћи, док их сан посвема не савлада. Док свану, као да се дана зажелио, диже се и радознао провири на врата: једнако је ваздух сњежан. Стакне запретану ватру, да је оживи, а с њоме оживи и кућа, покривена дебелим слојем накијала снијега. Друм дан Божића родитељи и сестра пођоше цркви. Раде посједавши заложи се, положи благу, и осјети се сам — и испустан. Куд ће сада? Престало је кијати, па, гоњен својом главном мишљу, упути се од куће. Мисли: биће неког да заметне коло; али код сеоскога бунара нема никога. Љути се на лијене момке и цуре: боје се снијега! И јест засуо: зајазио је путеве, јаруге и ногоступе, преодјенуо и покрио бијелим чистим покривачем куће и главице, и над селом планину ојајио; и све је уоколо притиснуто оловастим небом, крцатим снијега, а обасјано блиједом сњежаном свјетлошћу, — али није могао да угуши вјечити шум ријеке, ни жамор слапа над млиновима, што се одоздо одјелито чује и једнолико у ушима бруји. Раде чека. На бунар долазе жене, долазе цуре, и враћају се, али нема Божице, а за њу се одлучио. Њу је понајвише у сну миловао, а на јави, у гоњању, најјаче му се опирала. Истина, с натегом, савладао би је и руком дохватао до гола тијела, али цура, у најљепшу, осјетивши на себи његов мушки бијес, истргла би се из руку му и поникнувши — клонила га се. - Али ето иде - опази Раде Божицу са једном другом у друштву и весело пође јој у сусрет. — Драго ми је, што те нађох — вели јој раздијеливши је од друге и повукавши је за собом на страну. — А што? — Одлучио сам се за те! ... Хоћеш ли? — Ко нам брани? — узврати цура. Раде је снажно ухвати за обе руке.  Дјевојка се не отима, већ га гледа равно у очи.  И неко вријеме гледају се... У снијегу, под натуштеним, оловастим небом, изгледају им образи блиједи, прљави, али кад се једно другоме насмија, забијелише се јаки зуби, јаче од снијега, а очи, што говоре, заиграше сјајем, у којем као да се сакупила сва топлота младих живота, па ни оловасто небо, ни блиједа сњежана боја није могла да савлада у њима младићске ватре. — Неће мене твоји, — посумња девојка, — траже прћијашицу!... — Ко ће их питати? Ја се женим... Сјутра, кад захвати мрак, дођи овдје, понеси собом оно твоје цурско... Не говори никоме ништа, па да видиш... — говорио јој увјерљиво, а речи му звуче једро и одјелито. — Па? — Повешћу те собом. Је ли вјера? — Вјера ти је. Доћи ћу! Раде потегне кубуру иза запашаја, треном натегне и наложи. Па, рекавши „са Богом“, трагом својих стопа поврати се кући. Сјутра дан, кад је Раде повирио на кућна врата, било је ведро, а кад је оданило, показа се сунце, али не може да савлада дебеле сметове снијега, већ немоћно се одбљескује од њих, а прије него ће да зађе, као за накнаду, разасу своје зраке пољем, а висове планине, над селом, позлати; на њима неко вријеме у сјају окљева, али, не могавши их загријати — клоне... А док се сутон спустио, показа се мјесец у ведрини. Раде, заогрнут својом новом кабаницом, што још меком испраном вуном мирише, ногоступом иде ка сеоскоме бунару.  Миран је. Божица ће сигурно доћи, а кад дође, знаће шта да ради — одлучио је данас. И цура долази, као и он заогрнута својом новом, цурском кабаницом, коју Ради у прћију носи. — Божице! — јави се Раде и, ухвативши је за руку, поведе је за собом. Ћутке с ногоступа загазе у снијег, до сада ничијом ногом неоскврнут. Раде што више залази у њ, страсније га гази, чисто ужива, кад му нога запане у бијелу податну мекоту, притиска је све јаче, хоће да је згази, сатре, уништи... Тако живо, немилосрдно газећи, обоје се загријаше. — Ево, овде нам је ложница! — окрете се цури Раде, и устави се код торине, па показа на колибицу, покривену дебелим снијегом, у којој се човјек једва може да испружи. — Уђи! — А што? — учини се цура невјешта. — Уђи, жена си ми! — и, обгрливши је, привуче је за собом под своју кабаницу. — Води ме кући! — шапну дјевојка испод кабанице. — Нећу, ноћас би нас моји ометали; сјутра ћу те повести!... — Хоћеш? — Хоћу, пречисте ми дјевице! Часом ћуте, ослушкују испод кабанице свој испремјешани, топли дах. А око њих све ћути, само вјечита ријека шуми... Мјесец го, опрезно стражи, његова свјетлост у блиједој ведрини трепери, циједи се ваздухом као млијеко, а из тајанствених, распружених, непомичних сјена још мрак вреба... Над све, докле око допире, пала је дубока, сњежана, зимња ноћ, чиста, бијела, неоскврнута као пречиста дјевица! ... А њихови обгрљени животи горе и у ватри се троше... Раде се наједном трже, вели јој: — Што дрхтиш испод руке ми, као лист на трепетљици? — А глас му у тишини, у проређеном ваздуху, одзвоња једро, одијелито. — Мило ми је! — одговори дјевојка и боље приљуби се уза њ, као да се нечега престрашила. — А да, жеља те као и мене!.. И пустивши је из загрљаја, сними с ње њену цурску кабаницу, па, сажевши се при улазу у колибицу, простре је по земљи. — Таман се уза сламу приљубила — помисли и, исправивши се, вели јој: — Сада је све у реду, уђи! Божица се слеже, сребрени ђердан с ње звекће, а Раде, улазећи за њом, вели јој: — Под мојом новом кабаницом биће нам вала ноћас љепше и пространије него у кући... ...У освит младенци помолише из колибице; зимско јутро сачека их и заспе им образе својом сивом свјетлошћу; сунце још окљева, премда висови планине већ се обојадисаше ружичастом бистром бојом. Око њих лежи сатрвен, погажен снијег, и лијепо се види траг њихових ноћашњих стопа. — Волила би, да нам је нови снијег замео траг — вели Божица, као поплашено гледајући око себе погажени прљави снијег. — Не будали! — одговори мирно Раде и, насмијавши се, рече:  — Не замеће се ноћашњи траг тако лако!... Већ ајдемо, жено моја! И ухвативши је за руку, поведе је трагом ноћашњих стопа својој кући. Студен је стегла, што одавно не памте ни стари, људи. Бијаше се већ обикло на меке зиме,  па у селу понестаде пиће благу. Треба је набавити или пустити да стока скапа од глади. Има неколико дана што Илија размишља гдје да је намакне. У газда—Јова, причају људи, да је прескупа и за готов новац, а на дуг не зна се како ће испасти; не каже цијене, само у књигу биљежи, па почеше од тога неки да стрепе као од живе ватре. А људи веле да је сијена добавила и сеоска благајна, што се тек засновала и да га даје дружинарима јевтино, чудо јевтиније него што га продаје газда Јово. Илија затеже да се у благајну упише, жао му; и боји се старога господара. Али која вајда? Ко ће од бољега бјежати? - И одлучивши се пође жупнику, попу Врани, који је њоме управљао, с намјером да ступи међу чланове. Али поп Вране неће да га у благајну прими, већ му удари у образ, корећи га што допушта да син Раде, на његове очи, са Божицом у суложништву живи. Илија оде од попа Вране зловољан. Што попу пада на ум? Раде је урадио оно што и други раде од памтивјека: његов отац и он женили су се онако, и није крив Раде, колико поп мисли. Баш да се свом духовнику не замјери, Илија бијаше, одмах пошто је Божица у кућу дошла, у вароши направио молбу, вјенчаницу, и потрошио за њу преко седам талијера, - па зар је он крив што молбу нису уважили? Али се поп не да разлогу.  Не бијаше му доста што прве недјеље иза Радине женидбе, по његовој наредби, брецаше у мртвачко звоно, у цркви завио прилику Мајке Божје у црно и не отпјевао велике мисе, већ тиху, као усред коризме. Тиме мишљаше да пред цијелим свијетом осрамоти њега и Раду; али промаши циљ, јер сељаци, кад изиђоше из цркве, љуте се на њ; веле Илији пред црквом: — Што си се, Илија, сневеселио? Ради по свом ћеифу, ти си господар у кући... Пусти попа нека гони свој закон!... Има и за што - а и докон је! ...Али није вајде тајити, корисна је благајна, није ни он у њу прије вјеровао, али сада види како је. Ето благајна набавила сијено, окле га набавише и газде из вароши, па га својима у дуг даје по пет новчића килограм, а газде хоће осам и десет, а на дуг Бог зна по што, јер сваки од трговаца преко рачуна закине по штогођ.  Но није друге, благу треба дати његово, или га смакнути! Увече, на прелу, повео се о томе разговор.  Прелџије сједе уз ватру, пале луле и гледају како пламен букти, па ћуте, као да нечему ослушкују... Раде први вели: — Има будала, па још неће да се увјере о користи сеоске благајне; ето им оца, па нека он каже! — Таман си Раде погодио! — вели Војкан. — Па што ти се отац не уписа? — Неће ме поп, отјерао ме! — јави се Илија. — Ето какови су! — прихвати Војкан. — Таман кад ти устреба - не даду. А ја, кад што требам, пођем у господара... узмем, он зипише, па - мирно. Па волим бити о себи; нећу да се са сваком губом мијешам! — Имаш у нечему разлог, — узврати Илија - али, брате, загрдише трговци у вароши. Држе камату по старинску: плету на талијер и више, а благајна даје, веле, својима дванаест новчића на талијер. Гдје је то? Војканов син, Радивој, момче, ониско окошчасто, али врагометно, очи му нигда не мирују, изнебуха,  као да је само о томе примишљао, вели Божици, што над Радом стоји: — Грије ли те како Раде на овој зими? Божица се одмаче, али остаде стојећке, јер је такав обичај прве године. — Ожени се, па ћеш знати! — одговори му Раде мирно. — Тешке сам среће, неће ме ниједна цура. Ја им поручујем, али нема отпоруке. И погледа на Цвијету, која се наднијела над пламен од ватре, да јој се боље види плести чарапу. Радивој не смије даље да говори, јер људи ћуте. Мислио је да ће изазвати разговор о женама и цурама. Биће сочне и дебеле шале; али нико се не одазва. Раде се чини невјешт, а људи су у бризи за пићом, па вечерас нису за шалу. И не стићу ватре, па се стињала. И раније но обично разилазе се. Раде, дријемован, чисто осјећа сласт у животу, што ће се у кревету са женом разгријати. Њихова је ложница намјештена испод тавана у штали крупнога блага. Раде ју је сам, сасјекавши у планини згодно дрво, приредио и чистом јечменом сламом обложио. У њиховој кући дотада није се знало за кревет, па ипак отац им није замјерио: - нека је Ради љепше! ...Сјутра Илија и Војкан гоне сваки свога парипа пред собом пут вароши. Нису узјахали, јер је студено, саганак буре на махове брије са снијегом ојајених планина, и смрзавица је. Путем стижу људе. Сигурно иду у варош за истим послом. Пожуре, као да ће сијена нестати. Војкан не може, а да не набаци коју Илији, вели му: — Видиш како људи не маре за благајну, ови сви иду трговцу! Па да, - оно што је теби урадио твој поп Вране, урадио би и другоме... А шта нама,  хришћанима, жели, дао, брате, њему Бог... Неки се од наших хтјели уписати, па не хтједе их примити, — вели: „Ово је само за моје жупљане!“ — Не хтједе ни мене, опази Илија, — а негда био би ми дао све што има. Ђаво би знао, такови су с малим сви. За најмању, ископали би ти кућу. Неће него на своју! — Па упита: А што је с вашом благајном? - Веле, да би овај калуђер засновао је, брате, као ништа. Што не би? Али се боји... гледа себе. Газда Јово није јој каел, а он је наше цркве тутор... Биће да је неко натрунио... Али, да ти право кажем, не бије ме брига за њу!... У дућан кад стигоше, нађоше силу људи. Надстојник Васо одређује коме се има дати сијено, а дућански момак биљежи у трговачку књигу. Газда Јово пије кафу у писарници. Десет је сати. У то доба пије је сваки дан, јер је увео ред и за своје свакидашње потребе, па се тога реда на длаку држи. Људи не питају за цијену, тако су навикли; само дај, кад је потреба, па, као да си даровао! Платиће на јесен, пошто газда зацијени. — Вала ти, господару! — вели Војкан. — Нека вас! Бога ми, у потреби ваљали сте свакоме... А што би сада од блага, да није вас? Илија приђе господару, рукује се с њиме. Господар подсмјехива се на њ својим намјештеним осмијехом, који нигда не прелази мјере, већ се уставља у угловима усана на одређеном мјесту. — Што не узе од попа Вране сијена? Он се сада за вас брине — вели му. — Што ће мени поп код тебе?... — Питао си... — Ко ти рече?... — Није те брига знати, питао си... — Преварио се!... — Ништа зато, болан. И јави се Васи: — Немој заборавити Илије, дај му колико хоће! — А што ћеш ти, Војкане? — Што и други људи, господару... — Ено ти Васе... — Али ја бих — и почеша се по глави - ја бих нешто и готових пара, треба ми платити порез, и за неке потркушице. — Од куд сада готових пара, Бог с тобом?! Дадох све за сијено... — Има их код вас, - а имате се од шта наплатити... — Чисто ти кажем: немам. — Па се смисли: — Дођи послије, гледаћу... Људи са Васом пођоше да приме сијено. Пошто је и Војкан своје добио, сврне са надстојником у крчму, части га, да рече господару за њ добру ријеч. А кад Васо бијаше сит и вином и мрсом, повратише се ка господару. Надстојник уђе први у дућан, па се кроз конобу, не рекавши господару ни ријечи, извуче у двориште. Војкан, накресан, премишљајући, пред дућаном окљева неко вријеме: нека Васо проговори господару — и најпослије уђе. Газда Јово сагнуо се над сто, пребира некакове старе биљеге, чисти их и с помњом полаже у једну кутијицу. — Дошао си — вели му. И заклопивши кутијицу стави је на страну.  Равно Војкана погледа у очи: — Немам готових пара... — Помози сада или никада, господару!... Порубало ме за порез... — Немам готових; а жао ми те: даћу ти кукуруза. — Имам, господару, жита у кући... — Чекај, будало!... Узми кукуруз, па га у чаршији продај — ето пара!... А колико требаш? — Тридесетак талијера... Подмирио бих све: и траварину и неке потркушице - потркушице, што ви у вашем дућану не држите... Газда часом у глави срачуна. — Тада узми, брате, тридесет кварата кукуруза од мене — вели му - па ће ти таман онако по прилици залећи.  — Васо — јави се газда надстојнику, који се бијаше повратио у дућан — даћеш из магазе, кад усхтједе, Војкану тридесет кварата кукуруза. И, узевши дужничку књигу, убиљежи у њу сваку кварту по шест круна, у све: сто и осамдесет круна. Војкан се поврати у чаршију. Иде од трговца до трговца, нуди кукуруз, али с реда одбију га, веле: имамо свога. Кад не могаше с трговцима се помоћи, улази из крчме у крчму, наручи по литре вина и пијући — пазари. Неки од сељака и узео би кукуруз јевтиније, али нема готових новаца, а Војкан не може чекати. Пред сами сутон паде му на памет, да би могао кукуруз продати истоме своме господару - а зашто не? И тетурајући уђе у дућан и довуче се у писарницу. — Ево невоље — вели газди, не могу кукуруза ни продати ни даривати!... Де, живи били, ви и сви ваши, узмите га ви... Али да, — досјети се — немате ни ви готових пара. Газда се љути, вели: — Увијек си ми за напаст... а жао ми те! Ајде, де, узећу га ја, кад си баш најашио... — Добар је, болан, господар — опази Васо. — Као душа — прогунђа Војкан. — Оставимо разговора — вели газда, већ да ти платим!  И посегне за новцима са стола.  — Видиш, ово и није заправо мој новац... Хтјео сам га таман послати... Ево, на! Сваку кварту плаћам ти по талијер, скупље Бога ми, но што га данас могу са стране набавити... али не мари!... И изброји му на руку за тридесет кварата кукуруза сто и двадесет круна. Војкан гледа часом на новац у руци, као чуди се, и окљева спремити га; па пошавши једнако о нечем премишља. Плативши порез и гдјешто још у вароши, не да му се поћи кући, већ најпослије сврне у господареву крчму. Понајвише у њој пије и нарочито у њу сврће, да се господару не замјери. Господар пази на то и често прегледа крчмареву књигу дужника. То он, као што и други сељаци, врло добро знаде, а и чини му се право што од господара узајмљени новац троши на његово вино. Наручи уз литру вина и комадић пршута, да слађе напије, и понуди њиме неког варошанина, што је до њега нарочито ради тога сио.  Овај узе и једући вели му: — Може бити да је ова порција, што је једемо, баш од твога пршута, дарована господару — од твога или од твога брата, то је све једно! И надода: — Господар што не може у кући да потроши, даде своме крчмару, да прода. — А да што ће од њега? — опази Војкан и нуђа варошанина и вином. И наручује даље и пије преко мјере, управ вино вином гаси. А кад бијаше да плати, показује крчмару петицу, размеће се по столу с њоме, а неће ни по што да плати. Крчмар се разљути, оте му је из руке и по вољи наплати стари и нови дуг. Па кад се Војкан успротиви и, пијан, сасу грдњама, шчепа га господарев крчмар за шију и избаци на поље. Војкан посрћући свали се у јаругу. Неко вријеме лежи у њој, да најпослије, грдећи  једнако, с натегом извуче се и тетурајући упути се из вароши. Гледајући за њим цркоше од смијеха крчмар и варошки клапци, - а редари стоје на опрезу, да га затворе, ако буде требало док се не растријезни. Идући, сјети се парипа и сијена, па се поврати да натовари. Мучи се на сваки начин, гледа уоколо, да му ко поможе, али нико сада на њ не пази, па, не могавши сам да натовари, остави сијено, а парипа празна погна пред собом. Изашавши из вароши престаде да грди и мјесто тога поче сам са собом да говори. Застајкујући ослушкује звукове телеграфских жица, и разговара с њима, а ступове обухвата обима рукама и грли као најмилијега побратима.  Испод сеоских кућа причека га Илија. Познао празна парипа, па ишчекује. Не зна што би од њега? А кад стиже, упита га, гдје му сијено. — Послаћу сутра сина по њ — вели муцајући, а једва се на ногама држи. — А да, видиш, Илија, — већ неколико пута каже — што ће ти поп... Имај ти добра господара, па се не бој никога, већ Бога!... У Илијиној кући логом лежи синовац му Нико. Откада му родитељи помријеше, живио је инокосан у својој кући. Једном, враћајући се из планина, озноји се и у путу окисне. Разболевши се од тога дана, већ се није младости ни здравља науживао. Сељаци говораху, да му се крв следила, а љекар је нашао болест опасном. Док је гођ могао стати на ногама, није хтјео остављати своје куће; а и сада, кад му се већ не да ни дисати, једва се склонио на молбе Радине, да се пресели к њима. И стриц Петар зваше га к себи, али приволи прићи  Ради, мање их је у кући но у стрица Петра: биће мирнији. Стриц Петар знао је зашто га зове. Синовац, по својој прилици, није дуга вијека, а посједује свој дио имања, као он и брат, па кад би био у његовој кући, што наговором што другим којим начином, пало би имање у руке његове или синовље. Раде сам, на своју главу, има већ доста, а у њега су четири сина као четири сокола. Рачунајући на то, синовца је у посљедње вријеме гледао добрим оком, и говорио, да не лучи њега од својих синова и, погдјекад, из вароши носио му скленицу вина да се у болести окријепи. Али и брат Илија имао је исте намјере и јаче их је од брата Петра у себи осјећао. Њему је користило, што је Нико још из младости волио Ради него осталима братучедима, и знао је ту Никину љубав да употреби у задњем часу. Сада, када је Нико у кући, било би лудо пустити овако лијепу згоду. Наговара сина Раду, да му спомене, како би од часа на час могао умријети, па би добро било да се зна, кому ће своје имање опоручити. Раде неће ни да чује за то; мисли: „Нико неће лако умријети, још се није младости науживао, није ни жене обгрлио, па да умре! - И он главом да га смрћу плаши!... Гдје је то?“ Али Илију избивша мисао мори и не да му мира, ни дању, ни ноћу. Зна да је то, што премишља, гријех, али ко је без гријеха? И ум га носи по ораницама и ливади и, гоњен том мишљу, обилази их, лутајући по њима цио дан. Чисто не може да схвати, како би могао да подијели Никине земље са братом Петром, кад су као клин увукле се између његових ораница. Још би то прегорио некако, али како да се ливада подијели? Никин дио с његовим је у једном комаду, срце земље, и заједничка им је уређена јаруга, па како да се открњи комад Петру? - И кад  то помисли, осјети у себи утисак, као да гледа да му неко сину Ради трга десну руку са жива тијела. А једне ноћи, премишља, што би од јединца Раде било, по његовој смрти.  У брата четворо је дјеце, љути, као вукови, а разуларени. Што би од Раде било? Варали би га на сваки начин, а ко би могао отети се штетама, што би их чинили у пољу, на ливади и свугдје, и никада не би мира било. ... Једнога ведрога зимњега дана, кад ни сунцу лед не попушташе, Никина се болест погорша, рекао би: сада ће умријети. Илија неће да зовне љекара, стрепи, могао би га издравити, а неће да зовне ни попа, док не опреми свој намишљени посао. Сутра дан, пред ручак, униђоше у кућу, кабаницама заогрнути, два човјека, из околних кућа. Ждрале и Крило надимак им је у селу. Нико лежи уз ватру, под кабаницом. Над њим стоји јунац. Нешто је болешљив, жао га Илији, јер га већ хвата у плуг, па га је привео к ватри. Болесник јечи, а кад му мука дотужи, с натегом надигне се на руке, и испијеним очима, као да нешто изгубљено тражи, лута му поглед по кући - па изнемогао опет наузначице пада. — Тешко је младу умријети! — вели Ждрале преко залогаја. А Илија вели Ради: — Иди, сине, попу: реци му, да дође к болеснику, да га са Богом помири. — И вријеме је! — вели Крило, и наздрави Илији. Залажу се и пију, и нуде чашом вина Илијину жену Смиљану, но она неће да чаше прихвати; нудили би и цуру и невјесту, али оне су пошле за стоком у пашу.  Најевши се и напивши се, Илија, Ждрале и  Крило приђу к болеснику. Ждрале нагне се нада њ и с главе му одгрну кабаницу. Болесник га погледа својим испијеним очима застења и, не могавши поднијети јаки воњ мрса, што заудараше из уста и избиваше из одијела и маснога припашаја, одврати главу од њега. Тада се примакнуше и нагнуше над болесника и Илија и Крило. — Питај га кому оставља, — вели Илија Ждралу - па ћеш чути. — Ради, а да коме? Мени тако рече сто пута у болести... Воли га, болан не био, као рођенога брата! А и јесу браћа... Ждрале и Крило нагнуше се боље над болесника. - Пламен им обасја смежуране, временом постарјеле образе, отпуштених, чупавих, просијеђелих бркова. Уозбиљише се, у један глас упитају болесника: - — Нико, остављаш ли све твоје Ради? Болесник, мјесто одговора, зајеца и с натегом хтједе да се окрене на другу страну, али, види се, снага га издаје. — Нико, брате, — поновише јаче у један глас - остављаш ли све твоје Ради, своме братучеду, сину Илијину? Нико погледа празним погледом, усне се макоше, и нешто, неразумљиво, тешком муком истиснуше. — Ха! Јесам ли вам рекао? — вели Илија. — Оставља све моме Ради, а и коме би него њему? — Потврдио је главом — вели Крило. — И чуо сам: „Ради“ — прихвати Ждрале. Покрише болесника по глави и с помњом скупише кабаницу око њега, па се наднијеше над ватру. — Још једну чашу за добра пута! — нуди их Илија и налије. Попивши сваки своју на искап и руковавши се с Илијом, заогрнути кабаницама, изиђу њих двојица из куће. Илија сједе уз ватру, запали и — гледа у пламен, а Смиљана, жена му, врти се по кући. Пред сами сутон дојаши поп Вране жупник на своме бијесноме врањцу. Илија, чувши топот, изиђе и прихвати коња. Сјахавши, вели Илији: — Проводај га, заморио сам га... Коњ се запјенио и фрче. Поп Вране, док је ушао у кућу, угледавши јунца код ватре, наљути се и тјера га из куће. Јунац код кућних врата окљева, окренувши се нагло погледа према ватри својим великим очима, у којима као да се туга са пријекором одбљескује. Жупник приђе к болеснику и пружа му посљедња  пред смрт. У то стока враћа се са паше, овце блеје, и погдјекоја коза вечи: и доље, у штали, испод болесника, гдје их цура и невјеста спраћа, чује се врева и насртање. — Праве сте живине! — љути се поп Вране на Смиљану, док очати самртну молитву. - Зовете ме, кад болесник већ не зна за се... Живине! Нагло, не рекавши ни „са Богом“, изиђе из куће, и, истргнувши из Илијиних руку свога вранца, зајаши и - одјури трком. До мало приспије и Раде, сједе уз ватру и вели: — Не би ђаво попа Врана стигао; бијесан, па разиграо вранца... није већ Божји вјетар... Их! Прије него се покојни Нико у гробљу охладио, по селу се шапорило, како је покојник на смрти опоручио своје имање своме братучеду Ради, сину Илијину. О томе послу понајвише жагориле жене, па њихов жагор стиже и до Петрових ушију, а на прелу, између људи, изби као бјелодана истина. Стриц Петар већ и не двоумијаше; биће сигурно  да је Илија тако удесио, кад не хтједе пристати, да по половицу плате крчмару трошак седмине, већ је сам крчмара подмирио. А јело се и пило се до миле воље. Код последњих чаша вина, чисто се заборавило пијући их, испити их за покој душе Никине. А Илија је каматар: да није имао свога рачуна, не би се био тако истрошио. Па и комшије веле кога су онога дана видјели у кућу унићи и из ње изићи! Што су њих два кришом код Илије радили? И премишљаше шта да учини. Одлучи да пође газда—Јову, да се с њиме посавјетује, јер без новаца не може се ни у цркву. Газда Јово, кад му Петар, нашавши га у дућану, шапну, да има нешто на сами да му каже — уведе га у писарницу и за собом затвори враташца.  Петар му потанко исприча зашто је дошао, и наглашује: — Мени је, онако ми дјеца била здрава и жива, сто пута рекао покојни Нико, док је боловао, кад би му натукнуо, да су њему моји синови што му је и Раде, и мили му таман као и он; па је ли могуће да је на самртноме часу оставио све Ради? — А који су били сведоци? — упита газда. — Веле, Крило и онај чанколиз, Ждрале... — Свједоци нису сигурни — опази газда. — Него чуј! Ставимо да Нико - као што по свој прилици и није - оставио свога имања никоме. Кому би по закону припало? — Припало би нама двома браћи: мени и Илији, удатој нам сестри, дједу и баби по покојној му мајци. Тако ми рече биљежников писар. Чудо, а оно двоје старих, мислим, о томе и не сања! Газда Јова се замисли. Лице му се уозбиљи и са углова усана нестаде трага намјештеном осмијеху; продужило се и подвојак јаче се отпустио.  Газда познаје добро браћу Смиљаниће, чуо је и за оца им, покојнога Раду, који је био, убивши,  ради преорања земље, некога комшију, одметнуо се у хајдуке и побјегао у Турску; тамо је и погинуо. Говорило се да се за хајдуковања са најстаријим сином, Илијом, састајао у планини, у пећинама. Син му доносио преобуку и што му требало и прихватао хајдучки дијел, што га отац кући по њему слаше. По његовој смрти, браћа се не слагаше за дуго, и на брзо раздијелише имање у три дијела. Познаје и земље и ливаде: срце земље, сучељују се са земљама Ружића и Вујића, које су сада с малим све у његовим рукама.  Премишљајући о Никину дјелу - мисли:  - Не би било добро да цио западе Илију; Илија би с тиме ојачао, а Петар је задужен до грла; све имање не би му за дуг залегло, а и податнији је и поклонитији од Илије — лако ће с њиме! А лако ће и с опоруком, гдје улазе као свједоци на самртноме часу Крило и Ждрале. Сигурно покојни Нико није опоручио никоме ништа.  Познаје он сељаке у опће, а познаје и Илију: похлепан је за земљом, потурчио би се за њу. Док газда размишља, Петру бјеже очи на жељезну касу „вертаимовачу“: како је висока, чврста; Колико талијера могли би у њу стати? Па му памет мути сила измрчене хартије, растркане по големоме столу, и дебеле, увезане, трговачке књиге. - Сигурно - помисли - и моје је име неколико пута у њима уписано; више вриједи ова прљава хартија од цијелога нашега села! Зашто смо ми живи? Чудо!  Па му паде поглед на избљеделу српску тробојну заставу са грбом, што је над газдиним столом; газда је био, давно, високо у зид прибио за жестоких борба Срба и Хрвата. Повише ње, у углу, паук разапео своју паучину... — Слушај ме! — трже га из мисли газда — Примакни се ближе, да ти кажем што треба да  радиш; - Купи сестрин дио, и онај дједа му и бабе по мајци... — Немам, господару, новаца... — Чекај, будало! Не нагли! Кад погодиш, - а гледај погодити за мало - ја ћу ти дати новце, само треба да радиш паметно, да се нико не осјети... Петар окљева и нешто прогунђа кроз зубе. — Што си забринут? - Што је? — А што ћу ја вама? — Ништа!... Кад купиш оба дијела, продаћеш их мени за исте новце, а ја теби муштулук од двадесет и пет талијера... Ти ништа не рискираш. — Али ја се надам за мало купити... Оно се не разумије у посао... — Толико боље... — Газда, чујте — мален је муштулук!... Примакни! — Видјећемо, болан; што циганиш? Ако учиниш добар посао, даћу више, и до педесет талијера... Је ли поштено? Сјутра дан пошао је Петар у друго село, да походи старце: дједа и бабу; истога дана пошао је и сестри. Опрезно, тек је натукнуо због чега је дошао и казао им, да настајни четвртак, нефаљено, прије ручаних доба дођу у варош, — а доћи ће за своју корист.  На први мах сестра је којекако одбацивала: човјек јој није код куће већ на радњи, а без њега тешко јој се одлучити. И старци су се колебали, сумњајући да им Петар не би поставио ступицу: није му пуно вјеровати!  Ипак су се одлучили, биће на опрезу, и у четвртак — дошли су... Петар их дочекао и уведе у дућан. Напоји их ракијом. Па их поведе кроз чаршију, тобоже у шетњу. — Ево — љутито вели — ја ћу купити ваше дијелове; знам да бацам новац на пут — и устави се, - таман као да га просипам по овоме путу, по којему идемо... Али воља ме гонити се са Илијом; неће што је намислио! ... И кад очевину дијелисмо, варао је... а сада, брате, отима... Неће, Бога ми! Та за инат Краљевић се Марко потурчио! Сврнуше у крчму. Петар од крчмара наручи меса и вина.  О нечем преко залогаја премишљајући, залажу се полагано. Петар је јутрос све уредио. Узео новац код господара. — Треба да виде новац, рекао је газди: - биће лакши посао! Понио је са собом од куће двије обилате суве крмеће печенице: дароваће једну газди, а другу биљежникову писару, „Шкривану“.  Помоћи ће њему господин Шкриван, није шупља глава; што он уради — онако је, неће њему биљежник у очи ударити. А домишљат је враг! Док је био опћинским чаушом, био је срећне руке особито код састављања утока на старију власт, у шумским прекршајима. Ако је сељак био осуђен на пет круна глобе, придодао би броју пет једну ништицу. — Што је то!? — чудио би се сељак. — Помози, Васо, ако Бога знаш! — Уложићу за те уток и не плаћај ми ни паре док не видимо шта ће старија власт... Има, болан, и тежих од наших! — рекао би Васо, осврћући се, да га ко не чује. Редовито, након неколико времена, Васо саопћује човјеку, да је старија власт уважила уток и умањила глобу од педесет круна на пет круна... И тако без икакова труда добио би своју надницу...  Петар га јутрос, кад му печеницу донесе, моли да му буде при руци, нека не окљева нимало, већ нека пође на суд, да потражи честице. Може он сам  саставити писмо, па, кад буде све готово, дозваће биљежника, да потврди. — Тако мисли — вели — и господар, газда Јово... и поздравља те. Петар се први диже и погледа на друштво. — Вријеме је да се пође — вели, и помисли: - ионако их је вино добро прихватило! — Купићу ваше дијелове, само да могу Илију гонити... - Однијеће ме враг, али нека — парбаћемо се. — За парбу треба новаца — опази стари, мотајући пешкир око главе. — Има новаца, дједе! — повика Петар и, извадивши кесу из њедара, просу новац по столу, и прије но што су старци и сестра могли га сагледати, покупи га брже боље, тури у кесу; и држећи је у руци, њоме звекће... — Ајдемо! Идите са мном! Пођоше за њим.  Преко вароши Петар их држи на оку, и једнако ријечима их обасипље.  Уљегавши у биљежничку писарницу, Петар каже писару рашта су дошли, старац потражи столицу, а жене прислонише се уза зид. — Добро је, учинићу како желите — вели писар уозбиљивши се. И пребира биљешке по остришцима хартије. Па, сјевши, држећи перо у руци, гледа у Петра. — Немој писати — опази баба, — док не чујемо што даје... — Ја одох! Нема овдје мога човјека — сјети се изнебуха сестра Петрова, угледавши перо у писаревој руци. — Господарица си да радиш што те воља - опази писар. — Али... — Ево пара! — прекиде Петар — Ево их вама! — и уручи кесу писару. А писар, озбиљно опоменувши их, вели: — Кад су новци у мојим рукама, нема преваре... И насмија се. — А да! Да вам право кажем: Петар купује мачка у врећи... Ја не би, али свако је господар од својих пара! Старци и сестра слушају. Помислише: ако би Петар и преварио, неће закон, а они се пуштају човјеку од закона у руке! — Дакле, што си одлучио дати им? — упита писар. — Колико питате? — обрати се Петар к њима. — Колико је право! — одговорише сви троје у један глас. Петар са стола узе кесу и извади из ње неколико банака, размота их и броји. - Ево десет десетица — вели. — Ево их, гледајте како су модре... Ко ће их? Старац се диже са столице, а и жене се примакоше. — Нове су — опази писар. Часом ћуте. — Дајеш ли то за мој дио? — прекиде ћутање стари. — Јок!... Гдје је то? — преврну Петар. — За сва три дијела дајем оволико. Старац погледа у Петрову сестру. — Што ти урадиш, дједе! — изрече она, једнако у двоумици. — Мало је! — вели дјед, и претвара се као да о нечем мисли. — То вам је, као да сте на путу нашли — опази писар... Дакле, погодили сте се, а? — Чекај! - а простите на којој сте — пресјече старац и завика: — Нека даде свакоме по двадесе и пет талијера равно... Нека смо једнаци! — Нек буде како хоћеш! — прихвати бесједу Петар, бојећи се да старца баба не преокрене и пружи дједу руку у знак погодбе. — Треба учинити два писма: једно за старце, а друго за сестру — опази писар. И, уозбиљивши се, диже се, па им вели: — Дакле ви продајете Петру Смиљанићу покојнога Рада ваше дијелове оставштине покојнога Ника Смиљанића; и то сваки свој дио за двадесет и пет талијера. Је ли тако? Добро је! Иди, Петре, јави се биљежнику, наћи ћеш га у штионици, игра карата; нека дође само час... Петар оде, а писар опет сједе и пише.  Писмо већ је био по формулару саставио, требало га само испунити. А попунивши га, диже се и пође к прозору. Јави се двама свједоцима, што, по савјету газда—Јова, чекаху да их писар зовне.  За њима стиже и биљежник и Петар. Биљежник љути се, што партију мораде прекинути: још му се карте по глави врзају. У хитњи слуша писара и гледа како новац дијели старцу и женама. — Ухвати за перо! — вели прво дједу, па баби. А кад сестра окљеваше да прихвати за перо, наљути се. — Немам времена дангубити! — повика на њу, и жена, у страху, дрхтећом руком, постави криж. Дјед, баба и сестра пођоше. Сестра и на улици још држи новац у руци. Ишли су чаршијом донекле заједно, па старци у свијету изгубише Петрову сестру с очију и не поздравивши се с њоме. Биљежник, оставши са Петром, рачуна трошкове двају писама и, срачунавши, вели: — Пристојба, биљези и друго... за писмо склопљено са старцима, има да платиш четрдесет и осам круна, а за писмо са сестром ти четрдесет и једну круну. Петру се учини превише. — Чудо је! — вели. Да још једном дођемо, остаде сва земља за вас! — Тако је по тарифи, по закону! — слеже биљежник раменима. — Знам ја, част вама!... Баш то је зло, што је по закону! Свугдје веле: по закону. А закон нас, ево, гули до Бога! ... И ето, не можеш закону побјећи... И, бројећи новац, вели биљежнику:  — Чудо је ово, да је и по вражјем закону! Једнога ведрога дана, љети, јутром враћа се Раде, у планину над селом, да прегледа остављена говеда и кобилу. Весео одмиче узбрдицом, да, прије него сунце одскочи, дохвати се планинских висова.  Горе, у планини, осјећа се лакшим и слободнијим, а и за неколико дана враћа се кући чилији и гојнији. Неки дан вратио се из планине прије одређена времена, нашао је за то коју му драго излику, а вратио се раздраган мишљу, да ће у кући наћи мушко чедо; предосјећа да ће бити син. Могао би се наћи свакога дана: већ давно, по опажању комшиница Божица је затрудњела. Стиже до колибе, узе кључ испод стијене, гдје га бјеше оставио, и униђе у кућу. Разгледа се по њој, да види је ли све у реду што је оставио, и одмах изиђе. Сунце је одмакло, грије, али нема припеке. Раде се не осјећа заморен, тек што му се образи заруменише а по челу осуо се лаким знојем, јер узбрдицом ишао је махом као и равницом.  Гледа на свој шумски одгојак око колибе, како лијепо напредује. Бујан је и зелен, а отац вели да се сјећа, кад је ту голет била. Сунце шуму обасјало, па вршци младих буквица, рекао би, упалили се по њему, у прошарици, испрекрштале се плаветне сјене и мирно опочивају на меком бакарастом  сушњу. Ту, у прошарици, за љетних, поподневних омара, Раде са стоком пландује. Упути се планином равно к јами, гдје још снијег лежи, да се напије воде сњежанице. Уђе у јаму и извади комад снијега, постави га на нагнуту плочу, као што је и до сада радио. На сунцу снијег се топи, па испод сњежаних капаља подметне гуњац, острми га и чека, док се наточи. Чекајући мисли на жедно благо, а особито жао му кобиле. Локве, гдје се вода између стијена сакупља, без мало пресушише свугдје, па сада и благо мораће се појити водом сњежаницом. Увијек љети, кад суша затегне, пане му на памет и чуди се, што ни опћина, ни влада, ни нико не посагради локава по планини, а тако је лијепа и пуна траве ова планина, чисто разгаљује и живину и човјека, па је штета, што је без воде.  Жедан гледа у капље, што над гуњац падају, и жао му сваке што сукно прије њега попије. Тако ишчекујући није ни опазио иза себе Маше. — Раде! — јави се жена. - Добре ли сам среће, жедна сам! Раде се окрете и зачуди.  До сада нигда је још није видео у планини, а ријетко је виђа и у селу, од када је одбјегла и за другог се удала. И ако је јак и господар од себе, ненадани сусрет збуни га — и застиде се. Ништа не одговоривши жени, подиже гуњац, напи се, а оно што остаде пружи њој.  Жена испи заостало на душак. — Фала ти, Раде, као да си ме и вином напојио!... — Што ћеш овдје? — упита је Раде, само да нешто рекне. — Сада сам, болан, стопањица; умрла ми свекрва! Ћуте, а, види се, жена би разговарала.  Али како започети?  Одбјегла га, док је Раде лудо дијете био. Била је прћијашица, па је његов отац, Илија, договорно са њеним оцем, довео своме Ради, кад му је тек дванаестак година било, и легао га с њоме, бојећи се, да је не би ко други прије њега одвео. Маша је већ тада била јака, бијесна цура од какових седамнаест година, жељна момачкога миловања. На очи био би рекао, Раде се већ замомчио; и ако нема још пуне снаге, напредоваће: примиче сваки дан, а „ко се нада, није гладан“, вели се. Али се цура превари.  Прве ноћи Раде је се није додирнуо; стидљив, одмицаше се од ње. Послије, ослободивши се очевом шалом, у којој је било и збиље, за дугих зимњих ноћи, купио се око ње, миловао је, али није имао снаге да је савлада, и цури се чињаше да тетоши Раде око ње као дијете око своје мајке. И дијете, заморивши се тек наслућеном страшћу, подметнуло би своју руку испод њене масне, плаве косе, чији воњ сјећаше на мирис меке, испране вуне и — тврдо би заспало.  Залуду се цура сваке ноћи трудила, да својим цурским бијесом успламти у њему момачку ватру, топао дах... да, са забреклим заједничким снагама, кад се двоје најаре, како је она то у гоњању са јаким момцима осјећала, кости пуцају.  Али јој бијаше све утаман! И цура дизаше се сваког јутра из кревета незасићена, заморена и зловољна. И једнога дана, не рекавши никоме ни ријечи - одбјегне га. Илија тога јутра опази да је нестаде и похита за њом.  Стигавши је у пољу, вели јој: — Врати се, Машо! Удараш у образ мени и Ради... Куд си накастила? — Својој кући... Не могу даље издржати... Што ће ми лудо дијете? — Не будали, жено!... Раде примиче свакога дана... Оно је моје дијете! — хтједе Илија да Машу наведе на шалу. Али Маша не мари, већ оде својим путем, а иза неколико дана поведе је други, јачи момак својој кући и вјенча се с њоме. — Оженио се и ти, Раде?... — претргне ћутање жена. — Знаш да јесам... — А имаш ли дјеце? — На путу је — насмија се Раде. — А ти мишљаше да нећу бити вриједан. — Не велим ја... Око њих је тишина, чује се само зујање лептира и баја што их сунце буди; оно је већ освојило и долове у планини и завирује чак под литице.  Осјећа се расијано чуство самоте и простора.  И њих двоје, што у селу не јављаше се једно другоме, осјетише се у мислима близу, као да међу њима досада није ништа друго било до склада и љубави.  Раде погледа у сунце. — Идем, Машо! — Са Богом, Раде!... — поздрави жена и надода: — Напојићеш ме још гдјекад, кад ме пут нанесе... — А што не бих? Раде упути се попријеко планином, да потражи благо; гази цвијетну густу траву и за њим не остаје траг, као да је се не дотиче. Замишљен је, нешто га копка, осјећа; отима се, али није вајде крити: Маша му се врзе по памети... И осјећа воњ њене главе и чини му се да види оно њене коврчасте, плаве косе на затиљку, кад се бијаше сагнула да пије са његова гуњца. Дође му одједном, па се чуди, што је не шчепа за врат, кад му бијаше на дохвату; ваљала би му, — осјећа  се чио као игда. А не може к својој трудној жени, кад би он хтјео... па, премишљајући, као да се каје што се не окористи овом лијепом згодом!  Сада га мори жеља за њом, таман као неко вријеме, што га моријаше, кад би се, ојачао, у ноћи сјетио ње — немирне, најарене, какова бијаше, док је с њим нејаким лежала. Послије, сјећајући је се, кињио се као и она негда, и тада није ни он као ни она знао, куд ће својом забреклом момачком снагом... Па гле чуда! Код своје жене бијаше је као заборавио, а сада опет пробудила се снажна жеља за њом и, као негда, мори га... И жао му, што је досада осјећао њену силу над собом; цурио се пред њом као пред попом Враном. А веле људи, дође му сада на памет: да је поп Вране држи за се. И жестећи се, чини му се да је љутит на њу, а сретне ли је други пут, неће водити шале с њоме... Да, негда је није смио у очи погледати! ...Нашавши говеда и кобилу сагна их Раде ближе колибе и, испустан, лута планином. Сутра дан пробуди се жељан за женом и кућом, али ипак тражи излику, да још у планини остане. Дуг је дан, стићи ће и кући. Сјети се кобиле: биће жедна.  А сада му је кобила драга као очи у глави, ждријебна је. Нада се, ждријебе ће се у оца уметнути, а отац је царски хат, најљући и најкршнији што може бити!  Потражи кобилу и, нашавши је, заулари је и поведе за собом. Изнесе из јаме, као и јуче, салеђена снијега и постави га на нагнуту плочу, над пиштет, и чека да се вода сакупи.  Немирно погледа на све стране, а кад опази Машу, гдје прама њему иде, чисто стресе се и нешто заигра у њему. — Машо! — Раде! — Опет се састасмо... — Па да, кад се тражимо — осјече жена. — Биће да је тако... Жедна си?.. — Пити ћу из твоје руке, да и нијесам. — Дражиш ме? — рече он живо и чисто је погледа. Она сагледа у његовим узиграним очима ватру и вољу као никада досада. - Их! - помисли: човјек је! - и примаче се к њему. — Што ће ти кобилетина? — пита га. — Напојићу је... — Другдје има воде за њу. — Није ми ради ње, већ ради ждријебета... Не видиш да је ждријебна? Три пута сам је водио... А хат, као Бог га салио! ... Хране га добро, бијесан ти је, те и чио, не мори га труд. Надам се, биће ждријебе добро. - Не појим ја њу ради ње, - ради ждријебета - велим ти... Говори живо, заносом, узиграним очима, што погдјекад као бљесак засјакте, а звучи му глас бистро и једро, док другдје на око миран је као земља. Маша се чуди, што је данас поводљив и разговоран, и уноси своје плаве очи, оивичене тамним обрвама, у његове граорасте дугих трепавица, што дрхте гледајући у њу. — Напијмо се — вели Раде — па да напојим кобилу. Једно до другога полегоше на земљу и прилегом напише се до воље. Раде напојивши и кобилу, сатјера је узбрдицом; гледа часом за њом, па, окренувши се Маши, вели јој да сједне.  Маша послуша, а и он до ње сједне на цвијетну траву. Часом ћуте, као да сабиру своје мисли - и кришом, у двоумици - згледају се. Раде осјећа се јачим и слободнијим него игда. Још од јуче сјећање на Машу из детињег доба сазријеваше — и заметак, што га у себи носијаше, разви се наједном и букти пламеном страсти и надјача стид и стрепњу.  Маша гледајући га у очи, осјећа на себи његову снагу и мушку силу, и дође је воља, да се тој сили подвргне. Раде леже потрбушке на земљу, до њених ногу, налактио се и гледа у њу. — Машо! — вели јој — што ме оно осрамоти... Сагријешила се, што одбјеже лудо дијете... Чујеш, би ли сада бјежала? — Не би! — одговори жена и насмија се јако, разуздано... — Не би! — понови. — Жељна сам знати, што би сад урадило оно лудо дијете; бих ли се око њега кињила као негда...  И говорећи гуши се од смијеха. — А ја те, поред Божице, бијах одбацио с ума, али, чуј! Јуче чисто као да си ме чарком опчинила, ушла си ми у вољу, па никако да одолим... да се отмем... једнако ум ме к теби носи!... Хтједох ићи кући, жени, знаш... Али ето, што бих тајио? потражих тебе... И нађох те. — Било са срећом!... А што ћу ти ја? — Што и жена — одговори Раде и испруживши се, дохвати се њена живота: — Да се милујемо! — вели јој. — Да ти се осветим, за инат, да! Их, слатка ли је туђа жена!... Да се милујемо, Машо! — Ко нам брани? — шапну жена савладана, унесавши своје помућене очи у његове и тражећи дрхтавим уснама, његове бијеле, чисте зубе. И, подавши се сласти, упиљи свој помућени поглед у његове очи... Раде је ипак тога дана по подне пошао кући, и вратио се другог дана ујутро. По договору с њоме, нађе Машу код колибе. Ознојио се, јер је махом ишао, у хитању није ни гуњца, опточена скерлетом, са себе снимио. — Прославићемо данас свадбу! — вели Маши, док је до ње стигао и, ухвативши је за руку, поведе је собом у колибу.  — Увео сам те, да знаш гдје ћеш доћи: ти си овдје моја домаћица, иноча, друга жена!... — А куд ти је човјек? — упита је. — Пошао је у варош. — Мора да је будала. — Није, већ гледа свога посла. — Изиђимо, нешто ћу те питати. — И за собом повуче врата од колибе. Упоредо упуте се планином. Раде није спртио торбе, па га Маша пита што ће с њом. — Нека је на мени — одговори он замишљен.  Па се окрете прама њој:  — Бога ти, кажи ми, је ли истина што веле, да поп Вране пристаје за тобом? — Је и — није... — Кажи чисто! — Похотан је на жене, и ако је свештеник, а друкчије му није мане... А кад ме питаш, право ћу ти казати. Онога часа, кад нас вјенча, зовну мене гори, да ће ми дати госпину медаљицу на успомену. Предаје ми је у хитњи и — пољуби ме три пута, вели: као сестру... А сјећам се, изгледао је као да ће заплакати... Послије, кад се састасмо код цркве или у путу, чисто видим, да му на одмет не би била; видим замичу му очи за мном... Али пусти крају, не питај! Није ми ни у вољи, виси му подвојак  као у вола... а куљав... Ха! — И надуши се смијати... - Ма збиља — опази — што ће оно месо на њему, што не треба?... Раде умуче и иде напријед, попријеко планином, Маша иде за њим и гледајући у његове стопе, чуди се, што цвијетна трава за његовим стопама не остаје погажена.  Раде лагано корача, окретно прескаче преко стијена, а подјекад окрене се прама њој и пита је да ли се заморила.  Стигоше у букову, стару шуму. Раде надвири над једно суво, шупље дрво, што изгледаше као какова старинска, порушена кула. — Овдје сам се — вели — један пут, у ову букву, сакрио. Јесенас нечија двизица изгубила се у моме стаду... Видим ја: чобани гледају згоду, да је макну... Е нећеш, мислим... Два дана стала је у букви сакривена и док се пружила згода мени и једноме моме другу, поједосмо је, с малим, сву у један дан! Прешавши драгу, ступише у кршевити пропланак. Маша не пита куд ће, већ бесвјесно иде за њим; прескачу с кука на кук, а уставише се под главицом од самих високих стијена и литица, између којих расте висока трава. — Ти не знаш гдје си? — вели Раде смијући се. — Загријала се, а? Чекај, сада ћеш се охладити... Иди само за мном!... Обима рукама одгрне гране једнога дрвета на дохвату. — Сагни се — вели јој - и ухвативши је за руке, повуче је за собом у пећину. Унутра је тмица; на први мах не види једно друго. Маша се приљуби боље уз Раду. — Видиш — вели јој он - овдје се може сакрити  сто људи; овдје сам пекао на ражњу ону двизицу, гледај трагове ватре... У пећини се купе чобани, једу украђено месо... А погдјекад и цуре гонају, ако која до руке дође... Што не би чобанче урадило? — Охладно је — опази жена. — Изићемо одмах, али да ти кажем: овдје је моје царство! ... Гледај, ишаране стијене, гледај, залеђене комаде, изгледају, као глава цуре, дијетета, живине;... чујеш ли како вода доље отиче? Чудо! Нико не може да ње... До салеђена снијега може се... Хоћеш да ти донесем комад? — И ја ћу с тобом!... — Заморићеш се!... Ухвати је за руку и поведе за собом.  Зађоше у тијеснац, па се веру између стијена. — Видиш, зими су ове каменице пуне воде - прича јој. — Причекај! — и пустивши је, потражи шибица и о беневреке упали двије на један пут. Посвијетли... — Гледај овај камен, би ли рекао: вук је из планине! Има тога сила по пећини, али ко би све опазио? Требало би бреме луча... — Машо! — викну изнебуха, из свега гласа, а јека из пећине одврати бистро и гласно: - „Машо“!  — Зовни и ти! — Раде! — повика Маша, а јека одговори. — Видиш, кад је човјек сам, може собом да разговара... Разговорна је ова пећина! Слушај даље, као да нешто јеца... Дубоко је то доље. Ти се страшиш? Не будали: са мном си!... Вода је то: протиче... А Бог зна гдје навире? Раде дохвати комад салеђена снијега и, једнако држећи се за руку, изиђоше из шпиље. — Да ручамо! — понуди Раде и распрти се. Па стави гуњац под нагнуту плочу, устрми га и  гледа како се снијег топи. Затим извади из торбе крух и неколико груда сира и скленицу ракије. Редом напише се воде са острмљена гуњца и, посједавши, залажу се.  Раде је раздраган, весео: — Видиш — вели преко залогаја — овдје у селу нешто ми није по вољи; петљанија са попом Враном, парница ради дијела покојнога Нике... — и као сневесели се. — Али манимо то! Де ти прихвати боље! — Пусти, разговарај!... слатке си бесједе... — Нема међу нама дуга разговора... Чисто код тебе осјећам некакову сласт у животу... Чудо Божје, како је ово изненада надошло; потегла нас крв, е, није друкчије!... Видиш, стид ме је рећи: јаче ме ум носи к теби него к жени... Ма нека и жене, родиће ми сина! А да, за право, жена и није за друго!... Па, напивши се ракије, преврну:  — Је ли ти жао, што немаш дјеце? Нероткиња си, шкирка; а веле да су штирке љуће... Може бит’, да је и до човјека - и јест човјек ти некакова рђа... Маша, док Раде говори, мисли: како је заношљиве, отворене бесједе ко би то негда био рекао... — Машо што си се замислила? — и обујми је око паса. — Де, ти! — Видиш, ја гдјекад сам о свачему мислим... па ми чисто памет стане. Не знам ради чега брани нам закон и поп оно, што нам је најмилије? Довео ја Божицу; задовољан ја, задовољни моји, задовољна она — па утаман све: поп изврнуо се на ме, као да сам му оца убио!... — Веле, да ће те тужити суду... — Није већ на суду као прије, не зарезује им се свака... и суд је сада за нас бољи од њих! —  опази Раде с увјерењем. — Пиј, Машо, ракије — сјети се и наздрави јој. Па отрвши руком уста и, погладивши мрке науснице, пољуби је: — Је ли ти мило?... Љуби ли те овако насртљиво твој Марко? — И говорећи плахо, расијано, насрће на њу. — Је ли нам лијепо?... Што велиш? Маша не одговара, отупила је велика, неисказана сласт...  Насмијана, гледа му право у очи, и руком га придржаје, да не изгуби с вида тих очију... И спојише се погледи и у сласти изгубише се... — Што велиш, Машо, за попа? — примиривши се, пита је, а и не чека одговора. — А што велиш за мога господара, газда—Јову? Не могу ни они да живе без туђих жена, а нама бране... Па нека би и то, али данас друкчије милују?... Мени се све чини да су нам они душмани. Пуче ми од неко доба пред очима; чини ми се, ко мисле: — ради, штеди, мучи се, али не за се, већ за нас... Право хришћани у цркви пјевају: „Господи подај!“ „Господи подај!“ — и слатко се томе насмија. Па погледа на сунце: — Ајдемо, Машо! Дигоше се. Раде сручи све у торбу и, упртивши се, обујми је око паса и вели јој: — Овако ћемо планином! И обгрљени газе цвијетну траву.  А сунце је већ освојило и долове, и драге, и литице, и њих двоје загреја и знојем осу, па журе прама старим буквама, раширених сувих грана, што изгледају, у сунцу, као чапорци грдних птичурина. Под њима заморени траже хлада, љубе се испод тих сувих грана, којима је суђено, да угину ондје гдје су и одрасле — у лијепој, цвијетној планини... На суду Илијини сведоци, Крило и Ждрале, на вратима, прије него ће унићи, шапоре и договарају се; и не исказаше пред суцем онако како је Илија хтјео. Врљају у бесједама, а вјешти су: боје се да их суд не улови у лажи. Па по сриједи је и газда Јово, није за ништа његов настојник Васо око њих облетао и плаћао вино, а и Петар их је частио, па неће да се никоме замјере. Суд најпослије уништи опоруку, као незакониту. Кад ствар бијаше изведена на чистац, газда Јово позва Петра и, прама погодби, склопише нову погодбу, по којој газда купује све дијелове од Петра, купује и његов дијел, и даје, преко угљављене цијене, приде равних педесет талијера. Ову ће своту убиљежити на Петрову рачуну, на његову корист, а за друго причекати ће га до боље згоде. ...Илији се душа кидала кад дознаде за продају. Неколико ноћи, иза првог сна, већ не спава; мисли што има да ради да се земља не дијели. Дању обилази поље и ливаду, особито, замишљен, на ливади застајкује... Покошена је, а нада се обилатој отави и, чини му се, да чује цику коса и гледа мјесечином обасјане, своје косаче, како испред њих цвијетни откос пада. - А он их вином поји, да пожуре... И са других ливада у топлој ноћи чује се цика и долази људски жагор као из јата ждралова; док узмакла ријека мирно тече и не треба изувати се, да се преко газа пређе. Још на ливади избија трава, још није све дала, а даће.  И опочинуће зими, као и он, да опет на љето пода се косцима!... Али ако га закон примора да је на комаде дијели, да је кида? ... И код те помисли опет му се представи жива слика: чини му се и тешко му је, као да ко трга Радину десну руку са живога тијела... Послије неколико дана посла газда свога надстојника  Васу, нека селом пронесе глас, да би газда купљени дио покојнога Нике продао, да испита што ће људи на то, коју би цијену ударили. Васо иде од куће до куће, хвали земље и измишља цијене. Вели, и куне се: нудио је господару тај и тај толико, али неки други, — неће да му имена каже, - набацио преко тога још четрдесет талијера! Људи се загријали, и неколико дана само се у селу о томе говорило.  Илија је на живој муци. Одмах након Петрове продаје врзла му се мисао да прекупи од господара продану земљу. Колебаше неко вријеме, док мисао сазре, али не може дуго да чека. Боји се претече га неко, - па онда — гдје је пристао? А вели се: „иза боја копљем о ледину!“  И занесен том мишљу, са зажагреним очима, једнога јутра униђе у писарницу господареву. Док угледа господара, јави се: — Господару! — Здраво, Илија! — Купио ти све дијелове од Петра?... — Хоћеш продати и твој?... — Нијесам ради тога дошао... — Већ? — Би ли препродо, господару?... Газда га погледа, осмјехну се и мирно одговори: — Нијесам претрга... али за добре паре све се може... Али само: за добре паре!... Оне оранице не стиде се Мисира, а ливада?... — Добра земља! — вели Илија као за се. — А што питаш за њу, господару? — Полако, болан, - што срљаш? Има их доста што се намећу, али поштено, па уру!... Најближи си ти и Петар... Полако! Отвори шкрабију од стола, посегне за хартијама, и изваци грдан омот. Пребирући нађе нацрт. — Види, — вели му и - показује својим набухлим  прстом честице. - Ово су оранице, ово црно ограда, а оно ливада - плодно, берићетно, срце земље - говори газда Јова као за се. — А што питаш? — понови Илија, загледавши се немирним, зажагреним очима у шаренило нацрта. — Полако ћемо — вели на око замишљен газда. — Могао бих се и предомислити; нијесам баш вољан продати цијело... Могла би се продати на дијелове, по честицама... раскомадати... Илија протрне, помисли: - раскомадати? — Не, господару! — Видиш — настави господар уозбиљивши се - од ових земаља покојнога Нике мени сада припадају три дијела, а теби тек четврти; кад би се дијелило, ко зна који би те дио запао; могао би тај дио бити о себи. Тако би се ливада, дубрава, оранице морале раскомадати као бравче... — и, опет се насмија својим умјереним осмијејком. — Кажи цијену, господару, — пита Илија и не може никако да се сабере, да се безбрижним причини. — Да ти кажем цијену — навлаш растеже бесједом газда — а да нијесам вољан продати?... И диже се, приђе к прозору и гледа на улицу.  Илија нешто у себи прогунђа, хтједе да не да одушке својој мисли ријечима, али оне навале саме: — Продај, господару! среће ти, продај! — Пусти, болан — окрете се газда — што си најашио?... Биће и за то времена... — Па, ко смисли се: — Ајде де, ставимо да бих продао: - Колико би дао? — А што питаш? — Двије хиљаде талијера... и то је даровано... — Чудо! — рече Илија и сневесели се. И паде му у исти час на памет, да је газда сва три дијела купио за три сто талијера, а ваљада и за мање. — Чудо је! — понови као за се. — Да је и чудо, мало ми се мари, мени нуде толико, - намећу се... Па пође к вратима, хтјевши да зовне надстојника Васу. — Не зови га, вјерујем ти, господару! — прекиде га Илија. — Скупа је сада земља, Илија; свијет се народио, а земља не примиче; а видићеш до мало што ће бити... — Попусти, господару! — Не могу... већ ако ти ниси вољан да купиш; не мари, пријатељи као и били... Засада нема хитње, а ако хтједем продати, послаћу Васу да селом протелали, па да видиш: ето твојих сељака к мени, таман као овце на со... — Немој, господару, жив био! ја бих дао хиљаду талијера. Газда се насмија: — Толико ваља ливада! — и зовну надстојника Васу. Надстојник дође из дућана с обичним својим лицем, с којега, рекао би, овога часа нестаде веселога дјетињега, подушенога смијеха, а остао му је траг око углова усана. — Поћи ћеш у село, — наређује господар растежући бесједе — па ћеш протелалити, да се продају три дијела земаља покојнога Нике Смиљанића... Можда и нећу продати, само да видим на чему сам... Па се окрете равно к Илији и вели му: — Видићеш: купаца као мрави наврвјеће... — Праведно је да мени, господару, продаш... — Реци пошљедњу... Де! Илија смисли се, па, као да се прегорио, изрече нагло: — Тринаест стотина талијера даћу... — Мало је... Дај шеснаест стотина... — Чудо је! Попусти! — Не могу... Васо, поћи ћеш... — Ево четрнаест стотина... — Дај петнаест стотина талијера... Ухвати ме у бесједе, јер, нећеш ли — нема већ говора... — Па добро, петнаест стотина — одлучи се Илија и осјети како му тога часа као да престаде срце куцати... А за час закуца наглије него обично.  - Ево капаре! — рече Илија, одушивши од узбуђења. Извади кесу из њедара и броји новац, положући га на сто. Наброји три стотине форинти. — Поштено! — вели газда и зове дућанскога момка, да чује о чему се ради. Илија изиђе из газдина дућана весео: земља се неће дијелити, његова је и, вођен том мишљу, лако корача својој кући.  Али у путу, сјећајући се грдних новаца, занос малакшава: кад ће из дуга изићи? И сјети се Раде. Писао му је неки дан да буде на опрезу са газдом. До неколико дана вратиће се из војништва, гдје га је за два мјесеца узело. Што ће он рећи, хоће ли му бити жао, што је земље купио за скупи новац.  Али кад стиже до своје земље, гледајући је сунцем обасјану, и окупивши је погледом, умири се. - Би, вала — кад не би могло бити друкчије, — својим је животом откупио! - помисли. И све би осим Раде за њу прегорио, да само не упадне у туђе руке. Дошавши кући, не казује женама што је урадио, и не спомиње ни о чему ни ријечи: казаће Ради, кад се кући поврати.  Међутим, селом се одмах о куповини пронио глас. Жене се замислиле, али жацају се питати га; надају се, сам ће казати, па, док зине, мисле: но сад ће! Док Раде стиже, још оне исте вечери, на гувну пушећи лулу и гледајући преда се, вели му Илија: — Откупио сам Никине земље од господара. — За колико си погодио? — Петнаест стотина талијера... — Чудо! — Биће... али и вриједи... — Вриједи, по нашу сељачку... Ми не рачунамо наш труд, што у земљу уложимо - опази Раде.  И, сјетивши се нечега, живо настави: — Видиш, оче, ја се баш сада у војништву намјерио на једнога приморца, па, чуј, како он процјењује вриједност земље: вели, треба рачунати и своје наднице, што се у земљу уложе, и труд... и друго он набрајаше.. . А не само, колико ти плода даде!... А ми рачунамо: даће ми, ставимо, ораница педесет кварата кукуруза; ето то је, мислимо - чисто, као да нам је из неба пало, а ни бриге нас за наш труд... — Што велиш, Раде! — зачуди се Илија - какве наднице, какав труд. Гдје је то? Бог с тобом! Нека је земљи благословен и труд, и напор, и зној наш!... Не будали, нема сељаку над њом бољега хранитеља. Раде ућута. Али под утиском големе своте, осјети се упропаштен, као кад, у страху, гледа љетне сиве облаке, што над усјевима крупом пријете. Напокон једнога јесењега дана нашло се у кући Илијиној Радино мушко дијете. И ако није било велике студени, цијелога дана у кући гори ватра, да загрије мајку и чедо. Раде је пошао у шуму, насјекао дрва и санио их очевидно, није се бојао лугара код оваке пригоде, и ако су строге и несмиљене одредбе због шумских прекршаја и неколицина њих поради глоба и оштета, пострадаше. Са јачањем дјетета у Радину душу увлачила се постепено брига за свакидашње потребе живота,  забринуо се и живље се доима кућних и пољских послова.  Кад се отац не би био задужио, чињаше му се, да се не би ни са ким у селу мијењао. Помало би радио и штедио и стицао. Што му се мари за друго? Доста је да крај с крајем може да завеже.  - Али овако, нећеш никада крају; гдје је то? Отац се силно задужио - мишљаше гледајући у кољевку до ватре, у којој је под дебелим вуненим покривачем мали Илија спавао... Осле често приупитива оца о кућним пословима и чисто хтједе да зна о увјетима склопљене погодбе. Дознао је да треба на петнаест стотина талијера плаћати камате двадесет и четири новчића на талијер сваке године. Прије се плаћало плету на талијер; сада је газда снизио камате, јер хоће да се Илија увјери, да му жели помоћи. — Али осим тога има и дућанскога дуга, и потребе су сваки дан веће - па хоће ли се моћи поштено изићи, да нам господар у очи не удара? — вели оцу и, гледајући у ватру, прпа ожегом жераву. — Чудо је, виђу и ја сада — замисли се отац. - Али није се могло друкчије... Зар пустити земљу у туђе руке? - Не знаш ти, сине, у којој сам ватри био оних дана! Раде посматра оца. Очи му се уставише на смежураној кожи око слијепих очију и на отпуштеним брцима: учини му се да се наједном постарао. Илија Радин поглед осјетио на себи, па, да сина осоколи, вели: — Ни бриге те, Раде, ако има дуга, има и земље, а она је наша хранитељица!... Вадићемо паре из блага и из земље... Садићемо више дувана... угојићемо двоје троје крмади... — Нећемо бити ни крмета за кућу — прекиде Раде. — И не треба нам... омрсићемо се овновином! — завеза стари. Али Раде, видевши га разговорна, прихвати ову лијепу згоду и напомене му за сестрин ђердан.  Сестра и мајка толико су га пута за то замолиле. — Да смиримо и њу, па што Бог даде!... — вели оцу. Цвијету је замјерио Војканов син Радивој. Састају се понајвише на паши. Кад су лијепа времена, прама сунцу, пазећи благо сједи једно до другога на камену. Над њима је планина, испрекрштана поточинама, драгама и пећинама, око њих го пашњак, посут големим куцима, са којих чобани благо пазе да не омакне у брањевине, а доље ријека и поље, посуто пошумљеним главицама. Највише, докони, разговарају и погдјекад, кад му бијес дође, Радивој је погне и — гона је. Цвијета се није уметнула на оца, а не сличи ни брату Ради, малога је раста и поплашених очију, па насртљиви и летичасти Радивој лако је савлада. Шчепи је и гризе је по врату и положи гдје му је драго на земљу, милује је и руке јој меће у њедра; и цура пушта и тек се тргне кад му загледа дивљи пламен у очима и кад осјети његову руку на своме голу тијелу. Он тада, ознојен, бијесни... и заборави момачки стид, а она једва дише. У најзадњу напре сву своју снагу, да га са себе збаци и, страхом овладана, моли га и преклиње да је пусти — и пустивши је, одмакне се цура од њега и опет стојећки разговарају... Отац јој је купио ђердан и платио газда—Јову шупље плете за здраве, а равно их је двије стотине! Радивој каза једном Цвијети да ће је цурске недјеље у вароши из кола са собом повести.  Већ вријеме је, јер од када му је мајка умрла, у кући живе као живине: нема ко да их држи у  реду, ни да их испере; и своме оцу говорио је — задовољан је. Цурска је недјеља близу, а Цвијета још није никоме у кући рекла, што Радивој намјерава, а најпослије, премишљајући, одлучи Ради се повјерити: с њиме је слободнија, јер је он најразговорљивији и за њу најбољи у кући. Чека га на путу, зна да ће тога дана ондје проћи, да дрва санесе. Док га спази, изађе му на пут. - Раде, брате! — вели му, а над поплашеним очима затрепташе трепавице и поникну — неће ти жао, ако ме у недјељу Радивој из кола својој кући поведе?... — Па и земан је — одговори Раде. — Да са срећом буде! — Али ја не смијем рећи оцу, а ни мајци. Оцу, веле ми, било би жао грђе поп—Врани хатор иштетити... тобоже превјерићу; а и мајци као да је жао... — Та и она је од хришћанскога соја — опази Раде, — па што јој бијаше? — насмија се Раде. — Сада се по нашу крсти... — А ја ћу по њихову — прекиде сестра. — Један је Бог! Али ти им, Раде, реци добру ријеч, твоје ће боље упалити!... Цурске недјеље Радивој у чаршији бијесно игра у колу; у неке истрже се из кола са Цвијетом и одјелито, посебице заигра с њоме. Весео је и, на махове љутит, не да никоме преда се, већ вија с њоме као за опкладу. А чаршијом стоји звека затресених сребрних ђердана и бактање тешких закованих постола; зноје се мрка лица, а у сунцу одбљескују се ишаране ђечерме. И велико коло развргло се, а Радивој још не престаје. Цвијета већ је сустала, заморила се, па у добар час и Радивој се смири. Обгрли је.  А тога часа приђоше к њему два друга и ставише  их у сриједу и, држећи се чврсто, упутише се низ чаршију. Али од некуд усред чаршије обри се Петар, Цвијетин стриц, па им пресјече пут. — Куд ћеш с цуром? — пита, накресан вином. — Пусти људе да мирно чаршијом иду — одговори један од Радивојевих другова; а Радивој не рече ни ријечи, већ лактом гурне Петра у страну. Петар плане: — Нећеш, момче, што си намислио! — и, безразложно стаде га вика да пусти цуру. Часом наста трка и свјетина скупи се око њих. Радивој не пушта цуре и, онако обгрљен, хоће да мимо свијет прође. Петар му пријечи, а помажу му и неке комшије, ради цуре пизмени на Радивоја. Али пријатељи Радивојеви нађоше му се у невољи, опколише га и, скупљени, у гомили, продиру напријед. Петар их уставља, а комшија Павао, пијан, коме се већ давно замичу очи за Цвијетом, љутит што га Радивој претече, хвата је руком, да је истргне из Радивојева загрљаја. — Ја ћу те собом повести! Што ће ти Радивој? — и не пушта је. — Одлази, одлази, велим ти! Биће крви! — трже се Радивој, и притеже цуру к себи. Цвијета, нашавши се између двају бијесних момака у гомили свијета, чисто обезуми, њене очи, трепавице трепте, а поплашени поглед лута уоколо, као поглед ухваћене птице у дјечачким рукама. Радивој држи је чврсто једном руком а другом се ножа маша. — Ево јој брата! — завика неко из гомиле. — Раде, брате! — једва изговори цура. — Што вам је, људи?... Што најашисте? ... — Чујеш, синовче! — снађе се Петар. — Води је без очева знања... Није поштено!... А ево комшије Павла! Што она, поред овакога момка, Радивоју воли? — Мани ти то, стриче — вели Раде мирно - већ нека она рече коме воли... И упита сестру: — Цвијето, коме волиш? Волиш ли Радивоју? Цурин поплашен поглед паде на Радивоја. — Хоћеш ли поћи с њиме? — приупита Раде. — Хоћу! — прихвати сестра и привине се боље Радивоју. — Добро је! — закликташе Радивојеви друзи и часом пиштоље натегавши наложе - и цика пиштоља разлијеже се чаршијом... А гомила, с младенцима, крене низ чаршију. Раде сједи на камену, пази на говеда, да не улете у шумску брањевину. Тако је сада, а негда си их могао пустопашице загнати. Присилише власти на ред, јер друкчије — уметоше пусте шумске глобе; његов отац једне године платио преко педесет талијера, како он вели, што глоба, што некакових одштета, тобоже за почињену штету, коју они што суде на своју рачунају; а на који начин то раде, нико у селу не разумије. Прошла су попасна доба, сунце још окљева на бакарастоме лишћу Радине ограде, а на махове сњежани хладни саганак сјеверца затресе гранама и санесе однекле из планине ударце сјекире... Раде се нечему сјети, па устаде са камена и пође ка својој јари. Ножем поче гладити неизрађену држалицу од сјекире, па није Машу опазио, већ када је нада њ дошла. Зачудио се, јер је неко вријеме, што је не виђа. Упрћена је пуном торбом, погнута, смије се и вели му: — Била сам у млину, па сам сврнула к жени ти... познајемо се одавна... а погоди—де - рече, зашто сам у кућу ушла? — Ушла онако... — Погоди! — Што знам ја за женске послове... — Чула сам — вели Маша развлачећи — гдје дијете плаче, па нијесам могла жељи одољети да га не видим... Прави соко! - И сврнух с пута, да ти то кажем... — Што неће од оваквога оца! — насмија се Раде и дигавши се стави држалицу на страну. — До године биће друго, хоће Бога ми! — А ја од њега ни биљега! — рече жена забринувши се наочиглед. — А послије оних љетошњих дана у планини... знаш... надала сам се... — Није до мене — прекиде је Раде живо. — Што није било, могло би бити... Али де, макни торбу, одмори се! Маша послуша и прислони се уз јару, и стаде да приповједа о попу Врани. Вели: — Не да ми мира; а ја га једнако варам... Јуче ме чекао на уреченом мјесту у огради иза цркве... Чека он тамо... а ја вирим кроз ошкринута кућна врата... Ха, ха! Ма чуј, Раде, — преврне — стид ме рећи... — Зашто? Реци! — Путем мислила сам на попа Врану: може бити, да би он... — и устави се на по ријечи. — Што? — Био боље за ме. Бих, да се мајком назовем - све учинила!... Раде је зачуђен погледа. — Опрости, Раде! — покаја се Маша — опрости! Бог са мном! Што ми паде на ум!... Гдје је то? Залуда, не волим му... Разговарају, а сутон се спушта лагано, и не опажају, да је најприје захватио долове и драге и узлази ка висовима планине, чија кршевита голет већ је посурила.  Маша и Раде као да осјетише подзимну ноћ и часом заћуташе.  А и говеда, викла јари, враћају се с паше. Раде их прикупља и гони ка улазу. Волови слијежу се, да уђу на ниска врата, а један, понајвиши, лијепо се пригну, закрене главом и провуче се, не дотакавши се роговима кућнога прага. За благом уђоше њих двоје. Раде прикупи суварака и наложи ватру. — Чујеш, Машо! — вели Раде — не бих ја за тобом пристао као поп Вране, кад ме не би хтјела; и још се ругаш с њиме!... Како се на те не љути? — Наљути се, али је са мном повратит: доста да га ја погладим по оној дебелој руци, одмах умекша... подобри се... — А види ли твој човјек?... — Бриге њега, он купи паре... Прислушкује на суду туђе послове... Али, Раде, не спомињи ми га... — А што? — Не могу да га већ видим жива!... А прије како тако, некако се била на њ навадила... Али од када оно у планини сјаранисмо се нас двоје, не марим га на очи! Не знаш ти како је то тешко!... Чини ми се туђ... прљав... Мани!... и закрене руком као да се од нечега брани. Раде је гледа обасјану пламеном, одскачу јој образи руменилом, а узвраћена горња усница учини му се црвена као крв, дрхти... И, уставивши своје очи на њој, опази у њеним плавим очима нешто тешка, оловаста, мутна, и дубока, као кад с газа гледа у замућену ријеку. — Машо — трже се — исто јунак си! — Што је корист, кад немам порода — одговори она, очито том мишљу заокупљена. — Ах, назвати се мајком твога дјетета, Раде! — И, изнебуха, ухвати га за главу и прислони је на своја њедра... и љуби га гдје дохвати... — Раде, опрости!  Али не могу без тебе... Дрхти и клоца зубима и привија се уза њ. А ватра се гаси и говеда мртво полегла, чује се како прежимљу, а с врата јаре вреба мјесечева свијетлост... Раде се у неке трже, вели Маши: — Касно је! Жена упрти торбу и изиђе. Раде је испрати до пута. — Не замјери, опрости, Раде, није до мене! — љубећи га вели му на одласку. Оне ноћи, кад је Цвијета одбјегла Радивоја и поплашена дотрчала својој кући, пљуштила је киша. Мокра, дрхтећи од узбуђења, сједе уз запретано огњиште. Родитељи били већ полегли, а Раде се таман враћаше из појате, гдје је био, да положи воловима. Носио је у рукама комад упаљена луча и, познавши сестру, зачуди се што може да буде, те је по овакоме времену к њима дошла. У то мајка се диже, да види што је, а и отац јави се са свога лежаја. Питају је, што јој бјеше, а Цвијета, мјесто да одговори, зајеца и најпослије удари у љути плач. И никако неће да рече узрок, зашто је дошла, а кад Раде учеста бесједама, вели грцајући: — Не питај ме, већ ако си ми брат, не тјерај ме к њима!... — А што? — пита Раде. — Не питај, молим те... — Пусти је — јави се мајка, - казаће сама... А ти, дијете, умири се, лези! — Пусти ме, мајко, овако... Сјутра дан у кући је, као да се није ништа догодило. Цвијета прихватила се посла, као кад је цура била, и да јој није на глави, мјесто цурске капе, коврљака, не би нико посумњао да је Радивојева жена. Али пред ноћ тога дана дође стриц Петар и у име Радивојево поздравља и вели Цвијети пред свима укућанима: — Поручио ти је Радивој по мени да се повратиш. И јавивши поруку отиде. Цвијета не послуша, и тако прођоше два дана. Трећи дан бане у кућу Радивој. Нашао их је гдје ручају пуру, одмакоше се и дадоше му сточић, да сједе до Цвијете. Смиљана пружи му кашику и вели: — Маши се! И већ ни ријечи не проговорише, док не доручаше. За тим приступише к ватри. Мушки запалише луле, а мајка, кћи и невјеста стоје над њима. — Што је теби, Цвијето, те ме срамотиш? — прекиде ћутање Радивој. Цвијета се трже и задрхта, али ни ријечи не одговори.  А Раде једва дочека, па одврати за сестру: — Не срамоти она тебе, већ се ти сам срамотиш... Какав си ти човјек, кад жена од тебе бјежи? Ево, — и показа на Божицу — ја да моју гоним тољагама, не би ме одбјегла.. . Би ли, Божице? — А што ћу ја?... Ево мене, а ево ње, па нека каже зашто побјеже? Ја чисто не знам. А метнимо, да је и било што међу нама, а гдје тога нема међу женом и човјеком... Па жао ми је... и, ето, дођох по њу, да се поврати... — Пођи, Цвијето - вели Илија. Цвијета се приљуби мајци и, обгрливши је вели: — Не дај ме, рођена... изгубићеш ме... И зајеца. — Чуј, Радивоје — поче Смиљана тихим гласом - ово је моје умиљато јање, видиш, како је поплашено, добра је она као крух што се једе, радишна  као пчелица... До тебе је, сине, или до твојих у кући, што јање побјеже својој мајци... — Па што не рече, што јој криво? — опет ће Радивој. — Још је она као цура, стиди се, болан... Ја је карах што неће да својој мајци каже... и питам је на сами, у четири ока, а она једнако одговара: „Не могу да кажем, — стид ме, мајко!“ Радивој диже главу и вели одлучно: — Цвијето, пусти крају, дођи са мном, среће ми, биће ти лијепо... — Пођи! — вели отац. — Пођи, дијете моје, кад сви тако хоће — наговара је и мајка. — Срамота је одбјегнути овога човјека!... — Реци јој и ти, Раде! — моли Радивој, а осјећа се у звуку гласа да је дирнут. — Ја јој не браним.  Па се смисли и вели:  — Иди, Цвијето! - иди, сестро!... а ако ти буде криво, знаш, гдје си се родила. Цвијета поплашено гледа уоколо и ни на коме од куће не устави очију. Сви је наговарају да се поврати; и Раде, и мајка, и отац, па како да свима одоли. — Идем — вели у сузама. Мајка је испрати до на улицу и гледа за њом. Радивој иде први, а њено дијете узастопце за њим. ...Те ноћи прелџије у Петровој кући нагађају ради чега Цвијета одбјегну од Радивоја. Стриц јој Петар вели: — Чисто да сам знао, што сад знам, бива што свијет говори — али свијету није сваку ни вјеровати, — не би био однио им поруку Радивојеву... не би, па ето... — А што то свијет вели? — упита Павле, оно  одуго момче, дугих коса, што хтједе Цвијету цурске недјеље Радивоју отети, учинивши се невјешт. — Веле — прихвати Петар — а ни лијепо о томе при људима ни говорити. Али, ето, ја говорим што сам чуо... — Што веле? — прекиде га неколицина њих. — Ето кад сте најашили да кажем, вала казаћу, и ако... Да, веле, да Радивој Цвијету у ноћи, таман у часу кад је жена најмилија — бије, бива: у исти час милује и кињи на сваки начин... — А ја чуо, — прихвати Павле, — да је Војкан, отац Радивојев, свекар јој, напастује, кад је пијан... Али ко би знао? Ипак, кажу, да се једне ноћи вратио из вароша, пијан као сјекира, и не нашавши у кући Радивоја, крадимице прилегао уз Цвијету... Веле да је Цвијета оне ноћи осванула у појати и остала цио дан у њој, чекајући да се Радивој из планине поврати... и није никоме од стида казивала, што јој се догоди са свекром. — Ко ће то вјеровати — вели један од комшија. — Што не би вјеровао? — јави се један времешан човјек. — Нађе се свега код људи: и добра и зла! Па било је и до сада, ако и ријетко, тога код нас... А Војкан, удовчина, накресан, па... би што му драго!... Удовчина, среће ми! Ха, ха! — А, може бити, да се отац свети сину — уозбиљивши се, вели Павле. — Чуј и ову! — зачуди се Петар. — Знам ја за њу — насмија се они времешни човјек. — На твојој сам, Павле! — Па кад знаш, причај, да те слушам! — жури Павао. — Де ти, први си почео... — Та знамо на којој сте — вели један од комшија, радознао да чује још једном. — Биће оно са маћухом? — Ха, ха, са маћухом, а да како! — једва дочека Павле. — Ма, веле, да није био крив Радивој. — То са својом маћухом, другом очевом женом? — приупита онај времешан, да друштво боље разумије... — А да, са својом маћухом — настави Павле. — Али како рекох, веле, да није он крив. Једне ноћи она га намамила, кад Војкан остаде пијан у вароши. Било те ноћи вријеме, грмљавина, киша, а ђаво жена вели Радивоју: - „Лези уза ме, страх ме од времена“. — Их! — закликта једно момче. - Била је тучна!... — Причај што би? — навали њих неколико. — Што би?... Што и увијек, кад је слама код ватре... А Бога ми, она је била ватра... А њега знате, чобанче жељно... — А што ће отац Војкан? — Не будали!... Зар треба да он за то зна?... Прелџије устадоше, ватра гасне. Испод кабанице, мајка Петрова, старица, леже уз ватру, застење и моли сина да боље наложи: — Помете ме — вели. С друге стране ватре трже се крмача и загрокта. До њих одмах прежимљу говеда, а с поља удар вјетра бије прелџије у леђа и дрма расклиманим вратима. Бацише још нешто суварака на ватру; диже се пламен. — Павле, знаш што — отпоче онај времешни човјек, а сигурно је на то мислио — преотми Цвијету... сада ти је згода... — Човјече добар, одведе је опет Радивој... — Ко вели? — А да, пошла је, наговорили је... — Неће задуго, вјера ти је; кад се оно научи бјежати, нико већ не устави... А ви то знате... Твоја Цвијета Павле, вјеруј ти овоме брку — и ухвати се за њ. — А би ли је, Павле, узео, кад се већ почела по хришћанску крстити? — нашали се Петар. — Би, чисто ти кажем: волим јој! - Вратила би се она на старо... као душа... А да, жена!... — Изгубили би једну хришћанку - обрати се у шали Петар једном хришћанину, Војканову комшији. — И јест преко броја доста! — одговори Војканов комшија не вадећи луле из уста. Илија одавна премишља, да вјенча Раду са Божицом. Већ је вријеме, јер Раде ето има и сина и сада му не бране вјенчања. А и попу Врани треба угодити, бојати га се је; додуше на суду није постигао што је хтјео, суд је опростио Раду од његове тужбе ради суложништва, али он се неће сигурно на томе уставити, осветиће се и наћи ће за то коју му драго излику; нису утаман стари људи говорили: „чувај се турске глобе и поповске злобе“. А док Раде не одведе Божице, како се лијепо слагао са попом Враном, био је и црковинар и чак, ради њега, поздрављао је и хришћане, гдјекад са „Фаљен Исус“, што није прије у обичају било. Друкчије поп не би био рђав човјек, да се разлогу даде: ко ће цио свијет ставити под једну капу! Гдје је то? Једне вечери, кад прелџије одоше, вели сину: — Чуј, Раде, послушај ме! — Хоћу... — Вјенчај се... покори се попу... није вајде даље завлачити... — Не браним ја — насмија се Раде, па, уозбиљивши се, настави: — Не знаш ти, оче, како је сада: треба да одијелиш од мене Божицу за какових четрдесет дана и више... па ко ће је замијенити? — Ено старе, хоће вриједница... —Хоћу, за потребу је — јави се стара. — Послушај, сине! — Де, Раде, среће ти! — замоли и Божица. — Па добро је; нећу да вам хатора штетим... Па се окрене жени: — Чујеш, Божица! Замјенићеш коврљак са цурском капом, хоћеш вала, јер попа—Врани још ти ниси моја жена!... Хоћеш ли, а? — Нећу ли... — насмија се на њ жена му. Илија пође попу Врани сјутра дан и вели му, да је дошао ради синовљега вјенчања. Поп, намргођен, потражи књигу. Па, нашавши је, скиде наочаре, протаре их и опет натакне. — Што, попе, тако млад обневиди? — А ко ти вели, да ја не видим — љутит ће поп. — Не љути се... ко велим тако... — Ево, — говори поп Вране и пише у књигу: - биљежим дан раставе од сутра до треће наповједи.  Па диже главу и озбиљно настави:  — Божица нека пође својој кући, нека собом понесе и дијете у гријеху зачето, незаконито. — Понијеће га... — слуша пажљиво стари. — А задњих дана нека Раде дође к мени, послаћу га бискупу на исповјед; самоме пресвијетломе дано је да га може с Богом помирити... Што мислиш, а? А ви радите увијек на вашу, по турску... А што ти је са оном несретницом, Цвијетом? Кажу ми да иде калуђеру, да научи њихово „Вјерују“... А, што су мене овдје слали? ... Проклетство! — Зашто, попе, проклетство? — вели Илија. - Та од када људи памте, увијек је тако било... Болан, попе, свака је вјера од Бога... Видиш, моја мајка била је хришћанка, а ја сам кршћанин... како ко хоће... нема силе... Цвијета треба да превјери, друкчије не може да буде, треба да је мужевље вјере!... Тако је од памтивјека!... — Главу треба дати за своју липу виру... — Да, главу! — потврди Илија, — кад је потреба или инат по сриједи... — Али Цвијета, - разуми се - одабра сама Радивоја... па ко јој што може?... — Не разумијеш, — љути се поп Вране као за се и ућута. ...Пред ноћ, тога истога дана, Илија испрати невјесту с унучићем к њеној кући у окрајни комшилук, а кад се поврати, вели му Раде наоко весео: — У здравље попа—Вране, чини ми се, да сам се данас тек замомчио! ...Настајних дана Раде ради у кући и на пољу за се и за жену, жао му да се родитељи превећ труде, а и осјећа гдјекад потребу да се замори, јер, заморивши се радом преко дана, лакше му пролазе дуге ноћи. Пође погдјекад у окрајни комшилук да види сина и жену, али са женом не разговара на сами. Божица га се клони: одлучила је тврдо прије вјенчања не упасти у гријех... А чисто жао јој је Раде, познаје га, и у очима види пламен жеље за њеним животом, тешко јој је, али поп—Вранину налогу треба се покорити. А једнога поподнева, кад је Раде затече код сеоскога бунара, таман на ономе мјесту, од куда је оне ноћи поведе у колибицу - с малим те се не подврже његовој вољи, бијаше насрнуо на њу, као да му није жена. Али Божица са сузним очима задњега часа замоли га да је пусти: — Све ћеш покварити, — вели му — а послије биће нам слађе! — и насмија се на њ лаким осмијејком, и погледа га питомим, умиљатим погледом, што учини те мушка воља клону, и пустивши је на миру, поврати се кући. Али путем премишљајући дође му да овај испоснички посао и ситан је и неприродан, нешто што нема друге сврхе, већ да удовољи вољи попа Вране. А поп Вране, свештеник је, па тражи туђих жена, а њему се брани његова и ничија већ његова - и он је њезин једини господар... ...Једне ноћи у сну сни Машу и чисто отупи од сласти, па, кад се диже, упути се равно ка њеној кући. Тражи је уоколо и неће да уђе у кућу, запрта су врата, па не зна што би одговорио, ако нађе у њој човјека јој Марка, те га запита, рашта је дошао. Застајкујући, хода неко вријеме путем поред кућа и враћа се.  Па стаде у двоумице би ли ушао. Али од некуд надође жупников слуга и вели му: — Што ти, Раде, ту чекаш? — И насмија се на њ. Раде се трже, и стидећи се, поврати се кући. А слуга одмах јави попу Врани, да је, таман код кућних врата Маркових, видио Раду и упитао га што ондје ради, он не одговори, већ, застидевши се, подви реп и оде. — Биће, врза се око Маше — опази поп Вране. — Не треба да се он врза око ње... Она за њим пристаје, гдје хоћеш — увјерава слуга. — Не будали, свијет више говори него је... и мене потварају с њоме, а праведна је... — Чудо Божје, што она вас неће... — Јеси ли јој говорио? — И прекјуче, кад је Марко пошао у варош, велим ја њој, таман како сте ме ви учили. — Господар воли те — рекох — као душу, чисто црче за тобом. И канио се једне жене ради тебе... — А она? — Смије се... — Биће штогођ рекла... — Јест, али нећу да Вам кажем, биће Вам жао... — Реци! — Ја јој напоменух Раду... а она се издаде и вели: „Волим му као очима у глави... па може што хоће“... — А моме господару? — „Не волим му - вели - није он за ме“. — Што? — „Куљав је“ — одговори. — Па што га вараш? — „Докона“ - вели - и пуче од смијеха. Поп Вране, од када чобани пронијеше глас, да су Раду видјели са Машом у јари ноћу, страсније чезне за њом. Сили се, да је из себе истисне; чак другу жену тражи, да је њоме замијени, али све залуду, она му се увријежила у мождане, закачила га и никако да јој се отме... Већ и клапци из комшилука знаду да за Машом лудује, вребају на њ скривени иза дрвета, а сумњајући да би она могла к њему ноћу ићи, пењу се на високи бријест, што је прама жупниковој кући, и као мачке - преже...  А Маша, ђаво, једнако га дражи. По слуги поручује му, да је чека у огради иза цркве, доћи ће на урочено мјесто око двије три уре ноћи. Поп Вране згури се до зида, чучи... ишчекује... а комшијски клапци особитим договорним звиждуком разговарају. Поп Вране, у страственом заносу, не мари за звиждуке, већ чека... А кад год чује чији бат путем, или нешто што бакти, дрхће од узбуђења... А мјесец излази и три уре већ минуше... Сутра дан поп Вране љутит, неће да одговори Маши, кад му у путу назове „фаљен Исус“, а нарочито тога дана срета је више пута. Али други дан, пред подне, смијући се, бане Маша у кућу к њему и вели му: — Што сте се на мене љутили? — па га погледа умиљатим, плавим очима. Поп Вране навлаш мргоди се, али, кад га она ухвати за дебелу руку и поглади је, једнако га гледајући у очи, под утиском њена погледа долази мекши и, очито дирнут, наједном, испод наочара, набухле мутне очи оживу и његова рука диже се и клоне на њено раме. А слуга, подучен, излази из куће. Али Маша пође за њим, и на поласку, гласно поздравља попа и умиљато се смије... Треће недјеље наповједи, иза велике мисе, Раде се наврати попу Врани по цедуљу, да пође у  град пресвијетломе бискупу на исповјед. Поп—Врани жури се, огладнио је; и слуга Иво већ на сто носи. — Дошао си — вели му и ублиједи од узбуђења. — Живине! Могао си чекати, па по кршћански урадити... — Нисам имао када, прекида Раде и насмија се — а вала, попе, нијесам живина!... бесвјесно испрсивши се надхвати га цијелом главом и, не тренувши капцима, оштро у очи погледа га. Поп Вране збунио се и тражи перо по столу, чисто пренеражен, јер није вичан таковим одговорима; сједе и написа цедуљу, пишући снађе се и пружајући му цедуљу, љутит, хтједе да Раду оштро у очи погледа, али Раде, још увријеђен првом бесједом, не марећи за њ и одлазећи вели мирно: — Имаш право, попе, и јесмо живине... Али да је на моју, вјера ти и Бог, не би ти овако јашио на нама!... Јутром рано Раде се опрема у град; мајка му ставља у торбу пшеничну погачу и неколико комада планинскога сира, да присмочи у путу, прегршт ораха и комад благословене свијеће, да га од зла брани, и на прави пут приведе. Пунећи торбу стара га свјетује, а отац Илија само пуши и слуша... — Пусти крају, мајко... не брини се... Знам ја шта је град... био сам два мјесеца солдат... — Не мари, сине, мајчин савјет није нигде на одмет... — говори Смиљана својим сувим, тихим гласом.  Раде, упртивши торбу, пољуби се с њима и вели им: — Навратићу се к жени, да видим сина прије него пођем... и чујеш, најо, пази и ти на њ, док се повратим! — и оде. Родитељи остадоше замишљени, као да о нечему  премишљају. Стара наједном изнебуха упита Илију: — Што мислиш кад ће се повратити? — Тек је пошао — одврати мирно Илија. А жао му кућних и пољских послова: ето осјечене су му обе руке, док се од куће отрже снага: Раде и невјеста. Али која вајда, кад друкчије не може бити? ...У граду Раде се лако снашао. Упитао за бискупову палачу, а кад му показаше, сјети се, да он, понешто бискупа и познаје, ако је то онај исти што је отраг пет шест година, док је он још клапцем био, обилазио цркве ради кризме. Сјећа се, као да је данас било, како се село, а понајвише онај чопорак око цркве, узврпољио да бискупа лијепо причека. Изишао је преда њ начелник, газда Јово, и ако је тада са попом Враном био као лук и очи, како је он слушао од људи на прелу. А сјећа се добро, био неко пронио селом глас, да бискуп носи селу један замашит дар од велике користи. Истога дана, сеоски капетан, с новим пешкиром око главе, и дугим чибуком у руци, обилазећи куће потврђиваше ту вијест, али ни он није знао, или не хтједе да каже, у чему је баш тај дар. А била је она година рђава, двовјерна; раније мислило се биће плодна, те послије издаде. Између два круха, кад једнога нестајаше, а другоме не бијаше се надати, људи се забринуше; било је мушка, што, да одоле гладу, стављаху испод паса плочу, а женскиње испод прегаче и, чврсто утегнути, путем ходаху. И жељаху неки просена сијерчана круха као мане Божје... Све се село скупило, да бискупа причека и, на догледу градских кола, стаде праска прангија и пушака. Арамбаша предводи рондаре, окићене заставама, а капетан кућне старјешине. Бискуп се  указа и благосиља. Са цесте пјешачи до цркве и врцем у њу улази, за њим нагрне и мушко и женско. Сједе на „полтрону“, што је поп Вране посудио у вароши нарочито за њ, донесоше је два сељака пазећи на њу путем са поштовањем и страхом, да се не поквари, и смјестише на одређено мјесто. Бискуп са поп—Враном очата неколико пригодних молитава, и за тим наступи проповјед. Раде се сјећа како чељад у цркви уприје поглед у бискупову прилику на великоме отару; у одбљеску воштаница, у ишараном, злаћаном светачном одијелу са митром на глави — бискупова прилика чисто задиви Раду, и прије но ће бискуп проговорити, хвата га језа, као да од нечега страхује...  Али док проговори, Раду прође и дивљење и језа: глас не одговара угојеној прилици: танак је и неразговијетан и на махове га издаје; у попа Врана љепши је и снажнији него у старјешине му. Бискуп проповједа и свјетује, и најпослије вели: — Зафалан сам вам од срца, пољубљени кршћани, јер знам да су и ваше молитве помогле код свемогућега Бога, те издравих од тешке болести; па особито ми је мило, што сам ухватио згоду, те могу да вам узвратим „мило за драго“... Носим вам, дјецо моја пољубљена, један големи бесцјени дар — дар који ће обвеселити и богата и сиромаха, и старо и младо... — И престаде часом, да одуши.  Раде и чељад у цркви претворили се у уво...  Бискуп настави:  — Био сам у Риму и свети отац папа удостојио се по мени послати вам свој очински благослов. — Клекните! — повика поп Вране. Чељад махом послуша и скрушено прими папински, очински благослов... Кад народ изиђе из цркве, сјећа се Раде, стриц Петар, подругуша, вели капетану пред црквом: — Ето, капетане, то ти је тај големи муштулук!... — Не будали, Петре — одговори капетан — нису људи врчи... Даће пресвијетли на одласку, видићеш. — Прими и мој дијел! — руга се стриц Петар. ...Али Раде не видје бискупа. Уведоше га у тријем големе бискупове палаче... Диви се пространости и висини, а од сијасет врата чисто се смео, не зна куд да крене... Чека... И премишља о којечему, дође му мисао, те му се учини да су бискупови дворови тако велики, да би у њих све село стати могло: и чељад, и благо, и пића... и још би остало докона мјеста. — Што му служи толика кућетина? А све удешено, ишарано... нагрђено лијепо, брате! — диви се, чуди, и — чека. Отварају се и затварају понека врата: попови и лацмани излазе и улазе и мимо њ пролазе, као да им се некамо жури...  А с улице чује се људски жагор, као жагор ждралова за мутна времена...  Изнебуха приђе к њему неки свештеник, окошћаст, мутних, набухлих очију, са наочарима као и поп—Вране. Ништа не говори, као да је нијем, већ му истрже из руку цедуљу, прође очима преко ње, па, сажевши се, на колину написа нешто на њој с друге стране, поврати му је и хтједе да пође. — Што ћу с њоме? — упита Раде. — Знаш за црикву „швете Марије“ — одговори свештеник у хитњи и тога часа некамо одмагли. „Швета Марија“ остаде у ушима Ради и путем оно „швета“ зуји му у ушима. Лутајући по граду напокон нађе цркву, у једној тијесној, загушеној улици и — уђе.  Разгледа се по цркви и застајкује.  На великоме олтару служи неки свештеник: по  банцима клече старице и жене, звонце куца и погдјекад зачеста; запаљене свијеће просипљу блиједу свјетлост по цркви, но не могу да освоје таму по угловима, а на високим прозорима тек се назире јутрања свјетлост дана, као да окљева да уђе... Раде држи цедуљу у руци и показа је једноме свештенику, што хтједе да из цркве изиђе. Свештеник је узе, прочита и поведе Раду ка исповједници. Треном исповједи га и огари цедуљу.  - Биће да је на њој посвједочио - помисли Раде, кад му је повратио. ...Изишавши из цркве, ходајући по граду, чудио се, што га поп Врана чини да дангуби и баца га у неразложити трошак и бригу, кад овај поп, што га исповједи, плаховити је од њега, чињаше му се да се љути, што га буни и једва чекаше да из цркве изиђе.  - Беспослице! - помисли и сврне у крчму, да се заложи.  Послије, напивши се здрава, приморскога вина, скита се по граду, јер је прерано поћи на жељезничку стацију. Наумио је тако, да прекрати један дио пута прије ће кући, а и заморен је толиким ходањем и несаном. Закрета из улице у улицу, сјећајући се мјеста гдје је застајкавао и ходао, док је два мјесеца војником био. Ходајући нађе се наједном у једној тијесној, прљавој улици; сјети се да ту наставају „гријешнице“, како их варошани зову. Хтједе да се поврати, али радозналост, да их по дану види, превлада, и крене даље... Био је кроз оно два мјесеца, у друштву, три пута овдје, у овој улици. Између друштва било их је те се преварише, све сеоски момци, тежачке руке, чак ожењени: потрошише у ништа круну, и љуте се и веле: „Пусти, болан, лацманска посла!“ И један од њих пљуну преда се. А Раде бијаше  те вечери чисто весео, што је могао да издржи, и шалио се са друштвом, као нигда дотада. Те вечери било је чудо свијета у улици; понајвише некаква прљава, аљкава чељад чекаше пред вратима, погађајући се с женскињама; ценкају се као на сајму... Одјевенији улазе махом, а редари понекога од њих, боље одјевена — чисто је то видио на своје очи — поздрављају по војничку, почитањем, као он своје старјешине, и између гомиле чине им пута, све до у кућу. - Таман као подводнице што раде с нашим женама у вароши - опази тада Раде и са друштвом слатко се смијао. - И жандара овдје као међу празовима! — надода неко из друштва, и запјевавши пожурише из улице. Сада је улица, с малим, празна, и већ се у њу сутон увлачи. Раде бесвјесно погледа нада се, да види гдје је сунце; али ко да га одавде угледа, између ових високих кућа?  У то иза њега неко запјева, окрене се и запази једно женскиње, разбарушених коса, надлакћено на прозору. — Момче, би ли се оженио? — упита га храпавим гласом. — Танак јој глас као у свраке! — помисли Раде, не осврћући се већ на њу. Пожури, да из прљавих, тамних улица изиђе, као да се сунца зажелио. — Како је то друкчије код куће, — идући ка стацији размишља путем. У памети сине му и кућа и дијете и Божица... Уморан, бесанан, ње се зажелио и слаткога сна. А испаван, чио, своје планине и страствене Маше. — Лијепо ти је заморену опочинути, огладњелу најести се, озеблу огрејати се... а жељну љубити... премишљаше осјећајући сласт у животу, задовољан и весео Раде, гледајући кроз прозор на замичуће,  у хитњи, винограде, поља и дрвета... А жељезница тутњавом јури ка његовоме крају... Илија пође попу Врани и плати за вјенчање Радино, талијер и три форинта глобе; равна три форинта,  - остаде му у глави - један петокрунаш и сувише круну. Илија се примири након тога. Али мало времена иза Радина вјенчања законитим путем, једнога љетњега поподнева, одбјеже Цвијета по други пут од Радивоја, понесе собом свој цурски ковчег, покупивши у њ све своје, што је Радивоју у прћију донијела. Илија хтједе да кћер врне Радивоју, али се она приљуби уз Раду и не миче се стопе од њега; с њиме и у поље иде. Раде је пита рашта опет одбјегну свога човјека. — Не питај, брацо, — одговара Цвијета. — Од кад сам с њиме и у кући му, и на сунце сам замрзила... Радивој долазио неколико пута по њу, моли и пријети, и, опао у лицу, пристаје уза њу, али Цвијета ћути, као да је нијема, и неће да га погледа. Радивоју дотужи па пође у свијет, на радњу.  Он из села, а Павле у кућу са пријатељима по Цвијету. Али неће је одмах водити својој кући: викла је бјежати, па би могла и њега одбјегнути: тежа је и живља Илијина кућа, а он потанко живи. Чекаће црквене наповједи и лијепо се по закону вјенчати. — Ето, вала Богу, све се лијепо свршило! — мисли Илија — а година нагрђено понијела, не треба већ овако; пригни шију, па мирно зиму чекај! И срце му увијек заигра, кад јутром погледа своја дозријела жита, што се у сунцу прелијевају у модричасто зеленим бојама, од пшеничне јарке  до тамније ражене; и поље прострло се као море, по њему разбацане, окићене главице, а по дну њега цвијетне ливаде, над којима страже поређани јабланови; поред њих ријека љети не хучи, већ жамори, као да с неким шапори. И мирише поље, превлачено модричастом јутарњом измаглицом, дозријелим плодом што се земљи сагиба, а над њим ћути још сјеном обастријета литичаста планина... ...Једнога од тих дана завади се Војкан Вујић са Илијиним братом, Петром, ради штете у пољу, и Војкан тужи Петра опћини у варошу, а опћина га осуди на накнаду штете и на двије круне у име глобе. То силно Петра расрди и он запријети Војкану, да ће се осветити. Одмах сјутра дан пође у град одвјетнику, да заправда Војкана за двије кварте кукуруза, које му је од зимус Војкан остао дужан, за изор на његова вола — и остави пуномоћ одвјетнику. Усред пољских радња дођоше позови, и оба, Војкан и Петар, упутише се заједно у варош. Путем разговарају о доброј години; већ жање се, и Петар Војкану нуди, кад своје оврше, за вршидбу свога коња. Путем сунце жеже. По пољу жетеоци и жетелице жањући попјевају, и доље, негдје на пољскоме путу, шкрипају сеоска кола. — Данас бих био и ја жео — вели Војкан, —— вријеме је... — И изнебуха, као да му је тога часа на памет дошло, вели: — Да се нагодимо, Петре! Што ћемо на суду? Дао сам ти двије кварте, а давао сам ти и оне друге двије, али не хтједе их ти примити, велиш: није се осушио кукуруз како ваља... Добро, брате, даћу ти двије кварте сада најбољега, кад је најскупљи... Дођи по њ, кад хоћеш!... — Нећу ја тамо, — одговори Петар. — Ко вели да си давао двије кварте? Пусти, болан, — мило  за драго! Друкчије што хоћеш; али овај пут ваља да иде по закону; и ти си тражио штету по закону, је ли поштено? — Али биће трошкова?... — Пашће на онога који изгуби... А да би и хтјео да пустим, не могу, дао сам у руке адвоката... — Што? Та неће, среће ти, адвокат ради тога доћи? — Не знам... видићеш — и насмија се, па пожури да први у суд уђе. На расправу дошао одвјетник из града. Пође у читаоницу, да попије каву и поздрави кога знанца. Али, не нашавши никога, погледа на сат и пође у суд. Поздрави се са суцем и сједе. — Мали посао — вели, — свршићемо брзо. Послужник призовну странке. Војкан, угледавши одвјетника, збуни се, помисли:  — Залуду је свака одбрана; кад је одвјетник ту, не вриједе најбољи разлози. - Зар ће ради мене судац њему иштетити хатора? - Помисли: А, да, врана врани не копа очију!  Ипак вели суцу: — Дао сам му двије кварте, а послије давао сам му остало, али не хтједе доћи по њих: имам свједока који ће посвједочити. — Је ли тако? — упита судац Петра. — Јест по његову рачуну, али није по мојему... Дао је двије, а куд ће оно остало? —— насмија се Петар. — Дао бих ти био и оне двије... — Видите: сам вели, дао бих ти био... Да си дао, не бих те тужио!... Одвјетник, као шалећи се, говори са судцем: а у неке преврну, па му каза неколико бесједа на италијанском језику. Војкан протрне. Мора да судац рђаво нешто пише, жури му се, перо му лети по хартији... Судац изрече осуду: - Војкан се осуђује да има да исплати Петру дванаест круна за кукуруз и на исплату парничких трошкова — равних четрдесет и осам круна. Одвјетничке пристојбе судац је преполовио, узевши у обзир да није дошао само за овај посао. Излазећи из суда, вели Петар Војкану: — Јесам ли те намјестио, а? То ти је за ону штету у пољу! — Не мари, болан... Гонићемо се још — одговори Војкан. Петар причека одвјетника док из суда изиђе, па, дочекавши га, вели му: — Чините молбу за рубачину... — Чекај, човјече, — одговори одвјетник - платиће... — Знам ја њега, с првом чашом вина заборавиће... чините ви, нећете се преварити... Војкан се врати из вароша кући, по навади, пијан. Те вечери грди дјецу и псује Петра а сутра дан кад се растријезнио, није пошао да жање, већ ћутке пође у варош. Моли новаца од газда—Јова, али газда вели: — Давао сам ти док сам имао на што... И на лијепи начин, отправи га из дућана. А Петар, док мину рок, пожури у град к одвјетнику. — Чините молбу за рубачину - вели му - али не заборавите — препоручи — да у молби наведете, да рубач порубано одмах собом поведе, јер друкчије с њиме нигда крају... Одвјетник изврши своју, према Петровој жељи, па усред пољских послова дође у село рубач, с наваљеном на глави царском капом до ушију, и узе собом једнога рондара. Људи по гувнима врху, па и Војкана нађе гдје врше.  Рубач му каза рашта је дошао и колика је свота. — Не мари — прогунђа Војкан, — пиши, како знаш... — Порубано повешћу собом... — Таман!... и право је... По закону! — Ајде, да видим што имаш. Војкан га поведе у кућу. Рубач се разгледа, завири гдјегдје. — Овдје нема ништа — вели. - Куд ти је благо? — Крупно? — А да!... — Крупно није моје, а ти ради што хоћеш... — Да видим. Војкан изиђе из куће и поведе рубача иза гувна у ограду. Под големим храстом, гдје стока пландује, показа на вола и краву. — Порубаћу ти краву, — вели рубач и повешћу је собом. — Гони ти... али, вељу ти, није моја. Крава је Илије Смиљанића, дао ми је на по... — А чији је во? — Петров, дао ми га на изор... и ради њега, вук га заклао, одсјече ми главу, а за ништа! Рубач нареди рондару да поведе краву. — Илијина је - вељу ти... — Не мари... У то бане Илија и Петар; неки клапац каза им да је рубач у Војкана. — Моја је крава — вели Илија, — зна све село...  - Имаш ли карту од суда?... Па разгледавши краву, вели: — Нема на њој никакве биљеге... — Нема, али има свједока... — Не ваља ти — одсјече рубач уозбиљивши се — ја је гоним по закону, а ти ме тужи гдје хоћеш! Можеш, ако је твоја... Тражи путем закона... — Има он својих оваца, — опази Илија — право је да њих одагнаш... — Овце су на паши — јави се Петар. — Гони ти краву! — Не могу ја чекати, док овце с паше дођу — закључи рубач и погна краву. Илија, преријечивши се ради краве с братом Петром, поврати се кући.  У сутон, на гувну, посавјетова се са најбољим својим комшијом. Комшија вели: — Продаће ти је, ако адвоката не нађеш. Илији жао краве, његова је, дао је лани стеону Војкану на по, добра је; ако је изгуби, изгубиће с њоме и њен пород за напредак.  - Није друге; треба наћи адвоката, да одбраниш своје!“ - помисли и пође у град, да га потражи, кад га у вароши нема. ...Након мало времена би уречена расправа и позвани Илијини свједоци. Уочи тога дана, пред ноћ, из града стигоше у варош оба одвјетника. Пођоше у штионицу, гдје нађоше обично друштво, које се ту сваке вечери састајало. У дворани силно је вруће, лампе горе, а прозори затворени као усред зиме. Невикао тешко да поднесе такову врућини, кад се напољу може да ужива блага, ведра, загорска љетња ноћ, — Скухаћемо се! - вели Петров одвјетник Пилић - староме знанцу газда—Јову, који читаше новине, и поздрави се с њиме. — Има неко вријеме те вас чешће видимо... Мило ми је! — отпоздрави газда... — Али јесте ли читали? — упита га под утиском новинарскога чланка, што га је тога часа читао. — Али, да како, да сте га Ви читали - Ви који пратите политику, један од бољих наших домољуба и првака најмоћније странке. — Дакле, читали сте? За бога милога, јесте видјели, што Мађари раде од наше браће, јадних Словака... И то вам је витешки народ! — Читао сам: хоће да их силом помађаре... То они раде и са Србима и с другим народностима, а, кад би могли, и с нама би... — Па је ли то право? Срамота! — љути се газда. — Срамота, разумије се... Потписали смо неки дан протест у име цијелога народа — прича одвјетник. Послаћемо га свима опћинама. Доћи ће и на вас... — Какова срамота? — умијеша се у разговор Илијин одвјетник. — Они иду за својим циљем, а тај је очит: хоће да помађаре све што није мађарско, па да тако створе једну велику мађарску државу... — Па зар је то поштено? Дакле, на рачун других да постанеш великим! — чуди се газда. — То је друга ствар... Наравно да они не бирају средства. А ко их у животу бира, кад му је до тога да постигне оно за чим тежи? — Опрости, драги колего, али ипак, за постићи поштени циљ требају поштена средства... Морал треба да царује нада свим и свугдје... — Морал? — прекида га Илијин одвјетник — Једна лијепа ријеч! — Морал, да како, мој драги докторе — потврди газда Јово и посегне за новинама. — Чујте, молим вас... — и стаде да чита, како иза толиких прогона има још жртава. — Најпослије од мађарских судова била су осуђена два учитеља на неколико мјесеци затвора ради свога домољубља — очито ради свога домољубља! — нагласи узрујан газда - па не могу да схватим како се то може бранити?... Помислите: два сиромашна учитеља, - помислите, докторе, на њихову јадну породицу, дјецу... коса се диже... а ви као да их извињавате? — Ја? — чуди се доктор — опростите, ја их само разумијем... и, накренувши главу и преклијештивши језик између зуба, насмија се на друштво,  погледавши кришом на газда—Јову. И настави: — Па оно што Мађари раде са Словацима, раде и други, кад им само треба... Ено вам Хрватске! Што тамо не раде такозвани мађарони! — И то је велико зло! — прекиде га газда. — А ко вели да није? И у свој Хрватској нико се не нађе од Хрвата и Срба, да усред бијелога дана убије онога тирјанина и ослободи свој народ... Кукавице смо! — Пустимо политику — прекиде Петров одвјетник - учинимо партију преферанса! - Било би и вријеме — опази један од играча с другога стола — али пријатељ Јово има зашто да се узрујава... и ја сам пратио цијелу ствар. — Пусти, Бога ти! — прекиде га друг у игри — пази на карте, ето и сада си погријешио... Пусти беспослице!... ... Сјутра дан у девет сати расправља се у Илијиној парби пред судом. Одвјетник Петров пристаде, пошто су испитани Илијини свједоци, да је крава Илијина, те је суд њему и досуди, а трошкове свали на Петра. Трошкови големи, јер одвјетници, - да се већ једном парбеници опамете, — тако рекоше на суду, — затражише потпуну накнаду за дангубу, дневнице и за преваљени пут око четрдесет километара, свега скупа сто и шездесет круна. — Равних четрдесет талијера! — рачунаше Војкан и, кад изађоше из суда, премишљајући о големим трошковима, вели Петру: — Опалило и тебе, баш јуначки; умирио нас закон! — Платићеш ти све ово! — смије се Петар, смијехом што шамар носи, али издржа. - Платићеш, вељу ти!... — Порубај ме за прво и за ово! — јари га Војкан. — А могао си главне... већ враг не да!...  Боље дати адвокатима... Оперушаше нас до Бога!... Порубај ме! — Не бој се, наћи ћу ја што да одведем; а нећу ти оставити луга на огњишту... А чије су овце, а? — Ха, овце! Фук је мени за њих! ... Овце продао, брате; доћи ће још данас човјек по њих; као велим: боље имати паре у руци, него чекати рубача, па опет, знаш, могао би вук доћи... Ха, ха! Могао би узети ми твога вола, што си ми га дао на изор, узми га! — А кућу, земље, ливаде? — љути се Петар. — И то је мени фук! — одговара Војкан. — Знаш чије је то! Газда—Јове, болан, као и што је и твоје његово... Једнаки смо, брате!... Илија, задовољан, преко обичаја сврне у крчму и наручи по литра вина, понуди пуном чашом брата Петра, који онога часа уђе, али Петар вели: — Не могу! — и не хтједе узети. — Ја бих из твоје руке пио, па да је отров — вели Илија — брат си ми! Петар улије за се литру и сједе даље од брата. — Што се срдиш? — опет ће Илија. Знао си да је моја крава, ниси марио гонити је... Могли смо као браћа... — Нека, болан, знам ја што си ти и твоја питома бесједа; какова браћа? Гори си ти по мене од икаква душманина... — Оставимо то, ето, нека буде како ти хоћеш... Има кривице и код мене, да, али пусти трошкови адвокатима... — Нека, болан, пусти... платиће луди влахо... А да што би они без нас? Пусти крају, биће њима још посла... — Ради како знаш, али мога не пуштам — истрча се Илија. — Не пуштам ни паре! — Ха, разумијем, зато малоприје удари у питоме  бесједе... Вала ти, брате! Треба ти пара, а? Хоћеш ли? — и диже се иза стола. — Тражим моје — вели Илија и, плативши рачун, изиђе из крчме. Петар за инат неће да плати досуђене Илији трошкове, а Илија не попушта. Залуду Раде тражи згоду, да их измири, чак предлаже да трошкове преполове, само да је мир; али отац неће, већ - по закону, а Петар одговара: — Кад ћеш по закону, гонићемо се. Знам да ми неће бити добра, али ниси ни ти на закон сио... Па нека једу адвокати, родила је година! Јесен прође у парбљењу међу браћом и Војканом. Ради срце пуца, кад год отац пође у варош. Тога дана ради и за њ, али која корист, зна он куда ово води. Друкчије би он радио, да се њега пита, али зар смије он да оцу у чему приговори; док је жив, господар је да ради што хоће. Под зиму дође рубач у село и отјера Петрова вола за Илијине парбене трошкове. Петар не хтједе да га откупи, док није во имао да пође на дражбу. Тада тек на суду подмири брата Илију - и примирише се. Али људи, што му добро знају за ћуд, веле, неће за дуго бити миран. ...И пољски су се послови посвршавали, љетина опремила и у кућу санијела, духан предао на вагу и с тим новцима подмирују сељаци трговце у варошу и плаћају порез, задовољни, што ова зима обећаје да ће бити ситија од осталих. ...На три дана пред Бадњи дан Илија опрема се у приморје, по божићње вино. Тога јутра Ради беше жао оца. Студено је, а већ има неколико дана што се вријеме мути и непостојано је, сигурно премијениће на горе, јер је земан томе. — Не иди, оче! — вели му Раде пред кућом самарећи коња. — Поћи ћу ја с друштвом, млађи сам... — Не будали, што ти на ум пада? ... Гдје је то? Ти ћеш ићи, кад мене већ не буде; а да, док не будем могао ићи, већ као да ме и нема. — Могли би купити вина овдје у вароши... и трошак је мањи — опази Раде. — Таман си погодио!.. Газдинско, грађено вино за Божић, е, јеси ми га ти! ... Не будали! Хоће се да је божићње вино оно негдашње, нашко, што самар њиме по године мирише, а чисто и бистро као детиња суза... а такова нема, већ у питомоме приморју... Илија оде. Понио је собом пуну торбу којекаквих стварчица: скленицу масла, прегршт уштипака, угојену пилицу, неколико пачица, духана и шест јаја, с тиме ће даривати кума Марина, дјецу му и жену. Марин ће одвратити вјенцем смокава, ракијом и којом јабуком и наранчом. Док се дохватио планине, чини му се да је већ у приморју, да разговара са Марином. Дуго је што се с њиме познаје и што од њега божићње вино купује, још од земана, кад му се отац одметнуо у хајдуке. Отада дере сваке године планину, гази истим путем и безмало срета у путу једно друштво; и кад с врха крајних брда угледа мора, осјећа се некако пространијим, и увијек низбрдицом заојка бар у по гласа. Кум Марин испржиће на тави морских рибица, што би рекао: стотину појео би их у залогају, а кад тамо, пребирући једну по једну, сит се наједеш... и остане их за сутра; а како се за њима слатко пије! ... У јутро пако прије ракије, чисте како је лоза дала, узме се неколико смокава, слатких као мед... ...Али Илија не нађе Марина у животу, већ друштво прими у кућу удовица му, Антица, у црно завита. Лијепо их причека и, посједавши друштво за сто, донесе им пун врч вина. Али тек што људи  испише прву чашу за покој Маринове душе, удовица зажали и стаде да нариче за покојником: — Марине, душо, ди си сада ти?... Ево твојих влахов, ево ти кума Илије, донио је уштипков, масла и шест јајов... Чујеш ли, Марине, душо?... Илији бијаше жао Марина, који га је толико година пријатељски дочекивао у својој кући, и чињаше му се онога дана, да га види пред собом, обријаних бркова, окошчаста, у тијесним гаћама, дугих, нажуљаних руку. На сам Бадњи дан у јутро заржа Илијин коњ испред кућних врата. Раде изиђе и, док запази свога дората, неосамарена, гола, који по други пут заржа, кад угледа Раду, замагли му се испред очију и чисто тога часа крв му наврије у главу и, предосјећајући несрећу, затвори за собом врата, да коња макне с мајчиних и жениних очију. Али Смиљана чу ржање и пође за Радом. Мајка и син се згледаше. — Несрећа, Раде!... Ноћас о њему снивах, не хтједох говорити... — Да ће Бог, те и није... Превалио негдје коњ, па дотрчао кући, додијао му труд, глад... што ли?... — Жури, синко, пред оца, не часи ни часа... - Да Бог, те био сретан сусрет! ... али... - и Смиљана зајеца... Ради жена дода кабаницу и са стопе пође. Гази снијег до гљежања а поврх кућа упопријечи, да што брже на планински пут избије. Кад дође на коњски пут, што попријеко дере планином и води ка шљемену, пожури још боље. Али нигдје никога уоколо, свугдје снијег и гола дрвета, што се на леду грче, као да љуту студен осјећају. Угледа у снијегу коњске трагове.  - То је доратова стопа - помисли - рекао  бих да му се није журило, судећи по бацању стопа у снијегу... Идући даље, опазивши људске стопе, устави се на савијутку прама чопорку кућа, што с лијева леже у снијегу. Не продире из њих дим, не навија се над крововима, нејак је да кроз снијег продре, као да је у тим кућицама утрнула се ватра и већ нема у њима живота. Часом премишљаше, па скрене и, трагом једноступа у снијегу, пође ка кућама. Дошавши до њих, ослушкује и, чувши у једној пред њим на ошкринута врата разговор и пуцкетање наложених дрва, уђе и назове: добро јутро! Чељад у кући прихвати поздрав; неко од људи поодмакне се, да дошљак к ватри приђе, а једно женско дода му столицу. — Раде Илијин! — рече један од људи најближи ватри. - Главом ја - одговори Раде, упознавши у диму по бесједи свога племештака, што с оцем бјеше по вино пошао, и упита га:  — Што бје од Илије? — Што и од осталих - одговори племештак — Кијамет! — Казуј, болан!... — Казивао сам овим добрим људима што знадох... - Али ево никако — преврну разговор — да ми се угрију ова два прста на руци! — и примаче их ближе к пламену. — Однио му лед два прста! — вели кућни старјешина — а бојим се изгубиће их, замрзла у њима крв, као срж у одсјечену дрвету! — А зар Илија није дошао кући? — упита Радин племештак једнако гријући своја два залеђена прста. — Није... па пођох му на сусрет. — Са срећом! — зажели старјешина. — А бијасте ли заједно? — упита Раде. — Казуј, имена ти! — А да, упутисмо се из приморја лицем на Туцин дан нас двојица, а у путу стигосмо тројицу из другога села, те неки дио пута бијасмо заједно. Разговарали и шалили се... као угријало Божје вино, било га и сувише. Илија је био напит, али није био пијан... А и вријеме, брате, угодило, да Бог поможе... И подржа тако, све док бијасмо на догледу мору... Него по подне превријеми на час, али, ето, нема још зла... још се може... Пада ли, пада... и учеста снијег. Али под ноћ на једном сасу пушавица, као брашном из пуне вреће... Но све ништа, да не духну вјетар, студен бије у образ као ледом... И спустила се ноћ, не видиш пред очима друго до бијела... Језива, брате, ноћ, мјесец зашао, а од звијезда нема вајде. У очи бије снијег, а над главама крше се гране. Али што да ти причам: мећава у планини! — Прави кијамет!... Није друге, већ гини... У томе изгубисмо се, не чујеш свога бакта, ништа, уши запушио пусти вјетар!... Мени стргао вјетар капу с главе, а спао ми опанак... Не смијем се слећи, остаћу у снијегу - помислим - и пожурих бос... Кад изиђосмо, биће на врх, ђаво би знао — оте бура по све; удар вјетра превали товар са Илијина коња, Илија се устави. Ја га стигох. „Рђав сустиг, брате!“ - вели ми.  - „Помози!“ А вјетар носи му глас Бог зна камо... — Бог те не убио! — велим ја — видиш да гинемо!... Тргох нож и пресјекох... Свали се товар у снијег, његов коњ потрча, мој, натоварен, нагну за њим... Ја пожурих и у томе изгубих Илију... Срећом, набасах на шипражје, а видим, не може се даље — ко ће сили одољети? - па се заклоних ту, чучим огрнут и тако дочеках зору... И ево ме сада овдје... И не бијаше зла, људи, да не однесе лед ова два прста... Ево никако не моту да их скупим... — А отац ми? — Не знам... Биће се и он негдје склонио... Није далеко одавде, јер онако, судећи по ходу, мора да смо били на помољ кућама... Раде се нагло диже. — Куда ћеш? — упита старјешина. — Идем... — Де ти... Раде изиђе на коњски пут и пође даље. Идући узбрдицом, сам, у пустоши слути у себи зло по оца. Стеже га у грудима, и на махове, премишљајући, чисто претрне; устави се и гледа уоколо. У двоумици је. Што да ради? Већ је попео се с малим до на врх бријега... Би ли даље пошао? Али опазивши под врхом, над собом, да се нешто у снијегу црни, као голем поваљени пањ, пође напријед. Сада је већ близу. Упире очима и распознаје: На ивици пута клечи, с прислоњеном главом на пуној мјешини, згрбљен човјек, као да се пред олтаром моли, глава му покривена кабаницом, а њени скути натрпани салеђеним снијегом. Раде осјети, да му срце за час као престаде куцати; па онда учестало куцање, као да ће да искочи... Али, прибравши у се снагу, разабра се и одгрне кабаницу са човјекове главе. — Оче! — јави се и ухвативши га за руку хтједе да га придигне, али осјети да је хладна, укочена. Претрнувши од тога додира: — Оче! — понови јаче. — Па обазријевши се уоколо, скиде са себе своју кабаницу и покри њоме салеђени очев живот и полети натраг ка ономе комшилуку кућа, од куд бијаше дошао.  Уђе у кућу нагло и вели:  — Људи, погибе ми отац... помозите! — Погибе зар? — приупита племештак. Мушки из куће похиташе са Радом. За њима нагнуше и други из комшилука. Журе се и ћуте: Раде је пред њима, води их ка мјесту. И, дошавши,  поредаше се око мрца и гледају у његов замрзао живот, покривен топлом, вуненом кабаницом. Неко се сјети, па скрши неколико сухих грана са замрзлих голих дрвета поред пута и — наложи. Чељад се окупи око ватре. Старјешина, заогрнут кабаницом и с омотаним пешкиром око главе, вели Ради: - — Узми, болан, своју кабаницу са оца, огрни се њоме: њега већ нико не загрија!... Раде не хтједе, већ, као да је обезумио, гледа у чељад и некамо у простор сњежана дана. Али старјешина диже је са мртваца, заогрне га њоме и к ватри га приведе. Раде се загледа у весео пламен, и као да се, тек тога часа, свега сјетио, очи му засузише, и учесташе сузе, и котрљају се низ образе... Људи код ватре напунише луле, пале и разговарају. — Гледај! — опази један вријеменит човјек, гледајући на мјешине причвршћене уз самар — мора да је коњ превалио усред пута, па је покојник вукао товар крају... Гледајте траг у снијегу... И о томе разговарају неко вријеме. Па се најпослије сјетише и договарају се што треба да се уради. — Веле, — каже старјешина - да закон не да у мрца дирати, док комисија не дође... Треба да неко у варош пође!... Обећавши му штогођ, послаше једнога од сиромашнијих људи у варош ка опћини. — Треба направити од сијенскога коља носила — сјети се онај временити човјек. — А да, да треба! — потврдише други - И требају пријечнице и клинови за учврстити носила... — Да како да треба!... — Али има још једна — опази старјешина — требаће наложити велику ватру око мртваца, да  омекша... Што мислиш, укочио се, а око њега све смрзло... Не попушта ово вријеме тако лако: видићеш муке, док га испружимо... — Да, да треба! — потврђују остали. Раду, слушајући разговор, сузе облише. Поглед му бесвјесно замиче на згрбљена оца. Мртав је и леден као и она голема литица поврх њега; нестаде га са овога свијета... И тога часа осјети око себе празан, пуст простор, и у томе простору уоколо као да нема ничега жива осим њега. Као да се одијелио од свега свијета, и, као никада досада, у топлим сузама сазна и осјети у себи своје биство и моћ живота. II ДИО Неколико дана иза Илијине смрти, газда Јово пошаље Ради позов у коме га опомињаше на исплату дуга. Те позове разашиљао је газда обично дужницима кад је хтео да дуг чим прије од њих утјера, а садржином, обликом и самом хартијом сличили су ти позови судбенима. — Синко, позвао сам те — вели му кад га угледа пред собом, — да рашчистимо рачуне... Мислио сам, да ћеш сам к мени доћи... Знаш, стари узимао је, кад гођ је хтјео, а ја давао... Али треба и враћати... Газда преврће листове дужничке књиге, тражи: — Видиш, нису плаћене ни камате за лањску годину. Оно, што ми је покојник дао о светој Кати, једва је залегло за дућански прекогодишњи дуг, а послије опет узимао је сијено... Ти знаш читати? — упита газда. — Знам нешто срицати и то штампано... — А гдје си научио? — Учио сам; показао би ми друг по које слово, па бих га урезивао, у планини, у кору од стабла, док бих га утувио, па тако удри данас, удри сутра, нешто научио... — Драго ми је, што знаш... Ето, види сам!... И узевши књигу у руке, донесе је Ради пред очи. — Не знам ја у ту књигу ништа! — вели  Раде сагнувши се нада њу, па погледавши газду - застиди се. — Гдје је то? Не знам ја ништа; већ како ти урадиш... — Треба, синко, да се снађеш, да се бринеш, ти си сада старјешина у кући... Па ако се ти не побринеш за кућу, ко ће други? А колико ти је година? — Пасем двадесет и четврту. — Ето, пунољетан си!... Ради, буди поштен и штеди, могао би с временом и извући се из дуга... А што ћу ти ја? Стари је оставио за собом силу дуга, купио оне земље; молио ме и молио, па, да му будем при руци, попустих... послије ми, Бога ми, бијаше жао, али која вајда; ствар свршена, поговора нема! А баш неки дан срачунао сам све, има око хиљаду и осам сто талијера дуга и нешто ситнежа; ту су урачунане: сијено, камата и дућанска роба све до данас... — Чудо! — измаче се Ради. — Није мало, не... али скупи се, синко; а ти, ако не будеш узимао, нећеш ми ни дуговати.. Ето, зато сам те звао, да се знаш владати... Путем Раде размишља о дугу: — Сила га се Божја накупила, нећеш нигда крају! Истина, примакло се са имањем; земљом најживљи је у селу, изашло је на очеву, али која вајда? Па како да обради сву земљу? Треба силу трошкова, туђи посленици скупи, и све поскупило. Сијено са ливада тек да залеже за благо зими, козе, што су најберићетније и најиздашније за сељака, забранише, а духан плаћају као ни себи ни своме. Плати порез, шумске глобе, пољске и друге; - па никада крају... Али ипак претурила би се година, и лијепо би се живило - помисли. Да, лијепо, - да не усрну покојни отац у дуг. Жена му рађа мушку дјецу, двоје их је, два сокола, вриједна Божица и милокрвна, мајка  као душа, а Цвијета с Павлом смирила се, и за њу вели човјек: — Није но као крух што се једе... У тим мислима иде поред својих земаља и не може да их се сит нагледа, поносит је њима, и, док их гледа, чисто заборавља и на дуг и на свакидање потребе. Још лежи, отпочива пуста, али кад је Божје сунце загрије, а већ је на домаку, Бог ће благословити тежачке труде, земља ће се окитити, сјараниће се сунцем и кишом, оплодиће, и родиће обилатим плодом. — Биће круха! — помисли Раде - и превише... па куд ћеш даље? И занесен том мишљу, прелази, скачући с камена на камен, хитро преко газа набујале ријеке, што данас јаче но обично хучи. Неосјетљиво наступи прољеће, пробуди опочинулу земљу и оживи разговором планину над селом. Раду прво прољеће иза очеве смрти понесе надом. Обилазећи своја поља премишља и рачуна, колико ће користи имати, и што продати и уштедети, да газда-Јови на част даде. Продаће сувишак блага, за које преко зиме недостаје сијена, а свога сијена неће продавати. И зимус, ваљда оно исто, што је јесенас отац продао у бесцијење, морадијаше од газде за скупе новце куповати. А година по свему изгледа понијеће добро, и гледајући на своја жита поноси се њима: — Бог ће дати, па ће све добро бити! ...Али у мјесецу мају побијелила једне ноћи планина над кућама, а другу ноћ разведри се: осу се мраз и смрзну и махом уништи усјеве. Сварена, погнуше врхове ка земљи бијела жита, а кукурузи,  као да се боје сачекати сунца. А кад свијетло прољетно сунце диже се, указа се настрадало, пусто, поцрњело поље као јесења стрњишта: - и Радину наду, понос и весеље, однесе једна ведра ноћ и прољетним сунцем обасјани дан. Али Раде не клоне; одмах настојних дана поче преоравати наново земљу, да је засије. Болило га у души да земља цијеле године нероткињом остане, кад Божје сунце тако лијепо грије, па мораће да је оплоди.  И оре, и ако није земан томе. И лемеж задире у земљу и пада у бразде пуно сјеме. Једнога јутра Маша га нађе на ораници; одавна се није с њиме разговарала, па га се зажелила и, пролазећи ондје, сврне к њему. Нађе га замишљена и забринута, не разговара ни са сувезником, и док сувезник чврсто плуг држи, он обилатом, пространом руком нашироко сије и сијући, Маши се чини, да о нечему премишља. Кад угледа Машу, зачуди се, па му остаде сјеме у шаци. — Сврнула сам с пута, — вели Маша збуњена — да видим што радиш... — Ево, губим вријеме... — вели Раде. — И није земан радњи - надовеза сувезник. — Али, сувезниче, да побранамо! Привезаше брану, па почеше с једнога краја.  Раде потрбушке леже на брану, сувезник боцну дешњака и воли - повукоше. Раде лежи, руке и ноге испружио, па му се по земљи вуку, притиснуо узорану земљу, да с њоме семе покрије, а приљубио се уза њу, као да је хоће да обгрли и својим животом загрије, сунце му упрло у леђа — грије га. — Гледај Божјег бика! — вели сувезник Маши, што с њиме упоредо иде, показујући на Раду. Маша се збунила, учини јој се, као да сувезник погађа јој мисли:  — Како би она радо легла на брану уз Раду, и с њиме цијели дан на сунцу бранала! — и никако да са Раде ока скине. Кад приђоше крају, Раде се диже са бране; сувезник се забави око волова. Маша приђе Ради. — Гдје си ми ти? — вели му. — Забавио се у послу — одговори Раде и, узевши груду земље, мрвљаше је у руци: — сувотна је, Бог зна шта ће од сјемена бити? — и баци је на страну. — Никнуће — вели Маша — из твоје добре руке, да тврди камен сијеш... — Ко вели? — насмија се на њу Раде и, погледавши је низ тијело каза: — Зар си што осјетила? — Ништа... али није сигурно до тебе... јуначе мој! Претрже им разговор сувезник, јавивши се Ради, а у то бане и Божица, Радина жена, са ручком. Маша погледа Раду и поздрави. — Остани са нама - вели јој сувезник. — Остани - нуди је и Божица - па ћемо заједно... Али она не хтједе, извињава се да не може, да је човјек код куће чека. Настајне недјеље поп Вране преко велике мисе држи проповјед, љути се на окупљене шугаве овце; а да се није преварио у своме суду, најбољи је свједок прст Божји, који је у невријеме послао снијег и мраз, да их опомене и на прави пут приведе. И проповједа даље. Али, наједном, опазивши на дну цркве Раду уз Машу, прекиде и полети ка њима... — Живине! - јесам ли наредио да мушки стоје обашка од женских! — стаде га вика, и љутит, гурну Раду у страну. — Не гурај се! — вели Раде. Али поп Вране, као да је побјеснио, насрће на њ: — Воле један, ја ћу ти рогове стући! — понавља више пута. Раде осјети како му крв у главу долази и магли му се пред очима, али издржа; шкрипнувши зубима савлада се и мирним кораком изиђе из цркве. Иза велике мисе, разилазећи се, свијет шапори о Ради, али нико ни цигле ријечи не рече попу Врани; он је господар у цркви, па може како хоће! Поп Вране, кад кући дође, премишљајући о ономе што се у цркви догодило, зажали у себи, што није могао уздржати се. Јутрос Маша му чисто казала, да воли Раду мимо цијели свијет, а кад њега не би тако волила, ех, тада се не би ни њему отимала. И гладећи му дебелу руку смијала се оним својим разузданим смијехом, који попа Врана јача и дава му наде, да ће га ипак Маша једном завољети. Знао је да је Раде њезин јаран; знао је то по шапорењу у селу, и наслућивао по њеној исповједи пред њим. ...Онога дана, у цркви, кињио се борећи се сам са собом. У одблеску разних боја од стакала на прозорима, у оној тајанственој прошарици, клечала је жена пред њим, исповиједајући се. Гледајући је пред собом, бранио се од напасних мисли и силио се, да подаде исповједи свети значај; да је пред собом гледа као сваку другу жену - али није никако могао. Расијано, без реда, бесвјесно насрћу на њ прости, човјечји, осјећаји и отискују оне туђе, научене, што се силом намећу и ради којих се толико у животу кињио... Радознао, пита је, је ли с другим гријешила, а кад жена признаде, навали упитима: — Је ли тај човјек јак, здрав, млад? Гријеши ли с њиме често, на који начин, на којему мјесту? И хиљаду других ситница, на које упите жена тешко и муцајући  одговара... А он у томе трагању осјети за час неисказану сласт... Али када стаде да је свјетује, да већ не гријеши, да се од гријеха очисти и да обећа, да неће већ, чак ни пожелети туђега човјека, - жена сагне главу. — Што мислиш, биће ти тешко?... зар нећеш моћи одољети? — Да, тешко је то... — одговори жена. — Знам да јест! ... Али зар мислиш да је теби самој тешко прегорети се?... Да знадеш како други трпе! Прегори се, и у томе наћи ћеш утјехе, отјерај од себе гријешне мисли... покај се! ... Кајеш ли се? — Кајем се! — рече жена и зајеца. — Кај се, као што се и ја кајем! ... и прегарај се, као што се и ја прегарам!... Скруши се, јер „скрушени и понизни доћи ће пред лице Божје“!... А све што на спас душе урадимо, никакова је жртва, прама жртви нашега Откупитеља... И не гријеши, жено, ни мишљу, ни дјелом!... — И што даље говори, његове ријечи долазе мекше и питомије... — А опрости и мени, ако сам те гдјекад саблазнио, као што и теби Бог преко мене, жено, опрашта... Опрости ми! — Бог да нам прости! — рече у плачу Маша и - крене низ цркву. Попа—Врана, гледајући за њом, сузе облише; прекрсти се и још дуго, клечећи и молећи се Богу, остаде у исповједници. ...Раде се лако одљутио, он је повратит, а и сјетио се, и други га с тиме тобоже прекарају, веле: — Поп је пизмен на те, ради Маше. - Али, ето, какови су ти Божји свештеници - примишљаваше:  - ради свога неваљалства, наваљују на добре људе. Будала! као да је мени Маша памет однијела као њему... Нека му буде податнија,  нека се, ако је воља, поведе за њим, могла би: поводљива је од нарави. Али што га има с њиме? Маша ријетко када му и треба. - Погдјекад, истина, понесе га ум за њом, занесе се; али, ако му није на дохвату, прође му... Гдјекад, кад је згода, загрије се и замијени је са женом; оно дође некако... па је тога часа слађа од ичега на свијету; гдјекад пак чисто обе жене су му у вољи, те му је тешко лучити једну од друге. И Раде бијаше по свему заборавио на увриједу, нанесену му у цркви.  Али једнога дана, кад је у вароши био, зовну га из дућана газда Јово и увевши га у дућанску писарницу, упита га, што оно бијаше са попом Враном. Раде исприча, а он га тада наговара да попа суду тужи, и вели му: — Ако ћеш да будемо пријатељи, тужи га! Раде шалабаза, забацује, али му не помаже.  Газда вели: — Ти од поштена соја, па да те оно бодулче попа срамоти пред људима! Раде у неприлици сјети се: — Тешко је, господару, с њима парбити се!... Бојим се навалиће на ме трошкове... па, ко ће и свједочити проти попу? — То је моја брига! А и трошкове ћу платити; довешћеш адвоката из града... И њега ћу платити... Само ти ради у своје име, чујеш, да се не гласа о мени... нити да ја пред свијетом улазим у што... Раде се чуди, што се газда Јово оборио на попа Врану; оно јест, раније били су душмани, ради тога што поп завргну сеоску благајну, али од када се говори о некој слози између лацмана у вароши, за коју говораху да ће бити од велике користи тежаку, — помирише се.  Но људи у то не верују, чини им се, да се  лук са очима не може сложити, а зна се, да од господе никада сељаку користи, па се боје сада, кад се сложише, да не буде и грђе, но што је до сада било. Али ипак мора да има нешто!  Ето, у здравље слоге, у опћини су два присједника кршћанина; и вију се двије заставе, око којих води се жестока борба, ради положаја: ради се о томе, која мора бити засађена са десне стране, или она хришћанска или пак она кршћанка!... О томе премишља Раде путем, и док му један писар из чаршије слаже тужбу. Потписа тужбу својом руком и понесе је на суд. ...Бијаше тужбу свргао с памети, кад му уручише позов. Тек сада збуни се; чисто му жао...  - Што му је поп учинио? Није га ударио, није га ни у чему ни оштетио, а шта му се мари за бесједе; биће да му је притужило, када се онако разљутио на њ! Али како ће да не иде на парбу, газда Јово биће поручио по адвоката, и припелио му и прекјуче, кад га је у вароши видио, да никако не опрашта попу, ако ће да су пријатељи; а он већ знаде, како је, кад ти је газда пријатељ, а камо ли, кад ти је душманин! Ево, натраг неколико дана, одсјече главу Радивоју, сину Војканову, што му пијан рече, да му увијек по штогођ од наднице закида.  Не само што га је тужио суду, већ довео адвоката из града, онога чија се бесједа у суду најтеже зарезује, и бијаше Радивој осуђен на затвор. Пали и големи трошкови на њ.  - Срећа, те неће имати одакле да их плати! На расправи адвокат попа Вране, доктор Пилић, чуди се, што се ово догађа у новије доба; тога прије ни у сну није било. У боља времена, кад би млађарија издалека тек назријела свога пастира, дочекала би стојећке, прихватила се руке и почитала  га, а ево сада што смо дочекали: да једно голобратче усуђује се тужити свога духовника, челик домољуба и народнога добротвора. Попу Врани сигурно није било на уму, да у Божјем храму, у којему је он једини господар, никога срамоти, већ да посавјетује заблудјелу овцу, данашњега тужитеља... Позива се најпослије на законске прописе и моли да суд ријеши туженика... За накнаду, дангубе, дневница и путнога трошка, тражи сто круна. Радин адвокат опомиње свога колегу, да се држи ствари. У овоме послу нема посла поп Врана као пастир повјерених му оваца, већ сматра се од суда као сваки други смртник. Је ли или није он својим поступком увриједио тужитеља? Да, јест! То су нам малоприје свједоци исказали, и потпуно потврдили наводе у тужби, дакле, прама томе, туженик има да се осуди на прописане казне и исплату парничких трошкова.  Тражи, као и колега, у име накнаде, дангубе, дневница и путнога трошка, сто круна. Раде слуша свога адвоката и чисто се стиди, жао му, што се уплео без своје воље у господске после и, не сачекавши осуде, оде из суда. Судац прогласи осуду: Поп Вране осуђује се на два дана затвора, односно на глобу, која тој своти одговара. Његов адвокат проти осуди положи уток на старију власт.  И старија власт уважи уток, и ријеши тужбе попа Врану, и све трошкове свали на Раду. Па кад попови пријатељи из града брзојавише о успјеху, попов слуга заслави у оба звона на цркви, таман као оно неке године, кад се помолише на последњему савијутку бискупске кочије, што вожаху пресвијетлога у пастирске походе. А и поп Вране одржа задану ријеч, дату пријатељима и знанцима, да ће учинити добар свечани ручак, ако остане прост од тужбе. И требало је то да учини, јер се пријатељи живо заузеше да од казне ријешен буде. На ручак позвати су сви околни жупници, и неки фратри из манастира, два калуђера, начелник, газда Јово, и један опћински присједник. Мјесни учитељ није позват, што у политици није сумишљеник попа Вране, већ припада другој странци, која је антиклерикална, а газда Јово и калуђери позвати су, и ако нису сумишљеници, и чак су, по мишљењу попа Вране, чланови другога народа или изрода — ради блажене слоге, која је по читавој земљи одјекнула, па и до амо допрла. — Треба доказати, да ни радикали нису слози противни, ако је та слога на корист овога напаћенога народа — мишљаше поп Вране. Званице се договорише да се сјате на одређеноме мјесту, па скупа да појашу до попа Вране. Пред друштвом јаши фра Јосо на бијесноме вранцу и држи тробојну заставу у руци, а за њим поредаше се фратри и два калуђера; фратри су у црвеним народним капама, хоће да изненаде попа Врану, који у свакој народној згоди на тај начин даје одушка своме домољубљу. Пољем влада омара, а затегла суша, па од прољетос настрадала од мраза жита не помогоше се: кукурузи тек што се држе, а празно класје бијелих жита стрши у вис, као да тамо помоћи тражи, кад изгладњела земља у најљепше вријеме изневјери.  Цврчци, такмичећи се, помамише се, као за инат љетној тишини, а заморени сељаци, неки с омотаним пешкиром око главе, одјевени љети као и зими у сукну, измичу се испред бијесних коња у страну и, у знак поздрава, капе се дохваћају. Чуде се, куд ће ова сила фратара, један бјеснији од другога.  Али јахачи не обазиру се на пјешаке, већ на догледу цркве разиграше коње, такмичећи се ко ће прије стићи. Добри коњи, али боља од свих бедевија младога калуђера, оца Лаврентија: одвоји се од осталих и заграби... Поп—Вранину слузи зазор, што бедевија к цркви прва стиже те однесе барјак, па, кад стигоше, вели фратрима: — Што је пустисте испред себе? Свугдје је мушко штиманије!... Разјахаше, а коње повађају комшије, што се, радознали, окупише око куће чувши звеку звона и пуцњаву прангија. Званице се љубе са попом Враном, и честитају му на побједи кршћанске љубави над мржњом, и прије ручка испише по чашицу ракије. У то дође и начелник, газда Јово, са кочијом до испод куће, с њиме је у кочији дошао опћински присједник, варошки крчмар, који је због слоге у опћинску управу ушао, и само ради ње данас се жртвовао, да са газда—Јовом дође, јер, друкчије, јер још њихови стари нису били пријатељи. Газда Јово задихао се и заморио идући пјешке до куће, а да се не замјери клеру ни једне ни друге вјере, није сакупљене свештенике поздравио ни са „Фаљен Исус“ ни са „Помози Бог“, већ рекавши: - „Добар дан, господо!“ одмах сједе.  Погледа по друштву: нико ни ријечи! Неки од фратара не познају лично газду; познају га тек по имену и гласу, али неће да му пођу у сусрет, да га поздраве, мисле, треба да он то први уради: црковна власт је тежа од свјетовне! Поп Вране разби лед, па га представи и — руковаше се нови знанци. Гости у кући осјетише врућину, низа дебеле образе газда—Јова циједи се зној, махом купи га рупцем, с тога домаћин поведе друштво у одгојак  до куће, гдје је, на отворену, зрачније и угодније но у кући. Трпеза, за коју посједоше, удешена је нарочито за данашњи дан, између дрвета, у прошарици. У челу стола посади поп Вране старога фра Јеру, големе, кратке шије, ћелава, коме су и сами прсти на руци претили; о десну му сједи газда Јово, до њега стари калуђер, отац Дионисије, оштра дугуљаста лица и живих црних очију, па млади калуђер; с лијева пако фра Анте приморац, доктор црковнога права, а осталих њих десеторица поредаше се по вољи. Маша, коју је поп Вране позвао, да спреми ручак, донесе чорбу. Од некога дјечка узела је нову црвену капу и ставила је нахеро на главу. Њој то сличи, па се гости весело насмијаше, а поп Вране не може ока да с ње скине; и, гледајући је, часом заборави на госте, и његове строге црте лица попуштају мекшим цртама, чисто питомијим. Једући друштво помало разговара, претргнуто, обично. Дебели фра Јере гледа, како доктор црковнога права узе кришку пршута вилицом, и на тањиру реже га ножем, то он не може да поднесе: једи се у себи, и очи му једнако тамо замичу. Најпослије приморско вино развеза језике, а након печене јањетине пије се боље. Код шампањца фра Анте диже се, да наздрави свечару. У прошарици, док говори, погдјекад одбљесну се у сунцу наочари. Док се диже, фра Јере гурну старога калуђера оца Дионисија, што до њега сједи, и вели озбиљно: — Видећеш сада, какових говорника има у нашему светому реду! Доктор погледа по друштву и поче да говори: — Мисао — вели — дошла ми је у памет овога часа у овоме зеленоме одгојку. Нашега свечара  могу да присподобим ономе големоме храсту, што га сви у овоме одгојку видимо — и показа руком на њ — око кога обавио се бршљан, и окупили се закржљали храстићи; души га бршљан, испија му сок, као да би хтјео да му запријечи раст и полет у свијетлије сфере, рекао би, обрваће га; али храст се не да, надвлада све запријеке, и ширећи се осваја све више свјетлост и висине, а душмани остају у тмици, да испаште своје гријехе. Тај храст, браћо једнога народа двају племена, није нико други него наш свечар, узор свештеник и домољуб, поп Вране, а бршљан и закржљали храстићи, његови су душмани... Дакле, нека га Бог поживи! Друштво одушевљено прихвати здравицу, млади калуђер запјева „На многаја љета,“ али пјевајући остаде сам, и ућута, јер фратри надвладаше својом пјесмом: „Много лита сритан био.“ Кад пјевање престаде, газда Јово вели, онако, као да му је онај час на памет пало: — Колико сам оној будали Ради говорио, да одустане од тужбе, али што влах уврти у главу, не би нико, ни Бог! Гдје ће сврака соколу нахудити? Поп Вране ногом испод стола очепи фра—Јосу и кришом се у хитњи погледаше. — Поквари се народ! — јави се фра Дане, јак, прикладан човјек, чије црне очи блудиле су некамо, неодређено, а биле би врло лијепе, да у њима сјаше искра сазнања. Он то рече онако из обичаја, и не мислећи на оно што је рекао. Али други прихватише његове ријечи, као једну мисао. — Тако је! — потврди дебели фра Јере - није више наш народ оно што је негда био, а било је то друкчије, и док сам ја по жупама наставао. Био је тада наш народ, што но ријеч: голубиње  ћуди и дјевичанске природе. Кад би видио свога жупника, дочекао би стојећке, скинуо капу и љубио из почитања у руку. Истина било је и тада и лупежа и хајдука, али што ћеш? Крало једно другоме, и клали се међу собом! А и са својим жупником, пастиром, били су умиљати као јањци. И у кући не би се изјело бољега залогаја, да не би њиме понудио свога фра Јера... Ах, да, друга су оно времена била!... А како је сада, то ви млади знате, де, реците! — и насмија се фра Јере, а округло лице дође округлије и свјетлије. Па подвивши главу, спусти му се потиљак и — узригну му се. Извади из широкога фратарскога рукава кутијицу, промућка чашом и усу у њу из кутијице крцату жљицу бикарбоната, промијеша, и испи на душак. — Ово је света ствар! — вели оцу Дионисију — Хоћеш ти једну жљицу? — Мани, Бога ти, то је отров! — окоси се отац Дионисије; љутио се, јер га је помео у здравици, коју је у памети слагао, да је изрече као православни свештеник свештенику латинске цркве. Доктор црковнога права, љуштећи јабуку потврди фра Јерине назоре у главноме, али се њему чини, да исквареност у нашем народу још није ухватила маха, али бојати се! — И послиједи јачим гласом:  — Лажни либерали шире се свугдје... криво схваћена култура наше интелигенције продире у народ, упропастиће га; зато ми, свештеници, једне и друге вјере, имали бисмо народу предњачити добрим примјерима... Дакако, хоће се добрих дјела, а не само ријечи. Млади калуђер испитљивим, радозналим погледом погледа на попа Врану; и фратри загледаше се, али ипак побегенаше доктору. Газда Јово опази, да наш народ није баш рђав, није изображен, нема школа, још је дивљи — треба га просвијетлити!... — К просвјети допринијеле би и сеоске благајне свој дар, а оне ће му и онако помоћи — опази поп Вране и кришом погледа у фра—Јосу. — Дакако да хоће — потврди газда, докучивши куд шиба поп—Вранина бесједа. Па му паде на памет, колико шкоде му је зимус нанио, купивши сијено за дружинаре благајне; а ради ли он то из доброте срца или за коју другу сврху?... У то изнебуха диже се отац Дионисије.  Друштво напито, пробављајући, упре погледе у њ, његова прогушана брада дрхти, а очи живо продиру ондје гдје их унесе. Наздравља попу Врани као поштену човјеку, дарежљиву, пријатељу народа; његово је мнијење, ко није поштен човјек, није ни добар свештеник, зато нека Бог поживи поштењачину попа Врану, данашњега свечара! Овога пута „живио“ јачи је; млади калуђер у заносу опет отпоче „На многаја љета“, али друштво преврну и оте „Много лита сритан био!“  Отац Дионисије очито се љути: ето, бар на његову здравицу, могло се отпјевати српски: „На многаја љета“... Кад се занос слеже, диже се поп Вране, уозбиљио се, гриска доњу усницу, и подвојак му се нарозао. Захваљује предговорницима. Зна да изречене здравице у његову славу не иду њега као човјека, него као сина заједничке нам напаћене домовине, над коју су се надвиле црне облачине да је угуше... Нашу истргану домовину можемо упоредити црној кукавици—удовици, рашчешљаних коса, коју свако може да кињи... Али она не боји се страних душмана, већ је душа боли, кад види своје властите синове, које је  својом крвљу одгојила и — издржава их, где је издају и од ње се одмећу; има наша отаџбина и челик домољуба и поборника, којих требало би да се данас из захвалности сјетим; али то овога часа испуштам ради наше слоге, јер сам и ја и моји сумишљеници: - „за слогу добрих у добру“ дјеца једнога народа двају племена и, у славу наше красне домовине, испијмо наше чаше на искап и запјевајмо „Липа наша домовино!“ Први фратри, а пред њима фра Јосо, дигоше се. Газда Јово, тежак, окљева, а отац Дионисије погледа у младог калуђера и — диже се. — Капе доље! — загрми фра Јосо. - И ви тамо! викну сељацима, што су мирно уоколо стали и буљили у друштво. — Биће да ће се помолити Богу, да му зафале на обилату ручку! — вели један од сељака, скидајући капу. И заори се пјесма из свег гласа, снажно, заношљиво. Газда Јово прати пјевање у памети, јер никада не пјева. Рукама опро се о сто; блиједо, набухнуло лице продужило се и уозбиљило, као кад неко претрже у један мах неоправдани, разуздани смијех. Кукаст нос спустио се, а очи звјерају: - али у таквоме стању остаде само за час, па, како пјесма престаде, лице задоби свој првашњи изглед. — Не изазивљу — шапне оцу Дионисију млади калуђер, отац Лаврентије — нијесу још споменули хрватскога имена... Немојте споменути ни ви нашег српскога, кад будете наздравили народу! - Љубав за љубав! — А ти им вјерујеш? — тихо одврати отац Дионисије и погледа својим живим очима по друштву, па, видјевши да весело о нечем друштво разговара, настави:  — Ти им вјерујеш? Што они нама желе, дао,  брате, њима Бог! особито фратри... А зашто подржавају попа унијатскога, што пазаре са душама нашега народа, кад су гладне године!? Да, са неколико варичака кукуруза, мисле, да ће сви наши превјерити!... — Ви увијек једно — опази млади калуђер, побојавши се да, напит, отац Дионисије не помути слоге... — Пусти ти њих... Кад они варају, вараћу и ја... — Тако је! И опет се диже старац отац Дионисије и вели: — Ми смо заборавили у нашем весељу, да испијемо чашу у здравље — знате кога? — Онога који је крв наше крви, у здравље нашега народа обију вјера!... — Добро је! — упада у ријеч газда Јово. — Познато нам је — прослиједи старац — како се наш народ борио проти некрсту, вјеран вјери својих отаца... Сјетимо се, да смо и ми из народа и закунимо се, да ћемо га само добру учити! Је ли тако? Нека Бог поживи дакле наш народ обију вјера и обају племена!... Живио народ! „Живио!“ ори се у друштву а прихватише да вичу и сељаци, већ здравицама привикли. Међу сељацима поп Вране угледа Марка, човјека Машина, позове га и понуди пуном чашом вина. И наста весела шала међу гостима, пјевање пјесама и задиркивање. Неко од млађих схвати Машу вавољком средине од круха у капицу, она се насмија и побјеже у кухињу. За њом пожури човјек јој Марко, да у мараму покупи, што је иза ручка остало. Иза црне каве друштво се диже од трпезе. Фра Јере зажели да спава, али фра Јосо не да. Вели: — Нико не смије оставити своје браће. Тако дебели фратар задовољи се, да се гега по одгојку, мислећи непрестано на пробаву. Али кад га друштво изгуби с вида, леже испод дрвета у хлад, да бар опочине, док бар пробава траје. Доктор црковног права извади из рукава смотру „La civita cattolica”, - (Он је и онако, дошао да се провоза и разоноди у простој природи.) - па нашавши хлада, сједе, да чита. Остали фратри подвезаше конопцем од три узла фраторску црну хаљину, да им не смета, и засукаше рукаве од кошуље, те се стадоше уметати каменом. Сељацима тек сада срце заигра и очи дођоше живље: — Боже, ко ће одбацити? Једно чобанче, дугих руку, спуштених беневрека, неишчешљане загасите косе, јарких очију, приђе попу Врани и, дрхтећи од узбуђења, вели му: — И ја бих се, попе, бацио!... — Де, ти, али јуначки; одбаци калуђеру!... — Нећу моћи... — и погледа младога калуђера, који држаше тешки камен у руци. — Нећу моћи — понови, — снажан је, гледај му плећа, а бикује ли, бикује! Па и вино, попе, и храна... — Није по томе... — Јест, попе! Видим ја како он мало прије прихватио се јањетине, таман као да њу прву на сто донесоше... Е, да!... Поп Вране нареди Маши, да му пода чашу вина. Чобанче испи и, отрвши уста рукавом од кошуље, прихвати камен из калуђерових руку.  Покуша неколико пута да одбаци, задихао се од зора и, пошто камен баци, пада као сноп на земљу. Али узалуду, оно, јесте, добро баца, али по калуђерову мјерењу, види се да до биљеге фали читава подланица. Бацајући за последњи пут камен, чобанче се већ расрди и вели: — Не би Бог! Поп—Вранин слуга љути се, што опет калуђер однесе барјак, а снажни фра Јосо неће да се већ умеће, кад види да не може пребацити. Оно чобанче вели слузи, гледајући на калуђера: — Старовјерац је оно, јуначина, брате! Али не будали ти, и храна, и вино... Их, још ми у носу мимо свега осталога остаде мирис печене јањетине!... У то Маша изнебуха узе камен и уметну се с њиме и вели: — Боље би од попа Вране!... А кад хтједе фра Дане да се баци, посрне и затетура... — Пијан је као сјекира! — опази отац Дионисије. - А Маша кида се од веселога смијеха. — Вријеме је да се одлази! — опази газда Јово, раздријемавши се, био се наслонио главом на трпезу и закуњао. Слуга купи сијено испод коња и меће им зобнице, да су бјешњи; калуђеровој бедевији тек прегршт сасу: мисли утече јој фра—Јосин вранац! Један дјечак, комшија, поцрњео, аљкав, купи балегу испод коња; загледа се у једну, још живу: пуши се из ње и осјећа оштри воњ. — Види! — вели своме другу, другоме дјечаку, а очи му сјевнуше - у њој жито живо, могао би га сијати... Узе балегу у руку и, држећи је у руци, окљева да је у врећу стрпа, као да му је жао. Газда Јово опрашта се са свечаром, с њиме ће са кочијом опћински присједник, кршћанин, варошки крчмар, а остало друштво повратиће се на својим коњима. И опраштајући се опет забрујаше звона и затутњи неколико прангија и тробојна застава лепрша у рукама фра—Јосиним и виче се, скупа са сељацима,  свечару последње „живио“!... и коњи - похиташе. Кад одоше гости и звона престаше славити, вели поп Вране окупљеним сељацима: — Сада идите, доста се весеља нагледали!...  - Хоће наш поп!... — рече Марко, Машин човјек. — Ужива своје право! — јавише се неки од комшија - и разилазе се својим кућама. Сунце нагиње ка западу и планини, узмиче у долима, драгама и испод греда, испред модричастих сјена, које неосјетљиво дижу се све више и више. Маша гологлава распрема сто; сунце у прошарици просипље јој се по плавој коси, а поп Вране никако да с ње ока скине.  Иза весеља у душу му усељава се лака туга, долази полако, али осјетљиво; захвата га све јаче гледајући како сунце узмиче сјенама; а кад по одгојку завлада хлад, зажели се разговора са Машом. — Машо! — јави се и понуди је да сједне. Жена га погледа и већ јој се смијех појави у угловима усана; још јој је смијешан у црвеној капи. - Али погледавши га у очи, учини јој се, да је те очи моле, и сједе сучелице њему. — Што хоћете? — упита га гледајући у злаћани прах што између њих у сунчевој зраци игра. — Ти ме, Машо, не разумијеш и ваљада не можеш да разумијеш; ти си, од нарави, безбрижна, снажна... Хтјео бих и ја такав бити, али не могу... Видиш, - тек што су гости пошли, савладала ме туга и нико не може да ме утјеши, до тебе Машо... Драга си ми... и не тражим друго већ да си код мене... А јесам ли ја теби мио? — изговори очито дирнут. — Нисте ми мрски... А и зашто би били?...  - И, отежући бесједама, однесе је изнебуха мисао ка Ради.  Поп Вране, као да је осјетио њену мисао, вели јој: — Знам да ти нисам мио, али једнако можеш бити са мном добра, ако хоћеш, — и, испод стола ухвати је за руку. — Доста ми је да ти милујем руку, и одмах ми је лакше... Њој се његове ријечи смилише и пусти дуље но обично своју руку у његовој. И док се држе за руке, ћуте, а док она истрже своју из његове, диже се он. — Идимо у шетњу! — Бог с вама, што би комшије о нама говориле? — Бриге ме! — одговори - и погледавши је живо у очи, па, ухвативши руком поповски оковратник, продрма с њиме и вели озбиљно, љутито: — Видиш, Машо, ово ме гуши! А да није овога... и прекиде бесједом, те опет је замоли да пође с њиме. И разговарајући поп Вране застајкује; на махове гледа некамо неодређено, а на махове загледа се у њу и, на једном обгрливши је, вели: — Машо, ја бих с тобом овако до на крај свијета! Би ли ти пошла са мном? Да некамо побјегнемо... Хоћеш ли? — Што говорите? — зачуди се Маша и хтједе да се истргне из загрљаја. — Остани, Машо, још остани!... Овако ми је лијепо... фала ти: Ово ти нећу никада заборавити... и све страсније је милује... Маша осјети додир и голицање његова лица на своме, осјети његову мушку вољу... И док је он љуби, мисао бесвјесно понесе је ка Ради... И жеља за његовим миловањем изби снажно, јако. — Раде! — измаче јој се из уста, и изрече оно, што је у души осјетила. — Раде! — понови у заносу, трже се и извивши се из попових руку, пожури ногоступом преко одгојка... — Машо, Машо! — зовну он, гледајући за њом и, осјетивши се слаб, понижен, изгубљен... прислони се уз дебло старога дрвета... А сутон већ је пао: сјајан, бистар сутон пуна мјесеца, што с неба грије и сјаји се као зимње сунце... и сјене по одгојку посташе загаситије и тајанственије. Ради између два круха, лањскога и овогодишњега, што још не приспио, понестаде жита у кући. Стари Илија под зиму продаде газда—Јови жито и сијено, као и сваке године.  Оставио је само толико, колико му се чињаше, онако по прилици, да ће преко године кући достајати. Али превари се у рачуну као и осталих година. Мишљаше за сијено биће блага зима, а оно окрене оштра и сњежна, па у најбољу понестаде сијена, а за жито није рачунао на кокоши и крмад, којима би се стара Смиљана у љутој зими смиловала и прегршт по прегршт бацала да не скапавају од глади. Тако Илија под зиму јевтино продаваше, а усред зиме и љета за скуп новац куповаше и сијено и жито. Кад Раде дође у варош господару и затражи жита, газда Јово удари му у образ, вели: — Не могу ти, синко, већ давати док не склопимо закониту погодбу за нови дуг. Накупило се чудо, да ти кажем колико, - око двије хиљаде талијера. Раде се чисто упроштио од чуда, и прибравши се увиди очито, да газда на рачуну хоће да закине више но игда. Знао је да отац даваше на рачун сваке године, и ако му раније о томе није нигда говорио, до љетос, ноћу у пољу. Било је то пошљедње љето пред његову смрт. Сјећа се јако добро. Неко у пољу свирајући у двогрлу, извијаше из ње питоме, тужне гласове; пође  прама свирци мислећи наћи кога свога друга, а зачуди се, кад мјесто друга нађе оца, вели му: — Што то, оче, ти?... Стари се прене као иза сна. — Ево, Раде, падоше ми на ум двогрле. Јутрос потражио и нађох их у ковчегу, па видиш, сада подјетињио те свирам... — Де, још! — вели Раде. Али Илија не послуша. А и по пољу чује се свирка свирала и кавеле и на махове, за час, појави се свјетлост наложене суве балеге, на чијој ватри чобанчад пржи клипове кукуруза, клепка звечи и неко дозивље — док нечији пас престане лајати... — Раде! — иза премишљања рекао му тада отац: - Ти си научио, велиш, нешто читати, а утувио си и бројеве; што не би на чему загарио, што дајем господару на рачун?... Није већ никоме вјеровати... А чудо, поштени људи - па се туже на газду... Од те ноћи отац му казиваше, кад би што на рачун газди давао, а давао је у више навратака... — Господару! — ослободи се Раде иза премишљања, док је газда гледао по дужничкој књизи — давао ти је отац на рачун у више навратака... јеси ли забиљежио? Газда не дижући очију са књиге, одговори мирно: — Што, зар мислиш да крадем? — Не велим ја то, али мени је криво... — Сви сте ви једнаци... и други тако веле, кад треба враћати. — Јеси ли забиљежио двадесет и пет талијера, што је отац ухватио за продату краву и донио ти их на рачун? — Све је убиљежено — вели мирно газда. — Па како да може бити толико, колико ти велиш? — А парнички трошкови?... - подигнувши главу насмија се газда. — Какови?... — Они са попом Враном... Пали су на те... а ја их подмирио... — Па тако је и право... Ти си тако хтјео... — Право!? — зачуди се газда. - А ко се парбио и ко је парбу изгубио? Раде се изненадио, збунио. Газда опази његову забуну: — Дакле, видиш, да је боље мирно да се растанемо... Учинићемо нову погодбу за све, и нијесам ја, болан, рђав човјек... Дакле, хоћеш ли? Раду грђе уплашише његове слатке ријечи. Не зна што да рече и дошло му да бјежи, осјећа то, па вели: — Част вама, али сада не могу... видићу, — и у хитњи изиђе из дућана. Раде у вароши нигдје се не сврне, већ, погнавши пред собом празна парипа, упути се кући усред подне. Преко поља сунце упире у чело, у очи жеже, али бриге га јаче море, па не тражи хлада, да се од врућине склони. По пољу у сунчевој свјетлости прелијевају се жита, ниска, празна класа, стрше у висину, раније настрадала од мраза а сада затеглом сушом; срце му пуца пролазећи поред својих ораница: гину жита наочиглед - помисли - и трпи, и чезне за кишом, као и распуцана земља жељна влаге, да је засити, натопи... И ливада слабо је понијела ове године. Колико се само напатио, прокисао до коже, одвраћајући воду и копајући јаругу, колико је земље преко себе пребацио! И све је то он весело радио, као за се, и за своју земљу, и нека би сав живот дао, кад има зашта. - Али овако - помисли - гледајући пред собом празна коња - радим за другога. Ко ће онолики  дуг подмирити? - И први пут у животу из душе прекори покојнога оца са непамети. И сине му лијепо пред очима, за чим је газда Јово кренуо... Ено комшији Војкану узе све. Бјеше се с њиме нагодио да на „рате“ плаћа, јер му синови пођоше у свијет на рад. Два сина, као два града, донијели јесенас лијепих пара. Мишљаху са оним платити и камату и „рату“ и годишње дућанске потркушице, а кад тамо — не достиже ни за камате. Војкан се вратио онога дана пијанији но игда, као вели човјек: бадава је мучити се, бездану јаму нико не затрпа, па бар да се пије док тече!... А два сина му пођоше опет у свијет, веле, да су се укрцали за Америку... Јесенас узе газда све себи и кућу, и земље. Војкан оде у свијет, да потражи дјецу... Бог зна куд, и живе ли још?... Стрица Петра чека што и Војкана. За њ је срећа што му синови зарађују и носе новац из свијета - али која вајда, кад од главнога дуга никад не можеш паре откинути? - тако бар Петар вели. Давно би газда био и њему узео све за дуг, али синови носе из свијета и дају газди на рачун више двојструко но би земља му давала, па као вели газда: док су синови снажни, млади, па могу да зараде, ено му земље... - А већ је један син Петров настрадао у свијету, на радњи, динамит однесе му око. - Како се момче стидило - помисли Раде — кад оно кући дође. Никако да кога пусти, да му у очи завири, већ главом једнако креће тамо и амо... Раде, има неколико времена, и опажа, премишља, али како да се опре злу што га слути? Ради и штеди колико гођ може; из штедње не коље ни крмка за зиму, толико да је пуром сит. Али, ето, сада ни ње нема, код толике Божје и његове земље! А када га неко сретне или стигне у путу, чисто га  стид када мимо њ прође; ваљда ће се онај досјетити да је у варош по жито пошао, а празан кући се враћа. — Тешко је — помисли — док у вароши давају, а кад престану давати, да Бог учува! Жене ишчекавају жито, па док чуше бактање изиђоше пред кућу. — Зар нема ништа у господара? — упита стара својим сухим гласом. — Сигурно да нема — одговори мјесто Раде жена му. Раде ћути и не помишља, као обично, на свога старијега синчића, што му се веруга између ноге, мислећи да му је отац штогођ из вароши донио, и намиривши коња, каза жени да улије у скленицу литру цијеле варенике, стави је у торбу и пође низ село. Бијаше му пало на памет, да позајми неколико талијера у Машина човјека Марка; некима он даје на поштење, али уз тешке камате. А каматар је Марко у свему, никада у вароши нису га видјели, као друге људе, попити са човјеком чашу вина, а и суд бијаше га осудио због каматарства на мјесец дана затвора и на губитак камата од више година. — Суд ми одсјече главу! — рече зажагреним очима онога дана, кад из суда изиђе у чаршију, и преко свога обичаја сврне у крчму. — Одсјече ми главу! А да би зашто? — вели крчмару, док је сио за сто. — Дао комшији Јовану двадесет талијера, у невољи да му поможем, а он мени у залог ораницу, ја уживао ораницу, а он талијере... А да не би мене, газда Јово однесе му је за оно двадесет талијера, као је ли Бог на небу... Ето, па помози кога! Говори и лијева у се вино као у празну мјешину, и нуди људе да пију; неки прихваћају, само да трошка има, и не могу да се начуде, како је он  тако данас податан и разговоран, он, што би иглу оглођао, и коме уста обично ћуте, а само очи говоре. — Мене су осудили! — удара пијан шаком у сто — и још судац вели: за углед другима... Чине рачун он и писар и бајаги пренемажу се од чуда... Великога ли ми чуда! А што не осуде газда—Јову? Што не осудише покојнога газда—Стјепана, што дође однекуда из Босне, у горим беневрецима од мојих, па у мало година подиже млиницу, покупова куће, и пусто поље остаде за њега. Раскући их неколицину, а сада дјеца му настављају и иду за његовим стопама!... Што не осуде газда—Николу? Сви се они обогатише, а чиме трговаху? Кукурузом, брате, за гладних година понајвише и... нешто са сељачким потркушицама... Па они мирни, почитани, судац с њима као са браћом. Е, нијесу стари били будале, давна се вели: „богат поштен, а дебео лијеп“! Тако ти је, Бога ми! Марко оде из вароши, широк, простран, и одлучи тога дана да неће више новац на камате давати, али првом пригодом попусти. — Не будали! — вељаше жени Маши, кад га од тога одвраћаше — Што ћу са ово пара?, а ако су накастили однијети ми их... фала Богу! - нека носе! Раде нађе Марка пред кућом гдје седи; он тако љети, кад није у вароши, сједи по цијели Божји дан, гледа преда се и пуши лулу; духаном га намире сељаци за цијелу годину, па ипак свугдје, и у путу, и у пољу, и на прелу, тражи да му други лулу напуни. Раде извади скленицу варенике и вели му: — Метни, Марко, у кућу, а другом згодом биће боље... нијесмо сада у земану... Марко се диже дохвати скленицу и пита: — А што си хтјео, Раде? — Мале ствари, мало пара... Марко га погледа својим свијетлим зеленкастим очима и вели: — Знаш, одредио сам више никоме не давати... Суд ми, болан, одсјече главу, а да би за што?... Нема од тога већ користи! — За кратко, до свете Кате, само неколико талијера, да ми позајмиш, па као да си ми их даровао... потреба ми је! Претргне им разговор Маша, спрти са себе бреме дрва и пита се с Радом. — Пођи, Машо, види куд је крава, да не би у штету — каза јој Марко. А кад жена оде, погледавши кришом на Раду, настави Марко: — Скуп је сада новац, Раде брате... људи двовјерни... Али да, — као присјети се — ти си од поштена пања... А колико би ти требало? — Десетак талијера... — Добро, а велиш, вратити их о светој Кати?... Даћу ти их, ма да знаш, плета ти је на талијер. — Како хоћеш... потреба ми је!... — Причекај! Марко уђе у кућу и за собом затвори врата. Разгледа се по кући, па извади један камен из зида при земљи и узе из рупице добро увезану навлакачу, у којој новац држаше. Извади колико је требао у сребру и злату, јер банке није држао, од када му их бијаху неколике мишеви нагризли — и опет постави камен, како је прије био. — Ево пара, Раде! — изашавши пред кућу, вели му, и бројећи их помњиво полаже их на Радину руку, а давши му их, погледа га својим свијетлим очима чисто у очи: — Ето ти их...А Бог ти и душа! А кад Раде, примивши новац, оде, као досјети се, па повика за њим и каза му: — Узораћеш ми, болан, оно неколико бразда оранице испод куће: лако је то теби! Маша пазијаше на Раду, и док га виђе да оде, упопријечи и сачека га на путу. Прекиде га у мислима што га салијећаху: био је замишљен, невесео. — Раде, болан... што је с тобом? Од када се не видјесмо! — Та видјели смо се овај час! — одговори мирно Раде. — Не бројим ја онакова виђења, већ овакова... и чисто дрхтећи од узбуђења принесе свој образ к његовим уснама. — Раде, пољуби ме! — моли га... Нећеш, није те брига за ме — одговара жена за њ... А имаш и право... Убиј ме, Раде! Безмало што ти се изневјерих! — И навријеше јој сузе на очи, и јецање закрчи ријеч у грлу. — Што плачеш? — упита Раде обзирући се око себе. — Убиј ме! — Кажи што је? — Стид ме, а друкчије све ми једно... Али кад сам код тебе, пече ме... — Кажи! — Без мало, те ме не превари поп Вране... обвладао ме бесједама... Мало, што му се не пустих... — Па? — рече Раде. — И он је човјек! Жена диже главу и погледа га сузним очима, што у сунцу засијаше: — Зар је теби све једно, Раде? — једва изговори... И, окренувши се од њега, гушећи се у сузама, пође натраг. Учини неколико корачаја, па ставши, осврне се и гледа. Раде стоји на мјесту и, видјевши да она к њему не долази, накани поћи својим путем. Али жена спазивши гдје одлази, зовну га: — Раде! Раде се осврну, скањива се, окљева... А она похита к њему и, страствено обгрливши га, љуби га, шапће му: — Што ме убијаш?... Куд се дјела наша љубав и вјера, Раде, проговори!... — Пусти ме, Машо! ... одговори Раде. — Убила ме брига и потреба! Код куће дјеца ме гладна чекају. Не знаш ти, Машо, што је то, кад су дјеца здрава а гладна... прође те воља од свега — ... Са Богом, Машо! — и насмијавши се на њу, оте јој се из загрљаја. — Са Богом, Раде! — зајеца жена, и стоји као прикована на мјесту, гледајући за Радом, како се у сунцу жури, висок, витак, рекао би безбрижан: — док га с вида не изгуби. Газда Јово, око десет сати у јутро, сишао је из куће у дућанску писарницу. Ознојен, сједе за сто, отпучи оковратник и дохвати новине. Помњиво читаше превод једнога сентименталнога романа, што излажаше у подлиску новина; у доконици радо чита романтичне и криминалне ствари и лијепи број такових књига лежи у ормарићу до „вртајмовице“, редом поређаних. На пољу је силно вруће, јер одбљесак сунца чак кроз застрти прозор продире и газди очи засјењује. У читању прекиде га листоноша: у хитњи предаде му јутрошњу пошту: новине, трговачка и приватна писма и замашитији омот дјетињега „Забавника“, што их газда из доброте даваше свакога мјесеца мјесноме учитељу, да их пораздијели школској сиромашној дјеци. И престаде да чита, јер дође опћински писар са службеним списима, да их господин начелник потпише. Тек што он изиђе, дошуња се опћински лугар са службеним биљегом на капи, вели: — Поручили сте по ме... — А, да! — сјети се газда. — Чуј, Глишо! Што је од онога одгојка у планини, што га покојни Илија Смиљанић држаше? ... — Ондје је, господару... држи га син му Раде... — Знам, али неки дан рече ми један сељак, да Раде поткресава и сијече шуму као да је његова... а ти о томе ни мукает! — И Илија се служио шумом и бранио од другога, таман као да му је дједовина... Та, знате, кад је оно покојни Илија, да упали клачину, посјекао силу дрва, тужио сам га на опћини, баш тревили се и ви... А не знам што би од тужбе?... — Не брини се ти за то - пресјече му ријеч газда — већ, слушај, тужи Раду за прихвату опћинске муше... Јеси ли разумио? — Јесам, господару! Лугар оде чудећи се, што господар наређује; зна да је с покојним Илијом био као душа, залуду га бијаше тужио неколико пута за шумски прекршај, Илија није нигда пред комесара дошао, а био је велики шумски потрлац. Погађао је Глишо, рашта га господар штеди, али ко господару што може? - Ма, рекао бих, уврну се и Радина срећа! Сигурно - помисли — штетио му Раде, господару, хатор, друго не може да буде! — А газда премишља да ће и ово помоћи, да Раду примора на признање дућанскога дуга и оних парбених трошкова, а тражба по одвјетнику из града већ је учињена. И све суче се, онако, по његовој замисли у реду... Петрово имање доћи ће за који дан на дражбу, већ је судбено установљен и дан. Није, од када му два сина узеше у војнике, плаћао редовито »рате« и пропио се чоек, а остала дјеца нејака... ...А у варош дошао Јовица — тако су газду  тада звали и многи се тога сјећају - у уским гаћама на кајиш и с црвеном капом на глави, чије дуге ките по ушима га биле; примио га у дућанску службу газда Стјепан, богат трговац. Био ситан, мршав, шиљасте главе, са дугим ушесима изгледаше, по казивању сељака, као умрли дан, само што су му очи биле необично свијетле, сјале се. Држало се да вјерно служи господару, умиљат као јање; а првих година нигдје га по вароши ниси могао видјети, само погдјекад излажаше пред дућан и шеташе поред куће. Служио старога господара седам осам година, а једном изнебуха одлучи ићи кући; вељаше да му је отац на умору; узе најам и оде. Поврати се након неколико мјесеци и по себи намјести трговину; понајвише продаваше ситнеж и сељачке потркушице, али постепено дућан напредоваше такмичући се са најбољом газдинском трговином. Умиљат, питоме бесједе, свраћаху к њему сељаци радо, са кршћанима говораше икавштином, а са хришћанима ијекавштином. — Тражиш ли крумпира? — вељаше једнима, а другима: — Тражиш ли крумпијера? и оно „ије“ растезаше. И сељаци новоме господару не налажаху мане, оно јест, погдјекад, очи му запну на којој жени... А и право је, млад је, бикује... па је и добро да му која женетина закине по штогођ, другдје и за друго шта и онако не троши. Упозна у брзо нарав сељака, а и сељаци сјећаху гу се кад је био дућански момак. Кад им се чињаше какова ствар прескупа, кретао би Јовица главом, и обазрио се око себе и казао: — Тако хоће господар, а да је на моју, било би друкчије! А и јесу стари трговци били царске бесједе, док овај млади попушта у цјенама и неке потркушице код њега можеш чисто јевтиније купити; и чека са дугом и не тражи, да га посвема подмириш, већ донеси само штогођ на рачун. Кад  поче новац давати на камате, сељаци носијаху дарове, дућан је цвао и скупљало се благо; требало је окућити се, да се благо не стрче, и намисли оженити се. Око му паде на госпу Паву, дебелу трговчеву удовицу, што је отраг двије године умро без порода. Госпа Пава власница је лијепе, простране куће, за трговину најзгодније у мјесту, а живи од своје ренте и позајмљује на мало свој новац, понајвише варошким трговцима, обртницима и гдјекојему сељаку. Вјенчаше се, и сутра дан обоје освануше у дућану, а за неколико дана пређоше са трговином и уселише се у своју кућу.  И негдашњи Јовица постаде газда и господар; и по мало увуче се у друштва и породице; а од када по обједу зажели да пије црну каву, претплати се на један домаћи српски лист, и, нашавши у њему имена дароватеља, што приложише коју круну на корист тих новина, пошаље и он свој допринос. Једне године, редовитом, тачном предбројбом и обилатим прилогом, јачим од свих варошких дароватеља, бијаше уредништву упао у око и, у отпорукама, на име Јова Костића, читаше се: „Ви сте један од наших најтачнијих претплатника и дароватеља, и кад би сви домољуби били тако дарежљиве руке за наше аманете, друге би птице пјевале нашему доброме народу... Хвала вам! и хиљадили се такови!...” Снашао се и, кад се пооштрише размирице између Срба и Хрвата ради заступничкога мјеста у покрајинскоме сабору, пристаде уз најљуће радикале и потајно приправљаше се на борбу проти тадањему начелнику, трговцу газда—Стјепану, човјеку већ стару, негдашњем своме господару. У вароши и околици заметну се борба између кршћана и хришћана, а у покрајинским листовима одјекну као  борба између Срба и Хрвата. Газда Јово састави допис за једне српске новине, у коме наваљује на браћу—небраћу, који нијећу српско име а у исто доба срамоте српске светиње, за које сваки патриота мора да се бори на живот и смрт.  Присташе начелника, газда—Стјепана, прогласе по новинама, за инат тога дописа, опћину, у којој настајавају већином хришћани, чисто хрватском и наручише за опћинску дворану голему Старчевићеву слику. И по новинама насташе препирке у питању српскоме и хрватскоме и нађоше одзива чак по славенским и туђим новинама. А у вароши и по селима код опћинских избора, који наступише после свађе, раздијелише се противници у два табора: с једне стране хришћани, а с друге кршћани, и надјачаше бројем први и изабраше за начелника газда—Јова Костића, прокушанога родољуба, дарежљиве руке за све што је Србима мило, а у најбољој снази да своме народу послужи. Примио се начелничке части с натегом, и није постао поноситији но што је био. Као начелник настојаше да угоди и својим политичким противницима. А када је газда Стјепан, свргнути начелник, ставио на дражбу једно велико имање некога сељака, није хтјео над свога негдашњега господара надметати се, већ пође к њему, кад се смрче, у дућан, уочи дражбе, и вели му: — Не мари што смо политички противници; башка је то а башка су наши интереси... Нећу доћи сутра на дражбу, радите како знате... али, не заборавите да рука руку пере... И насмија се смијехом, који се посвема разликоваше од негдашњега умиљатога осмијеха дућанскога момка. И газда Стјепан опоштени се и одсле политички противници не закрчиваше пута у трговачким пословима један другоме. У послу, у гладним и ситим годинама, пролажаше вријеме новоме начелнику неприметљиво, и новац се гомилаше с године на годину све више и више, а и у животу напредоваше, постаде развијенији, и наочитији, и слободнији на бесједе. И у благу, што даваше на половицу сељацима, бијаше сретне руке, мложила се телац наочиглед, - али од њега не бијаше порода. Залуд се госпа Пава молила Богу и прилагала завјете у цркви - остаде за навијек штирка, нероткиња! Раније, тужила се госпа Пава на њ и кривила га што нема порода. — Расипље своју снагу на свакоме гаду — вељаше својим бољим пријатељицама и набрајаше имена газдиних јараница са села, које се, иза подне, смуцаху по дућану. ...У најбољој снази газда Јово разболи се тешко, залеже се дуго, па госпа Пава, под изликом да двори болесника, усели у кућу своју нећакињу, цурче од какових петнаест шеснаест година: нека је у кући бар когођ од њезиних. Девојка настојаше да болеснику угоди, а кад газда издрави, лијечник му нареди, да остане подуже у кући, да се болест не поврати, те и Злата, тако се зваше девојка, у кући остаде. Газда Јово цијело пролеће не излажаше из куће, не силажаше ни у дућан, већ један дућански момак навече доносио би писма, дужничку књигу и новац к њему у собу, — тако сређиваше трговачке послове. Прве дане иза болести по цијели дан сједио би код прозора и гледао на поље. А прољеће непримјетљиво наступа и носи са собом и сунце, и зеленило, и свјежину, и једнога јутра чисто се зачуди кад погледи даље кроз прозор и угледа иза поља шуму већ свијетлу, зеленим листом заодјевену. Зажели љубица, и дјевојка Злата  носила би му свако јутро китицу, што би од варошких дјечака куповала. Миришући љубице, разговара са Златом и подуже не пушта је од себе. А госпа Пава једва кад завири у собу; двије су године што су одијељени: живе свако својим животом. Она има своју засебну собу и свој кревет са десетак меких узглавља, над којима виси о зиду сијасет икона и пред њима дан и ноћ горе два жишка, и кад год газда прође поред њене собе, осјети мирис тамјана, као у цркви светачнога дана. Неки дан по подне, дућански момак, док је госпа Пава избивала из куће, пустио је једну од господаревих јараница к њему у собу; вељаше она: биће господару мило видети ме, а и ја сам га се зажелила. Али газди чисто је било неугодно, што дође, јер, од неко доба иза болести, није могао да поднесе оштри воњ, што избиваше из одијела негдашње његове пријатељице, и гледајући њу, паде му на памет Злата, мирисава цурица, и не могавши да издржи даље њенога присуства, просто је од себе отјера. Сутра дан у јутро мешкољећи се остаде дуже у постељи но обично. Нестрпљиво ишчекује Злату, и кад она дође, примирисавши донесену китицу љубица, привуче је и посади на постељу до себе. Примирише њену косу, као шуму густу, и посматра јој лице, што се испред његова погледа поступце жари, а очи бјеже устрану. Дјевојка се стиди, чула је што о њему по вароши говоре и поникну стидом - сазнања. ...Злата, једнога поподнева, гладећи јој косу и дирајући је у њедра, у сијасету страствених пољубаца, осјети његову пожуду на себи и, истргнувши му се из руку, побјеже из собе. Други дан кад дође, није је дирнуо, већ јој вели: —Лудо, што јуче побјеже!... Ја се с тобом  шалим, јер си ми мила, као да си ми моје дијете... и ти си господарица у кући... — А тетка Пава? — пресјече му ријеч дјевојчица. — Она је остарјела — одговори мирно газда и настави: — Видиш, ми би могли проводити нашу шалу, да нико у кући не зна за ништа... Доћи ћу једне ноћи к теби — говори јој смијући се — престрашићу те... Јеси ли плашљива у ноћи? Дјевојчица не одговори, као да не разумије. ...Једне од настајних ноћи газда није могао да заспи, мешкољи се неко вријеме у постељи, а кад му досади, дигне се и отвори прозор. Мјесечина усрља у собу и простире се по њој - а ноћ је лака, свијетла, са тамно модрушкастим дугим сјенама на пољу, шапатљива... Стоји прислоњен на прозору, гледа, а уломци свакојаких мисли одвајају се од њега и журе се некамо далеко у тајанствену ноћ... И стоји тако, док чаршијски сат не откуца двије уре по поноћи. Газда се одмакне са прозора, отвори собна врата, и онако, како се нашао, шуљајући се пође ходником. Свака два корака застајкује, а устави се испред пространог трага мјесечеве свјетлости, што је ушла кроз прозор и пружила се по поду. Часом премишљаше, јер се у мјесечеву зраку виде госпа—Павина собна врата, поред којих треба проћи; али чувши њено хркање, одлучи се и пође даље — Златиној соби... ...Злата затрудње и, док се о томе почело шапорити, газда једнога дана одведе је у кочији у град к једној градској бабици, и пошто она, обашавши је, увјери газду, да је дјевојка у другоме стању, остави је код ње. Злата роди женско дијете и, прама одредби газдиној, бабица га предаде заводу за нахочад. Дјевојка не хтједе да се поврати кући, ни на какав начин. Знала је да се у вароши сазнало и да  се о њој говори, па остаде у граду на газдине трошкове. Газда задовољи се њеном одлуком и не запусти је, како су варошани мислили. Одсле, с малим сваке суботе, одлазио је у град и са Златом задржао би се до понедељника, и тек под ноћ тога дана - враћао би се кући. Године пролазе и Злата се развила у здраву, витку жену, бујне косе као шума, са загаситим модрушастим колобарима испод очију, што газда мимо свега другога на њој јако вољаше. И прилагодила се посвема градскоме животу, и више пута морао је газда закратити јој веће своте новаца, што јој нису, по његовоме мишљењу, од потребе биле... Али прошасте суботе, кад је код ње био, сневеселила се Злата иза вечере, па, кад је упита што јој је, милујући му дебелу руку. вели му: — Досадило ми у граду... Газда се зачуди, али му бијаху миле њене бесједе, јер годинама и њему отешчао живот и зановетно му и тешко ово путовање у град, а већ без Злате не може никако, па још раније премишљаше како да је доведе к себи ближе. — Дођи на село, отворићу ти дућан, па да тргујеш — рече јој озбиљно. — Дошла бих гдје год хоћете - одговори она, али под једним условом. — Да чујем, кажи! ... — Повела бих собом оно двоје дјеце... Газда се насмија и на први мах мишљаше да се жена шали с њиме. — Што си побудалила!... Какова дјеца? Шалиш ли се? Па што би ти дјеца? — Нека их, наша су... а ви и онако немате другога порода... — А куд су дјеца? — Знам ја кому су дата на село. Газда ућута. Злата, осокољена његовим ћутањем, настави: — Тако би се умирила, живила бих само за вас и за дјецу, и радила би, а било би и мање трошкова — били би сретни. - А да видите малога Стевана, већ је ушао у шесту годину, сличи вама, прекојуче била сам га наћи... — И гледа узбуђена у газду. — Двоје их је - вели газда као за се. - Је ли? — Двоје, знате: мушко и женско. — Узми собом оно мушко — премишљајући одлучи се газда. — А малу Милицу? Она је већ цурица, пази овце... зар да њу запустимо?... — Нека остане гдје је! — одговори газда, и не хтједе даље да о томе с њоме говори. ...Звони подне, одбљесак сунца у очима газда Јово јаче осјећа, али неће да се са столице дигне, навикао да сједи до сата по падне, кад на ручак одилази. Премишљајући о свачему, паде му на памет да је сутра субота, не осјећа се лагодан у животу, па неће ићи у град. Узе перо и хартију и пише Злати, да га не ишчекује, а нека не води бриге о ономе, што су последњи пут уговорили, и о чему она му пише. Побринуо се већ за њу, гради се кућа на селу, кућа са дућаном, у коју ће се, чим буде готова, уселити она и мушко дијете, али само мушко — подвуче ту ријеч. - Па да видимо како ће ти трговина ићи за руком! - заврши писмо газда. У то кроз подрум униђе у дућан госпа Пава, разбарушене сједе косе, кратка врата, задихала се и ознојила. Затражи каве и шећера од дућанскога момка. Док с њиме говори, разроке очи бјеже јој на све стране, свугдје допиру: рекао би пун је дућан тих очију. Момак затражено стави на вагу и каза цијену. Госпа Пава плати и поздрави момка, а на газду и не погледа. — Куга! — прогунђа газда Јово, кад је видје како гегајући се одилази ка подруму. Усред пољских радња Ради стиже судбени позов са стране опћине, за признање права власништва ограде „Брљача“ у планини. Након неколико судбених претресања, суд одлучи поћи на „лице мјеста“, тамо свједоке испитаће у присуству обију странака. Раде пође у град да потражи одвјетника; био би пошао ономе највиђенијему, што му оца заступаше у парници ради краве, али тај заступа опћину. Пође к другоме, сигуран, иде с новцем. Понио је преко тридесет талијера, што је за продата вола ухватио. Али други одвјетник затражи много више, колико три вола вриједе и не хтједе да почека за остало, већ хоће сав новац у напријед да му плати. Раде се поврати мрзовољан кући, чисто сатрвен од пута и бриге. Предао се срећи у руке, у мисли да је и онако његов одгојак, то знаду сви људи, па што Бог даде! Уреченога дана упути се у планину са својим свједоцима; у путу стигоше судбену комисију на коњима, али са некога дијела пута морали су сјахати и пјешке поћи, јер на мјестима сами је крш и литица. Одвјетник, угледни доктор Пилић, једва се мицао, и вели већ више пута: — Да сам знао да је овакав пут, не бих дошао ни за хиљаду банака! Кад стигоше на „лице мјеста“, људи посједали на ледину испод одгојка, а судбена комисија потражи згодно мјесто за држање расправе. Свједоци, док судац започе испитивање, разподјелише се на двије стране. Свака страна има  своју мјешину пуну вина и двадесетак свједока, понајвише стараца. Свједок са стране опћинске, стари Ждрале, одговара на упите судца, пошто га закле: — Ја сам још од дјетињства овдје пасао благо, гдје и мој отац, и служио се дрвима и нико ми не бранијаше. И не би ми могли бити без ове драге; куд би са благом, кад је мећава закрха и вријеме овлада? Кад би се ова драга њему досудила, није него цијело село требало би да исели... а што друго?... — Немој тако, болан, Ждрале, не видиш уоколо голети и крш, а гледај ограду. Што није и уоколо овако? Ко је овај подмладак чувао и одгојио? — Ми, брате! - вели Ждрале — ми што не сјекосмо а могли смо!... па ето сада — и насмија се; а знате што, господине судче? — Ако је његова, биће у „земљишнику“ уписана на покојног му оца. Сви остали свједоци опћинске стране рекоше као и стари Ждрале и у говору спрдају се са Радом, кад им згодно дође. А Радин најстарији свједок, вели: — И ћорав види да је његово, отац му бранио и очувао и њему оставио, па да је сада опћинско? Ја му не браним, алал му, нећу да души хватам гријеха... Један пут сунце излази и један пут се умире!... Остали свједоци изјавише једнако. Заступник опћине, доктор Пилић, држи говор као да је на суду, вели, да је начелник, подигавши ову парбу не у корист себи, већ вама — и обрну се Радиним свједоцима — учинио родољубно дјело. Кад би суд досудио овај одгојак противној странци, санкционисао би једну очиту отимачину; треба једном стати на пут измацима у прихватању опћинске муше; - а и свједоци потврдише право опћине. Међутим, то се и по себи види, овај одгојак сачињава  једну честицу, која је и у „земљишнику“ уписана као опћинско власништво. — Ако је тако како ви говорите, - вели Раде одвјетнику, — онда би требало да опћина заметне парбу с малим са свима сељацима. Све је негда било опћинска маша, па стари људи прихваћали и бранили, па сад је њихово! Видиш, тако је урадио и мој покојни отац и сачувао мени, па је ли право да ми се сада одгојак отима? Одвјетник не одговори, те он, осоколивши се, прослиједи: — Зар ви мислите, да би оваква шума била, да је није бранио отац и ја, и гледали је као очи у глави? Би, било би овдје голо као и на длану, као и на осталој муши... Па ја и не браним, да поштени људи склоне своје благо за мећаве и зла вријемена баш у мојој огради, нека реку, ко им је то игда бранио? И је ли право, господине судче, да моје само општина отме мимо све друге људе? — Доћи ће и на остале ред, — вели одвјетник. — Ко вели? Хоће, ако се са господином начелником завади... не знате ви како то иде - а част вама! ако и јесте адвокат... — Не улази га овдје господин начелник... — Да ко? А што не дође он главом овдје, него вас посла... — А да знате ви — успали се Раде — колико ова ограда дала је добра господину начелнику. Колико је мој покојни отац донио јањаца, пршута, јаребица!... Али да, пустимо то, већ да ја вас питам: — Што господин начелник није покојнога оца тражио... већ мене тражи — мене?... Као да ја могу знати за њихове послове... Али, да, мртва уста не говоре!... — Молим вас, господине суче, обрати се доктор Пилић судцу — позовите га на ред!... Овдје га не улази господин начелник, тим више што је одсутан... Судац опомене Раду и он ућута, осјетивши се лакшим, пошто се бјеше изговорио. Свједок Ждрале хтједе да нешто примјети, али судац га прекиде, јер се требало журити, а и — заложити се. Пошто се расправа доврши, свједоци опет се раздијелише и посједоше на ледину. Принесоше торбе к мјешини и залажући се точе вино из мјешине у букару и из ње пију. А благи јесењи дан угодио. У одгојку у прошарици игра сунце и одбљескује се у претежитој бакарастој боји, и одваја се од пусте околне голети. И нигда досад ћутљива планина не осјети толики жагор, кикот и весеља напитих сељака; вична бијаше тек шапорењу потресених грана, шуштању прожутјела лишћа и Радину усамљену разговору са благом... Па кад људи, вином и безбригом разиграни, почеше дерати се и балегати, вели им Раде замишљен: — Што вам је, људи, те бијесните, као да сте у крчми! — и одијели се од њих, те сам крене низбрдицом кући. Путем премишљајући о своме злу, чињаше му се да се налази над провалијом, коју не може прескочити, а газда га силом преко ње нагони. Што да ради? Кроз четрнаест дана мора да плати, тако гласи осуда што је неки дан примио, око сто талијера и парбене трошкове за дућанске ствари. На суду газда се заклео, сигуран да га нема шта да изда за криву клетву, кад по обичају не даје нигда потврду на примљен новац. А већ је давно минуо рок исплате прама погодби за купљене дијелове земље покојнога братучеда Нике. Покојни отац хтједе тада да учини погодбу за више година, али газда вељаше тада: — Учинимо за једну годину, па кад ти мени будеш плаћао поштено камате, ко ће ти главно тражити? Отац пристаде на то не слутећи преваре. Сада  газда тражи све и неки дан поручио му по надстојнику Васи, да кроз четрнаест дана подмири га посве, јер с њиме већ неће да има посла; догодиће му се што и осталим окорјелим дужницима. У тим мислима враћа се кући и, кад стиже, јесењи сутон већ се хваташе његове планине. Настајних дана ходаше по вароши од трговца до трговца, да новаца позајми, да газду плати. Све своје нуди у залог, али у залуд: трговци неће да кваре посао један другоме, а и зашто да се сада мразе, кад су се иза толиких љутих борба сложили? Једнога од тих дана у чаршији предаде му судбени послужник службени спис. Предајући га, вели му: — Изгубио си парницу за „Брљачу“ у планини, мораш да платиш око сто круна парбених трошкова за одвјетника, заступника опћине. Примивши спис, Раде тога часа поврати се кући, сатрвен, као да га је ко кладом по глави смлатио. Одвјетник газда—Јове, доктор Пилић, пожури те учини на суду све што бијаше потребно у послу газде са Радом. Затражи процјену земљишта и замоли да се одреди дан дражбе. Газда позове к себи судбене вјештаке, људе са села, своје дужнике, и упути их у посао. Сада треба бити опрезнији, јер по новом овршноме закону ипак не могу се имања, као негда, што вриједи хиљаду форинти за форинт на дражби узети; с тога их поучи да Радино имање не прецјене превише и да суду предложе, да се не дијели у комаде по честицама, већ цијелокупно да пође на дражбу. — Док се посао обави — премишљаше газда — биће и нова кућа за Злату саграђена. Гради се на бившем земљишту Војкана Вујића, близу млинова: лијеп положај на згодноме своднику, нови  дућан правиће такмицу дућану благајне, који бијаше отворио поп Вране за дружинаре, а већ давно газди је трн у оку. ...Једнога подзимњега дана, кад се Раде опремаше у планину, судбеном одлуком би му јављен дан и сат дражбе. И ако се томе надао, осјети тога часа да му срце престаде да куца, и за неко вријеме празним погледом, ходајући по кући, у нешто празно гледа... Кад се освијести, прва мисао бијаше, да злу што га снађе на пут стане, под коју му драго цијену, и намах одлучи да све распрода, што се може продати, само да земљу спасе, њу никако из руке неће дати! Редом поче продавати ситно и крупно благо, не поштеди ни свога дората, ни старе кобиле с ждријебетом, ни ухрањена крмка. Ходаше по сајмовима и, дријемован, сатрвен, не сврћући нигдје, другога, трећега дана враћаше се кући, са добивеним новцем, што затеже за припашајем, сјећајући га и у путу његове големе несреће. И сваку главу свога блага оплакиваше, и заболи га у души, као када би морао да посјече за љуте потребе стари храст у проређеноме храстику поврх куће: зна из старога пања на прољеће неће младица тргнути. Кад дође ред на краве, вели му жена: — Не продај краве музовне ради дјеце! То бијаше први пут у животу, што од њега нешто тражијаше жена, која, кад би јој био наредио, да ватру загрће голим рукама, не би се била опрла његовој вољи. И — оте се, и раштрка се по сајмовима пусто Радино благо.  И по ливадама не сучу се крда оваца, и не прелијева се на њима мека, руда вуна у сунцу, и пред њима не гизда се ован предводник; по дрветима  не пропињу се витке козе, да брсте младице, а говеда усред дана не враћају се с паше к ријеци на појиште; и не ричу краве за теладма нити телад мече за мајкама! И по кући не хропће угојено крмче што на мрс сјећа.  И кад све распрода, броји новац на огњишту при пламену, дијели га и одваја на сребро, злато и банке и увезано трпа у торбу и напрћен иде у варош, да њиме умири господара. Пролази преко газа ријеке, прескачући окретно с камена на камен, а мутна вода око његових ногу хучи, и испод њега пјенуша се у паду; шапатљиви јабланови поређани уз јаруге шапоре: - а газећи по својој ливади, сада блатној и каљавој, помисли, како је отраг мало дана била цвјетна и жива, и како је испод косе једнако падао и цвијет и трава... У вароши не сврне нигдје, већ равно уђе у дућан. Али газде не нађе: има неко вријеме што у дућан касно силази. Дућански момци, ни надстојник Васо не сусрећу га као негда и не нуде га ракијом, а стриц Петар, бацивши са леђа врећу дућанске робе, већ ракијом накресан, вели му: — Дошао је и на те ред, Раде! Раде се учинио невјешт, не одговори, али га стричеве ријечи уједоше. Петар је недавно пао. Газда на дражби однесе му све изим куће, у којој остаде жена му са нејаком дјецом. Петар оних дана пријетијаше, да ће газду убити, и збиља једне вечери, пијан, насрне на њ, али му пијану момци отеше нож, и, ударивши га неколико пута, избацише га из дућана. Послије, пошто неколико дана остаде за то у затвору, помири се са газдом, и сада зарађује код њега, и у чаршији, да — преживе. Раде чекаше и би му тешко. Раније долажаше он у дућан, испустан, без бриге, своме господару. Отац узимаше што му бијаше потреба на вјеру без књижице, без ичега, као и остали поштени сељаци,  и плаћаше под зиму онолико, колико господар налажаше да је право; и подмиривши дуг узимало се друго са правом на то, тражећи, кад је било потребно, а молећи, по староме обичају. Па како се све изврну, како силом догађаја последњих година о свему се разувјерио!... Тешко му је у души... Послије очеве смрти премишљаше често о томе, и пуче му погибија пред очима, али како да се наједном снађе — он, јединац, што не вођаше о ничему рачуна, подложан старим навикама, у које вјероваше као у самога себе! И он, што би у планини насрнуо на вука голим рукама, осјети се овога часа испред дућанских момака биједан, поништен, - а за читаву главу надхватио их је својим животом! — Да, ну, — вели момку — да ме јавиш господару. Момак се насмија, вели: — Гле ти мога господина, не може да чека... Ко смије господара звати? И чекаше Раде до десет сати, јер у то доба по навици господар силази. Јутрос дође намрштен и, не осврћући се ни на шта, уђе у свој трговачки биро, Раде окупи у стопу за њим. — Пусти ме да капут снимим! — вели му, не обрнувши се к њему. — Де, имај ти свој комод — одговори Раде, и са леђа спрти торбу, држи је у руци и чека да господар упита рашта је дошао. — Шта је дакле? — сјевши упита газда. — Донио сам паре... — Све? — Што гођ могах избити... — Није, брате, мени стало, што могох, што не могох; јеси ли донио да вас дуг подмириш? — И погледавши га насмија се на њ својим леденим,  намјештеним осмијехом. Али као сјети се и узмакне. — Да, брате, требам паре! Раде не одговори, већ приђе к столу, положи на њ торбу и из ње вади одјелито увезани новац: — Ево — вели добројивши — а за остало ћеш причекати... Није ти за главу... Гледај пустих пара! Газда руком враћа новац: — Залуду, брате, зубе тупиш. По закону тражим што ме иде... Никако, већ по закону! А знаш, све сам срачунао, треба да донесеш са трошковима око двије хиљаде талијера и посегне за трговачком књигом. Али предомисли се:  — Чему да ти тачно кажем, кад пара немаш! Раде зинуо, збунио се, ријеч му у грлу застане. Па му паде на памет: — Можда ме газда плаши, да више истргне? И гледа у паре, и ћути... Из дућана до њих допире жагор људских гласова. Ради у ћутању долазе у памет некакви уломци ситних мисли и одвраћају га од главнога, ради чега је дошао; и залуду сили се да их од себе одагне и све мисли усредсреди у једну. Гледајући опази како се газда постарао, подочнице се смежурале, отпуштена му доња усница, као да је без крви, лице набухнуло, блиједо као восак, и мало прије, кад се насмија, бијаше опазио, да му фале два зуба у горњој рилици... Али што му то сада пада на памет? баш сада, када је провалија пред њиме! — Пустих ли тефтера и вјересије! пустих ли новаца! — помисли, кад му око паде на трговачке књиге и на „вртајмовицу.“ — Шта ће му толика сила новаца, кад нема свога порода? Што ће њему, оронулу, стару, толико благо? А колико је здравих, младих, жељних живота уништио он до сада! — И дођоше му на памет раскућени комшије: — Куд  су, драги Боже, синови Војканови?... гдје ли је он?... И запеше му очи на паучини што се ухватила у углу и пружила до тробојне избљедјеле заставе. Ту му се поглед устави; и гледајући у паучини уловљене, поређане, бескрвне мухе - помисли: — Многи ли им је паук крв испио?! - Одсјече ми главу! — шапне за се, сврнувши изненада поглед на господареву јаку, нарозану шију... и махне руком, као да се нечега брани. — Дакле што мислиш? — дигнувши главу, трже га из мисли господар. — Чудо тражиш! — Своје, брате. — Нека је и твоје... али чудо! — Чудо — не чудо... Тако ти је! — рече газда и диже се. — Али од куда ћу избити толико пара у један мах? — А што ћу ти ја? Ако немаш, земља ће поћи на дражбу... — Та ниси наумио и мене отјерати са мога? Куд ћу са својом чељади? — Није, болан, оно већ твоје, кад је у рукама суда... И насмија се газда и црна празнина међу зубима показа се чисто. Па настави: — Ти, човјече, већ ништа немаш... Ко зна хоће ли имање и залећи за луг... Већ, чуј, да ти дадем добар савјет — умекша бесједу газда — имаћеш још од шта у кући избити коју пару, скупи за трошак, па сели у Америку... — У Аме—ри—ку? — понови растежући ту ријеч Раде. — Са онаких земаља, срца земље, да иселим?... Да камен проплаче!... Шалиш се, господару? Газда не одговори, већ окрете се и остави га. Раде гледа како се тешко пење уза уске стубе с лијева, и изгубивши га с вида стави новац у торбу,  упрти се и оде из дућана не рекавши никоме ни „Са Богом“. Путем тек је могао да издржи, а да се не расплаче. Не може да схвати зашто господар одби толики новац; зар му није носио све што је имао? И премишљајућу долази му иста мисао: — Хоће и мене да раскући као Ружиће, Вујиће и друге! Али која му корист од тога, зар није му боље, да му носим сваке године земљин приход и мој труд, као и покојни отац; зар мени што друго треба него толико, да кукурузовим брашном прехраним себе и своју чељад преко године?... И све то није доста... Одумио да одсјече главу мени и мојима! Али то би било прерано! — рече за се, уставивши се у ходу. — Прерано, да!... та још покојни отац у гробу није се ни распао!... — И згрози се и трга га велика неисказана бол... — Драге воље подметнуо бих господару своја леђа — помисли пролазећи преко својих земаља, што леже у суморноме подзимњену дану пусте — да, подметнуо би их, па нека ми с њих слободно згули кожу. Али он неће моје коже, што ће му? Земље хоће, која се сада тешко стиче... И јао ономе ко је из руке пусти, оде ли једном, нико је већ не поврати! Код куће Раде нађе Марка, Машина човјека. Ово задњих дана долази неколико пута, и удара му у очи, тражећи да му поврати оно узајмљених десет талијера, премда му је камате о светој Кати поштено подмирио и јесенас узорао му оно оранице испод куће. Марко сједи код ватре, замишљен, пуши лулу Радина духана, што му га стара понуди, јер рече да нема чиме да напуни.  Раде, кад га спази код ватре, чисто се наљути. Жена подметне сједалицу, да приђе к ватри. Сједе, гледа у ватру, и ћути. Жене стрепе, језа их хвата, знаду зашто је пошао у варош, па кад је мрзовољан  и опоро ћути, слуте на зло; биће да је господар на њ још љут! А прије одласка у варош, стара га опомињаше да буде са господарем питоме бесједе: „Сине мој“, вељаше својим старачким сувим гласом: „умиљато јање и двије мајке сасне!“ Стара није ни слутити могла, да је господар бацио око на њихове земље: није њена кућа још на то спала! И Марко ћути и премишља како ће згодније да заподјене разговор, а кад Божица скиде са ватре бакру и умијеша пуру, одложи лулу и прихвати са кућном чељади да руча. Од када је чуо у вароши што газда Јово смишља да уради од Раде, боји се за својих десет талијера. Неколико пута био је на суду, да приупита, и не стиди се, што га са суда чиновници и послужници гоне, док га виде. Кад одложи кашику, затражи дувана да запали, и запаливши, гледајући у ватру, вели: — Прошло је подне! — Прошло... — прогунђа Раде и од јарости дође му да се са Марком гркљани у својој кући. — Пошао бих кући! — Како те воља! — уздржавши се на око миран, одговори Раде. — Али, знаш, радо бих да ми повратиш оно пара... потреба ми је! — Није ти понестало, болан, жита у кући — опази Раде. — А мене сада гони хиљаду потреба... Пусти ме, док зло преко главе пређе... — Потреба ми, среће ми! А и углављени рок минуо... Не измичи, брате, поштено ти их дадох... Поврати ми их... — Марко! — бојиш се зар да не изгубиш твојих десет талијера? — Није баш то... али... — Пусти! — пресјече Раде... Божице, донеси твој ђердан! Жена ћутке пође до свога ковчега, отвори га и извади ђердан. Носећи га звекне сребро. Раде га прими из жениних руку: — На! — вели Марку — узми га у залог, па да је твој, ако ти о светој Кати не повратим новац... Узми, брате, па иди! Маркове очи засјаше и маши се ђердана. — Ето, — вели, — све једно, био код мене или код тебе... а немој, брате, до свете Кате, дуго је, већ нека стоји до Ружарице... Је ли право? — Како гођ хоћеш! — махне руком Раде. Марко смота ђердан и стави га за припашај. Маши се ватре, да припали лулу, а, одлазећи с врата, вели: — Болан не био, Раде, све једно је, био ђердан код мене, или код тебе!... На Ради је још торба, није је спртио са себе, док је Марко у кући био, јер у новац, што је одређен за газду неће да дира, а путем из вароши одлучио је још из чега по штогођ избити. — Што бијаше, Раде, у вароши код господара? — упита мати забринута, док је Марко из куће изишао. — Зло, мајко, није већ оно наш господар, већ најгрђи душманин!... — Немој тако, синко! Ваљао нам је гдјекад; ја увијек мислим: довешће до јаме, али неће у јаму... — Хоће, вала, таман у бездану — рече као за се Раде. — Али неће што је намислио! — трже се. — Неће, Бога ми! Не дам земље из руку, до велике невоље... Не дам је, па макар је крвљу морао откупити! Није она моја... дјетиња је — и показа кретом главе на старијега. — Да, дјетиња! Њима остаје. - Није она као прљави скитачки новац, што свугдје допре!... — Умири се, сине! — мири га стара. — А што вели господар? — Што вели? Не питај!... Хоће све у један мах... — А колико је? — Што је вајда да ти кажем!... Ни ја толике силе не могу да смислим... Ваљало би новац мјерити као жито на варичаке! На зло слути!... Сатјераће нас са топрага... — изговори тише и, часом, ућута. — Не нагли, сине, биће да плаши, да што више избије... Не нагли! — Да не наглим?... Али неће што је намислио, опет ти велим, макар ја земљу својом крвљу откупио! Е неће... И диже се и пође по кући. Жене поплашене гледају за њим: мора да му је догорјело, кад је онако најарен. Јест напрасите нарави, али зна издржати: повратит је, а кад љутина не попушта — зло је! Божица стиче ватру; двоје дјеце ваде запретане крумпијере из жераве, котрљају их по кући да се охладе, а кад негдје заметну се, нашавши их слатко се смију. Стара, гледајући у ватру, кашљуца, и премишљајући о Радиној љутини, паде јој на памет њен свекар, дјед његов, стари Раде, што уби свога комшију, јер пребразди његову ораницу. Уби га на мјесту, кад суд не досуди, како он мишљаше да је право. Из мисли трже се, јер унук мали Илија затражи да му баба ољушти крумпијер; стара узе дијете у крило и неколико пута, милујући га, пољуби га у сјајне, испитљиве, дјетиње очи. ...И спушта се зимња дуга ноћ и увлачи се у кућу. Раде гледа кроз отворена врата на поље; осјећа ноћ и, како она јаче пада и савлађује сутонску свјетлост, онако и његова душа чемернија је, и као да се по мало гаси у њему оно што толиком  ватром пламтијаше у снажној младости живота му — увијеке, од када је за се сазнао... А како је раније такове ноћи слашћу у животу дочекао код распламтјеле ватре; у бакри вари, а он се до Божице грије и њихови јаки животи дирају се, мирни, сигурни што им дуга зимња ноћ носи... И сјети се љета и планине, и бијесне и плашљиве Маше... Али сада највише жао му Божице, послушне, бескарне, и старе, паметне мајке. А кад му дођоше на памет дјеца, окрете се нагло да их види, као да се за њих од чега боји, и сједе уз ватру. Двоје дјеце испред баке мирно једу крумпијер. Раде поглади старијега по глави, а млађега стави преда се, да се огрије. А сваки пут кад погледа на Божицу заобљену, са краћим кутима кошуље с приједа — помисли: - Треће је дијете на путу... и неисказано тешко му је... Диже се и пође, да положи крави, нека бар она не гладује, крави хранитељици дјеце, и полажући сијено, пожали друго своје благо распродано: ко зна што је од њега? — Мајко, бојим се зла! — сажали Божица, кад Раде изађе... — Бог се расрди на нас... и сам он зна што нас чека.. — Уфајмо у Мајку Божју, Божице!... Неће нас она запустити... Кад се Раде поврати, стара Смиљана извади из хамбара плећу суве овновине, већ на по оглодану, и пружи је Ради да вечера. — Присмочи се крухом — вели му. Али Раде неће да се ничега дохвати. Тада стара помњом опипа месо с кости и подијели га дјеци, а Ради пружи очишћену плећку: — Де, види, Раде — замоли — има ли зла у њој? Раде се насмија преко воље: — Одавно већ ја не вјерујем у гатке — одговори замишљен. — Не ваља тако, Раде, нису то гатке - свјетује стара. — У свакој ствари, сине, Бог је свој знак оставио! — И то рекавши очито се сневесели, што је Раде не послуша, и плећку спреми опет у хамбар. Те вечери ни Раде ни жене ничега не окусише, само два соколића сити до своје баке полегаше. Раде сву ноћ није ока стискао, треба да се постара на сваки начин да газду измири: све ће продати из куће, и оно што му је најнужније, само да земље спаси. Чврсто одлучи продати: и жито, и сијено, и суву овновину над огњиштем, једини мрс у кући; чак не поштеди ни краве, дјетиње хранитељице. Рачуна у глави, колико ће по прилици пара добити, али никако да се задовољи са срачунатом свотом. — Мало је! — помислио би, и опет стао рачунати. Жена тек што склопи очи, изнебуха прене се и тада прислушкиваше да ли Раде спава. Тако цијеле сатове отворених очију гледају обоје у тмицу, а осјећају да их једна брига бије. Пред зору Раде не диже се, као обично, да од старе узме старијега сина к себи у кревет, да с њиме разговара и шали се, док сване, већ се јави жени и каза јој да иде к дјеци; помешће их... — Зар си дријемовна? — упита је. — Нијесам, — одговори жена. - Диже се и пође к огњишту. Отпрета ватру, и са угарцима испири је и наложи. Па леже уз дјецу, што су обгрљена под кабаницом уз баку лежала. Раде даље премишљаше... и тек што назрије сиву, зимњу јутарњу свјетлост кроз пукотине врата, диже се и приђе к ватри. Посједавши неко вријеме, одлучи да пође по селу да пазари жито и остале ноћас смишљене ствари. Диже се и отвори врата.  Јутро освану кишно, а заваљало југу, те испод греда и литица планине тугаљиво хуји и набацује шкропцем. Раде, заогрнут кабаницом, гонећи пред собом краву, упути се низа село. Жена с врата гледа за њим, жао јој краве, али не рече ни цигле ријечи. Раде се устави код ковача. Ковач је позната претрга, и код њега се људи купе, па ће с њиме погодити ствари за продају, како право буде. Неће му се да завири у сваку кућу; и ако није при невољи срамоте, ипак га је стид скитати се уоколо носећи своју потребу на пазар. А и познаје своје сумјештане. Премда он није ни каматар, ни правдач, а поштене је бесједе, ипак биће их, који ће се у себи наслађивати злу што га снађе. Привеза краву до кућних врата, па уђе. У кући нађе неколико људи, што дођоше с послом, да им ковач алат кљене. Помажу ковачу при радњи, и док он туче по усијаном гвожђу, гледају како искре врцају испод јаког ударца, и гледајући разговарају. И Раде неко вријеме гледа и не рече зашто је дошао, док један од сељака, што бијаше на поље изишао, не упита га, куд ће с кравом по овоме времену. — Догнао сам је, да је продам! — одговори Раде. Ковач престаде тући и повири на врата, да краву види. — Је ли збиља на продају? — упита. — Дашто да јест! — рече један од сељака — да куд ће с њоме. — А што питаш за њу? — обрати се к Ради. Раде рече цијену, али ковач, вели: — Пуно је! — И наново удара по гвожђу, као да не мари даље погађати. — Имам и друге неке ствари да продам — вели Раде. — Што друго? — Казаћу ти, само ако имаш вољу да купиш. — А што ти продаваш, Раде, сада, кад није земан? — опази стари Ждрале... Твој отац није био такав!... — Потреба ми... — Да, да му је потреба - потврди један други времешан човјек. И надода: — Прикупља човјек паре, да зајази ону бездану јаму у вароши... — Не зајази оно нико! — сјети се Ждрале. А јесте ли чули? Синоћ у кочији дође нека жена са дјететом; довео их надстојник Васо и увео их у кућу. За њима стигоше двоја кола крцата робе. Вели да је она жена, „шињора“ газдина, а дијете његово копиле... Бог би га знао. — А ми мишљасмо да се кућа гради за школу — опази ковач. — Какова школа? Има десет година, да траже кућу. Нијесу лацмани будале, болан... Не даду они нама да знамо што и они... Пропали би... А имају и право! Гдје је то? — разлаже Ждрале. Ковач хтједе да још нешто рече, али му Раде пресјече бесједу. — Хоћеш ли пазарити? — упита га. — Хоћу, ако ми иде у рачун... — Одмах паре, да знаш, потреба ми је... И редом Раде казива што продаје. Код сваке ствари ковач цјенка се, а Раде попушта, само да сврши што прије. — Прави си Циганин! — вели ковачу Ждрале, кад виде да би хтјео краву од Раде у бесцијење купити, и набаци талијер преко њега. — Али треба бројити одмах паре - насмија се ковач. — Је ли, Раде? Раде потврди. — Кад је тако... ето вас... па што урадите, мени је право! — прегори Ждрале добар пазар. Погодише се за све, углаве, да ће ковач вечерас новац донијети и даде Ради капару. Раде изиђе, а на раскршћу у двоумици је где да окрене. Паде му на памет: — Дакле, дошла је та жена, што ће да загосподари газдиним имањем на селу! Говорило се о томе док се кућа градила, али није се вјеровало. Многи мишљаху да газда кућу гради за школу и учитеља, и ето, преварише се и овога пута. Скрене ка млиновима. У по пута упита се: - Што ћу тамо? - Али ипак иде, гоњен бесвјесно неком неодољивом радозналошћу. Устави се поврх нове куће под циглом; ред двоструких стакала у прочељу затворен је, а кућна врата отворена. Погледавши боље спази Васу у дворишту у друштву двају сељака. Надстојник стоји код големих ковчега, а она два сељака износе из њих разну робу и пренашају у кућу. У то појави се на вратима госпођа, омотана вуненом, топлом марамом; нешто с прага рече Васи и к њему приђе. За њом дотрча дјечак, огрнут кабаницом. У шуму пада слапа над млиницама и у заваљалој јужини губе се њихове ријечи, не може да их разабере, а желео би знати о чему говоре. Жена, ухвативши дјечака за руку оде од Васе. Раде гледа, како хода по дворишту; витка је и висока, а прати је очима, док се у кућу не поврати. Дакле то је та нова господарица! И већ ето у кућу се усели, и шета се по дворишту, што се сучељује са његовим најбољим земљама. Прислоњен уза зид, премишљајући упоређује своју кућу, потлеушицу и гријаницу, са овом новом, големом и згодном кућом. И овакове — помисли — раскућују наше сељачке... И колико наших треба да пропадне, да се подигне једна од ових големих? Да, уз оваку кућу треба газда нових земаља... и бацио око на моје земље, да с њима загосподари ова његова јараница,  „шињора“, а њено копиле, бјеснећи, да са стијенама с њих гони моју дјецу!... - А неће, Бога ми! — откиде се Ради из душе. — Неће, док је живе главе... Неће, човјештва ми! Неко мора да је крвљу откупи!... Али одмах паде му на памет: - Што могу да урадим?“ - и слеже се у њему јарост, и наступи језива стрепња. Још док се ова кућа градила, заметаше се у њему сумња, што слутијаше на зло. И неколико пута, кад је била већ под кровом, дође му мисао да је ноћу упали. Нема тому дуго, што је код њих то у обичају било, и тада често чија појата, кућа или јара, засвијетлила би као свијетњак уочи Ивањдана. Али и томе закон на пут стаде и, мјесто што се људи тада освећиваху по своме ћеифу, насладом гледајући у пламен, што прождире добро душманиново, сада се освећују законом у руци, парбећи се као женетине по судовима, трошећи за то пошљедњу пару... Па, ето, ни то не помаже свакоме! Њега суд осуди, а он с њиме не може да се свети! А светити се треба, ако неће ради себе, а оно мора ради своје дјеце, и опет враћајући се кући, дође му у памет, да неко треба да земљу, ако до тога дође, крвљу откупи, јер друкчије он је из руку не да... И, причврстивши у себи ту мисао, би му лакше. Али само за мало. Док дође кући, угледавши жене и своја два сина, гдје се играју око огњишта, оставља га јарост и занос и увиђа да снага попушта; - и привукавши себи синове, стаде их миловати, као никада дотада. Тек што окуси пуре, изиђе из куће. Јужина једнако завалила преко поља и хучи око кућа и голих дрвета. Устави се код празне штале... и, забринут, махнувши руком у празно, пође даље. Идући кроз старе храстове, проређене на ријетко, дође му на памет да их сасјече: и из њих могла би се која пара избити! И код те помисли учини  му се да је сваки храст живо чељаде; кад падне под сјекиром, већ га нема! Упути се узбрдицом и лутајући пут га доведе јари, гдје је љети благо спраћао. Празна је, врата расклимао вјетар, и над њима виси саломљена грана дрвета, вјетар с њоме замахује одмјерено, уједначено тамо амо... — Што ћу овдје? — помисли, и враћа се истим путем. Кад кући дође, насмија се туробно, кад га старији син упита: — Гдје си, ћаћа, био?... што од куће бјежиш? Остали дио дана просједио је код ватре пушећи лулу за лулом и разговарајући испрекидано са женом и мајком по коју ријеч, која би се отиснула мимо главне мисли, што му се увријежаваше поступце у мождане. Пред вече ишчекује ковача да, прама погодби, новац донесе, али ковача не би. А већ се подобро бијаше смркло, кад у кућу бане Маша. Тек што поздрави, зовну Божицу на страну и из њедара извади сложени ђердан, Радин залог Марку. Вели јој: — Ево ти га, Божице, и јест твој! — Не смијем узети га без Раде... Ђердан звекће... Раде се диже и пође женама. — Што дође, Машо? — упита. — Донесох Божици ђердан, нашла га у Марковој роби; познала сам, да је њезин... — У залоги је... — Знам. — Али ја не могу од тебе примити га, док га парама не откупим... — Ја ћу га откупити за те или ћу ти испоручити... — насмија се Маша. Па, дајући га Божици вели: — Узми га, твој је! Али Божица неће да пружи руке, већ у Раду гледа. — Понеси га натраг, Машо! Теби исто фала! —  смисливши рече Раде одлучно. — Понеси га натраг, молим те! — Зар сам ти тешка, Раде? — изговори жена, проблиједивши, и сневеселивши се. — Нијеси, Машо, као ни она — и показа руком на Божицу... Али није земан разговору, иди и понеси натраг ђердан! Па погледавши у Божицу као сјети се нечему, и предомисливши се вели: — Чекај, Машо! Па пође своме ковчегу, отвори га, изнесе торбу према пламену од ватре и, позвавши Машу да ближе приђе, извади из ње завежљај круна и изброји Маши на руку десет талијера пара. — Ево, дај Марку новац, и фала ти! - Узми! Па, узевши из Машиних руку ђердан, даде га Божици: — На, твој је! Буд’ што моје пропада, нека је твоје на мјесту! — Са Богом, Машо, са Богом! и опет ти фала! — Са Богом, Раде! ...Те ноћи првим сном заспи тврдо, само за кратко вријеме, а кад се прене, протегну се и зијевну, али истога часа, представи му се у памети несрећа и зло што га снађе, очито, одијелито... И неисказана бол обвлада њиме и уби у њему разбор и наду и премишљање. А док се помолио кроз пукотине дан, диже се, узе кабаницу и пође ка вратима. — Куд ћеш, сине, раније? — упита стара сувим гласом, кашљуцајући. — Имам посла у селу — одговори Раде и изиђе. Зимњи дан рађа се бистар, чист и леден. Преконоћ дуне сјеверац и испод литица и греда планине  хуји, и гони пред собом још погдјекоји, одијелити сиви облак. Раде пође ка млиницама да обиђе своје оранице, што се сучељују са двориштем и баштом нове газдине куће. Гледа у бразде што леже спокојно ишчекујући прољетно сунце. Али се дуго не задржа, већ окретно с камена на камен прескачући, пређе преко газа. Дође на своју ливаду и гледа како низ јаругу тече вода. Млинар га видје, како је двапут око ње прошао, уставио се и некамо упорно гледао. Раде се загледао у одбљесак висова планине у ријеци. Познаје тачно нека мјеста, и сину му пред очима Маша, пећина, одгојак и — замисли се... На ивици ливаде стајаше дуго, као да га је шум слапа успавао и, ослушкујући и гледајући у воду, главна мисао потајала се, и мимо њу сијасет других мисли из дјетиње добе - рађу се... Али, за право, нису то мисли, већ уломци расејаних мисли, као уломци неба, облака и ведрине и дрвета, што се у ријеци одразују. — Ту сам, кад сам дијете био, ловио раке! — мисли гледајући огољене, прозебле врбе, што на вјетру над ријеком дрхте... — И одатле, испод врба, однио двјема цурицама кошуље, док се у ријеци купаше, и не хтједох их повратити, док нијесу голе к мени дошле. — Али што је то? — трже се — мене овладало? чисто подјетињио, као да сам памећу сметнуо! И одмјереним кораком поврати се преко газа к млиницама. Униђе у млин и вели млинару: — Заборавио сам духан код куће, де твоју кесу, да напуним! Машицама прихвати жераву и запали и пушећи загледа се у витлове... Хтједе да изиђе, али угледавши млинарев брус сјети се: трже нож из корица за припашајем и наоштри га. Па узевши са тлеха комад дрвета  окуша је ли оштар и, ставивши га у корице, изиђе из млина, не одговоривши ни ријечи млинару, који га зовну, да се огрије. Код ручка, тек је окусио пуре, одмах запалио, и цијелога дана, гледајући у ватру, пушио лулу за лулом. Пред ноћ нестрпљиво ишчекиваше ковача, а када га видје, чисто се трже као иза полусна. — Ево пара, Раде! — вели пијани ковач... И броји их... — Ето ти их... Али нека ти не буде жао, мала ти вајда од њих... Газда накастио да те раскући... Па не би Бог!... — Ко вели? — пресјече га Раде и диже се. — Веле варошани... — Видјећемо! — плане Раде, и очи му синуше. — Не дам земље док ми је глава жива!... Не дам је до Бога! — Пусти, Раде, синко, што слушаш туђе људе? — умијеша се стара. Али Раду ковачеве ријечи разјарише, и у срџби одлучи да даље не чека. Већ сјутра још поћи ће ка газди, па нек превали, куд је накренуло! Код вечере стара моли га, да се с чиме заложи, сварила му неколико јаја. Али ни мајчине молбе не склонише га. Тек окусивши, брани се: — Не могу, мајко! Сваки залогај пада ми тешко, као да неко у ме олово трпа.. . Бацио се на кревет, раније но обично. Није ни изуо мокре обуће. У кревету сили се да мисли сведе на сутрашњи дан, да премишља, да разложи... да завири до краја у оно, што га сутра чека, и чини му се да га то трагање по самому себи кријепи, снажи, али залуду сили се... Сада долазе му у памет ситне, незнатне ствари живота; што ће му оне? - Чуди се сам себи, па не средивши прама жељи својих мисли, ухвати га полусан и заспи. ...У сну нашао се наједном у некаквој жућкастој  бари, усред поља. Газећи преко ње, мало по мало упада у блато и тешко вуче ноге за собом, али сили се и иде напријед, а све више и више запада. И већ једва истеже ноге и даље пропада; али ипак, рекао би, снага га не издаје, близу је краја, изићи ће... Кад изненада упаде дубоко у прљаву, каљаву воду... Шаш и некакова сагњила трава, што влагом заудара, испреплела му се између ногу и руку, а већ му је вода до грла... Гуши се... Натеже се свом снагом, да се извуче на ливаду, на суво... А близу је краја. Пружа руке да се чега дохвати... Зној га од муке пробио, викао би, али не може уста да отвори... Кад однекле, у тој муци, на ивици баре, на суву, обрете се газда Јово. Распружио руке изнад себе, а у свакој руци држи по неколико јаја... У смртноме страху напреже се Раде, да га замоли, да му помогне; али ријечи не може да изговори... Очима упиљио у њ и пружа му руке, да га из баре извуче. Газда прилази ближе, онако тежак, узвртио се, хтјео би да му помогне, али једнако држи руке изнад себе и у рукама су му јаја... Обазире се уоколо, да их негдје положи на сигурно, али никако, да их из руке испусти. А Ради дошло до грла, и гуши се... Напреже сву снагу, да му каже, да баци јаја из руку, да му помогне, јер сада ће главу изгубити... Но залуду... И у то, тешко дишући, ознојен, пробуди се... и у полусну грчевито ухвати за руку жену што до њега спаваше. — Раде, зар си будан? — упита га жена. — Будан... е, будан... што?... Цијеле ноћи већ није заспао. А раздријемавши се посвема од ружнога сна, и премишљајући, мало по мало мисли долазе му разабраније, јасније: — Одсјече ми главу! — помисли и стресе се од боли. Али, док бол попусти, мисли: — Ићи ћу, док сване к газди, молићу га да паре прими  на рачун и да обустави дражбу; није могуће да неће бити мекши, кад види онолики новац... И с том мишљу тјеши се!... Али за час појави се сумња: — А ако не хтједе? - Убићу га — помисли. Да, убићу га! — понови одлучно... и осјети да му је лакше. — И право је да погине од туђе руке — оправдава избившу мисао. — Колико је здравих снажних људи уништио, раскућио, а зашто? Бар да му од њихових земаља бијаше потреба, да их ужива, али што? Никада није ни био на њивама, ливадама, одгојцима... Зар он зна што је земља? Па, по чему да буде земља његова, је ли му дједовина, је ли је својим знојем игда наквасио? — Ни свога порода нема... Коме ће оставити своје грдно благо, коме подијелити земље?... Зар да све остане ономе копилету?... А ко зна и је ли његово? И дуго учини му се као да гледа пред собом оно дијете, заогрнуто дјетињом кабаницом, како скаче по његовој ораници... И дођу му на памет његова дјеца... — Али — трже се — о чему ја сада премишљам? И паде му на ум: - Да га убијем, што би тада било? — И на то питање колеба у мислима. — Да га убијем, не би земља пала у његове руке... Па? — Предаћу се суду, и суд ме неће осудити. Је ли могуће да ме осуде кад не убијем ради себе, већ да сачувам дједовину својој дјеци? Могао бих и побјећи преко границе?... Али се одмах предомисли: — Не, то није могуће данас, од кад је мудри Швабо и тамо засјео... — Их, блажена она времена, док је одмах преко планине турско било!... Убиј крива, па се похајдучи... и свети се!... — Али гдје је то данас? Данас те туку, киње на сваки начин, гуле те са законом у руци... и не даду ти да плачеш... Зар није тако? И премишљајући о томе, опет срџба избива и освета јавља се; осјећа је, и тада му је лакше. Зар није газда покојнога  оца варао? Веле: „Ко умије њему двије“ ... Добро! Али што ради закон да одбрани оне који не умију? Што ради да заштити сирочад? — и помисли на своју дјецу. — Гледа и мирно пушта, да раде од нас они што могу и умију, што их је воља!-.. Тако је!... А зар смо ми криви што не умијемо? У њиховим рукама је и знање и закон!... То двоје и у газдиним је рукама. Гони ме с мога прага законом у руци... Да, у њега је знање и закон!... а у мене?... - Нож! — помисли. — Е, неће, Бога ми, што је намислио или, ако баш хоће, мора да је крвљу плати! Зар не вриједе више моје земље: оранице, ливаде, одгојци, од његова увела живота? Зар да ме земља прокуне, што је не осветих?... Та, дјед мој уби свога комшију за саму једну бразду... а ја да је пустим... њу... ради које дјед ми бијаше главу заложио?... Нећу је пустити без крви, нећу, Бога ми! — изрече гласно. — Зар клапиш, Раде? — јави се стара. — Спавај синко! Али Раде узбуђен мислима и не мисли на спавање, већ се диже и приђе ка огњишту. Жена ћутке диже се за њим и успири ватру. Раде гледајући у пламен, мекша;... и наједном учини му се да се безразложно срди: газда ће бити бољи, примиће новац на рачун, а послије, што Бог да! И премишљајући о томе пође ка своме ковчегу, отвори га и узме из њега торбу. При свјетлости пламена броји новац, раздијели га прама вриједности и опет у торбу слаже. Устаде, а стара Смиљана пође своме ковчегу и вративши се вели Ради: — Ево ти понеси и ових пет талијера и три здраве плете господару, кажи да га стара поздравља и да ће се молити за душу му, — и уручи стара новац у синовљеве руке. И свјетује га: — Не љути га, синко, мирно с њиме, умекшаће се... није звијер!...  А да, — сјети се, — немаш шта да му дара понесеш... сувотни смо остали, Раде, као нигда! Раде се упрти и прије но ће из куће изићи, погледа на дјецу, што обгрљена под кабаницом спавају; млађи је одгрнут. Раде сагне се и једним крајем кабанице покри малога Иву, и изиђе. — Са Богом! — зажелише жене на одласку. Раде, гоњен нестрпљивошћу, којој се и сам чудио, није ни обазирао се на нову кућу, ни свратио у млин, већ у хитњи прешао газ и журио се преко поља ка вароши. Није са ничим на чисту, нема сређених мисли у глави, и, као што је поље јутарњом маглом обавито, онако су и његове мисли магловите, нејасне. Кад изиђе на цесту, још је узбуђенији: једнако двоуми о ономе што мисли да ће се догодити... и треба да се догоди! ... Али што? — и никако да себи даде чиста одговора... Пред варошом стиже комшијска кола, претоварена големим старим бријестом; кола цвиле, ломе се, а волови једва вуку; балван предуг, тежак, људи не могу њиме владати низбрдицом, и кола запаше у јаругу. Људи смишљају, што да се уради, муче се и натежу, да кола из јаруге на цесту привуку, али никако не могу. — Де, Раде, помози! — вели му комшија Анте. Раде погледа људе као у чуду, баци са себе кабаницу и, угазивши једном ногом у јаругу, одупре с леђима; људи помогоше и с натегом кола повукоше. — Фала ти, Раде! — вели му Анте. — Да не би тебе, никада крају! Раде пође напријед. Пролазећи мимо икону светога Николе хришћанскога, прекрсти се по навади. У дућану чека господара, и, чекајући, разгледа  дућанске ствари, слуша што људи говоре, и у разговор убацује по коју своју ријеч... Дуго је чекао, а кад видје да газда силази, уђе у писарницу и за собом повуче враташца. — Донесох све што имам, — вели, док господар сједа за сто. — И мајка те поздравља и шаље ти од своје стране пет талијера и три плете... Ево свих пара! — вели, спртивши се. И држећи торбу у руци упита: — У што ћеш да их преручим? — Је ли све? — упита газда, наоко безбрижан. Раде не одговори, већ мјесто одговора унесе свој поглед газди у очи. Газда не издржа дуго погледа Радина, и сјети се да су овако, као у Раде, ужагрене очи биле у покојнога Илије, кад оно к њему дође, да прекупи баштину покојнога синовца Нике. Али, — помисли — Радине јаче се сјакте... А Ради се учини да сада не гледа свога господара пред собом, већ некаква дебела човјека, блиједа у образу, отпуштена подвојка, и би му одвратно, гадно, и, окренувши главу, пљуне на страну. — Је ли све? — понови газда. Раде не одговори ни по други пут, већ вади новац из торбе и полаже га на сто, и, извадивши из торбе пошљедњи завежљај вели газди: — Број! Има га доста! — Ајде, де, да видимо! — говори газда, дријеши завежљаје и броји. Док броји, Раде га гледа, а у ушима звекће му сребрни новац, и гледајући у новац и у газдине набухнуле прсте, опет му је одвратно... гадно... и, видивши да је газда добројио, упита га: — Је ли доста? — Није овдје, брате, ни пети дио! — узврати газда. — То је све што имам! — говори Раде. — Молим те, за остало причекај, прими! не гони ме!...  није ти за главу!... - сасу све наједном, језиво, испрекидано... Говори, а осјећа у себи да је већ прекасно, и осјећа да се потајна мисао појављује... и пламено чело и слијепе очи обухвата и док допре — сажиже... И не згража се и лакше му је... — Је ли доста? — Није, брате, ни пет пута оволико. — Баш није? — Не! — Теби није нигда доста! — трже се Раде и треном истрже нож из корица за припашајем, и поодмакнувши се замахне свом снагом и рине га газди у прса. — На! Је ли ти сада доста? — повика, и осјети како ледено гвожђе утисну се дубоко у месо, и, закренувши ножем, шкргутну... Газда у одбрану диже руке прама њему, и из нутрине пусти језиви крик... А Раде, држећи го нож у руци, отвори враташца, и, звијерајући очима уоколо, изиђе из дућана...
На Бадњп дан у дућану газда-Јова р в љ е  је но обпнно. Са седа наврвљелн се^м«1нГда и овога  дана покушају срећу: једни да од господара от-  куне крупно благо, што га господар рубачином  пстрже се;ду, а другн,' стгромашшгјп, да опреме. на-  стајне, свпјетле божггћне празннке. Газда сједн за писапим столом, у ограђеној  писарнпцп големога дућана. Пред њпм је велшга,  отворена, трговачка књнга, у љој нешто тражи —  а снгурно некога. од дзжшпга није могао да нађе,  јер посегне за дрЈтом мањом, у којој су дужнггцп  побиљежени алфабетскгш редом. — Десет кргша п шесет пара Војкану 'Вујићу —  јави се.један од двојпде дућанскпх момака, поре-  давши ародану робу на дућанскп банак. — Војкапу? хм. — опазп господар, днгавши гла-  ву. — Чуј, Војкане! — рече,. погледавппг равно у очп  временша, СЈш а човјека, ДЈше плаве косе, закрва-  љеннх упалнх очпју, што сада пред п.нм скрушено  стојн, — тп узпмаш као пз краљеве касе, а када  је за платпти, тада те пе.ма. Немој тако, брате! — А да што ћете ви од мене? Пуна кућа. не-  јачади ... алп, фала Богу, имате се од чега напла-  тнтн — одговорн Војкан умиљато. — Знам да могу, али мепи те жао!  Ево видшд  тамап сам тебе тражно; накуппло се преко 160 круна, а то тп је преко четрдесет талијера, што новаца„  што дућанске робе у овој годнни. — Фала Богу, како ви знате... — А што ћеш од она два порубана говечета?'  — преврне газда говором. — Хоћеш ли нх откупитн? — Немам с чиме, господару, до јесени, а на је-  сен узми колико знаш ... — Па, ослободнвшн се,  вели: — Де, добрн господару, поврати ми их, да не-  скапавају од глади. Газда погледа ua свога иадстојника Васу, ома-  л-ена човека, избочитих јабучнцаГпо којимаГе виде-  испрекрштаие плаве крвне жилице. — Можете! — климне главом Васо, гледајући  јеДнако својим сптннм, тамним очима некамо у  страну. Газда, срачунавши, дохватп са стола штампану  „задужницу“ н вели Војкану: — Све сам ти сакупно у једно. Са трошко-  впма дошло тн је на три сто круна н осамдесет  пара, а интерес ти је на новац, по обичају, плету  на талијер. Васо крену главом на два варошана, што се  нађоше у дућа!|у, да потпшпу „задужннцу“.  Један  од двојнце пружи перо Војкану, да „поставп крпж“   и — потписаше. — Дај му робу! — заповједи господар ономе  дућанскоме момку — а љих напој ракијом — п, кре-  том главе, показа на свједоке варошане. Војкан, дирнут, од срца захваљује господару  и поскочн, да му пољубн ]зуку, весео, што ће собом  кућн повести сво!а два вола. Прпђе банку, пунп  торбу купљеном дућанском робом и пртп се. У  то бане у дућан Раде Смнљаннћ, син Нлпјпп.  наОчнто устројно момче из1жр!ртж кућа под пла-  нпном; не гледај-ући на момке прпђе равно госпо-  дару и-ручи се -с њнме. — Што ти дође? — веди му\ — Ипје тебп пе-  :воља на овај дан еплазлтп. — Спшао... заборавио куппти барута... — Па за то? — А да, треба. проелавитп Божић! Његове граорасте очи, испод дугпх трепавпца,  засјаше п, нисто унинп се, да је то момне собом  са села донијело у тамни п нрљавп дућан свпје-  тлост п снагу. — Код вас. снијега? — уппта га-зда, и гонн  ■ о д  себе сељаке, што га долазе молити да им благо  повратп. — Ено вам Васе, па што он унгп -т т т!  —  вели им, п не ocBphjKii се на њих. — А д а !  — узвратн Раде, понекавшп одгово-  ром, — а код вас блата — п насмпја се весело. — А код куН(г? — Здраве сам пх оставно. — Опремп га! — заповједн газда момку и до-  хватп новпне п унесе онп у њпх, да. чнта.. — -  Лако је тебн — насмнја се на њ дућанскн  момак, — али што ће ова- сирота — н показа на чо-  вјека с-птне главе, с перчпном, мокра, са подеранпм  гуњцем, којн се још од јутрос вртп око банка н за  с.обом оставља траг блатнпх попрпјечаннх опанака. — Познам ја, болан, Андрију Ружнћа, мало је  подаље од мене: опреми га..-. — Не да. газда... — А што? — Већ му нема. на што датп... Подне је блнзу, па сшђет нз дућана однлази.  Човјек са перчпном дрхтећп и стрепећп од нечега,  приблнжп се газдп. Дуго г а .  гледа, чека да газда  дпгне очп са новпна, п док сачека, велп плачљп-  внм гласом: — Господару, ппреми и мене! Газда чпта п даље п чпнп се невјешт. — Немам чиме утрнутп божпћне свпјеће, — чује се кстн плачљпвп глас. — А што? Немам чтше  нп купити је ... Де, газда, смилуј се! Газда, одложивши новине, с натегом се устаде,  ухвати новјека с леђа, а онито силн се да будемпраш — Ајде, брате, — велп м .у - — немој да грдје-  ишм! Знаш да тн не могу већ ништа датн... давао  сам као и другнма., док сам имао на што... — н по.  мало изгура га из дућана на кшпу. — Не пуштај га у д.ућан — вели момку. Па, окренувши се кРади, потапшавшпга по ра-  мену, насмија се: — Идн, болан, у коиобу, поппј нашу вгтна... Де  Васо, одведп га! — Чекајте, господару! — н трепавице затре-  пташе Васп, и дућанскоме момку показа на наочнта  новјека, што је онога часа из дућана хтјео да лзиђе.  Момак пожурп за оним човјеком п доведе- га пред  господара. — Стидп се! — велп му у наглости. — Такав  човјек, п а ... — Ш тоје? — упаде у рпјеч господар, досје-  тпвшп се о  чему се ради. — Ншпта! — вели Васо — бпће човјек забо-  раван — и, пршпавши к њему, пзвади му пза прн-  пашцја топљени бакалар. Човјек муцајућппрогунђанешто ииспрпчавасе: — Заборавио, да, заборавио... а тн, господару,  зашппн, а ја ћу узетн бакалар... — Па да, заборавпо!  — одговара господар и  корн сдугу, што хоће да обузрочп с крађе поштена  човјека. — Ајде тп кућн!  Овај мој момак још ,је зелен  — рече човјеку, п насмцјавшл се својнм намјеште-  ним, леденпм осмијехом, погледа Васу. Човјек оде н понесе бакалар. — Јесп ми тп паметан! — обратн се господар  момку. — Не ваља добре муштерцје одбациватш Платиће он, забнљежи му двојстцуко  na. иачуц, па  мцрпо. Васо проведе Раду кроз подру.м п, пузгредно,  показује му велпке пуне бачве, пад ко.јпм о гре-  да.ма вис-е спла нсушених пршута. Пз једие ,ба-  чвпце на току налије му чашу, па, кад је Раде  пспп, вели му: — Не даје такова впна господар свакоме; ппје  то на продају, — п повратп се у дућа.н. Раде изби у двориште. Киша сипн. По дво-  рпшту кокоши, патке п гуске лепршају се илепећу  крплпма, са прозора госпа Пава, жена госаодарева,  баца им жпто; она се тиме преко дана често забавља. Раде нзпђе на улпцуц гази. по чаршијнском  блату, тражећи гдјегођ да купн јабука. Подне је већ мптило, па се свпјет разилази;  некн сврћу у крчму, а неки се журе кућп, упрћегш  пуном торбом из које вири божпћна свнјећа, при  везана уз палицу, и бакадарев шпрокн -реп. II Раде се журн, купио је двије ствари, које  му на срцулежаше; барута, да пуцњавом прослави  Божић, н здравнх јабука, да њима дарује коју ли-  јепу дјевојку, на којој му у колу око запне. бдумно је овога Б-ожића повести из колапрву  која му се свпдп. А некако до сада бпо је тешке  ореће. Првп пут, било му је тада дванаестак годпна,  доведе му отац прћијашицу у кућу п леже га е  њоме. Алн цура нза неколико дана одбјегне га и  пође к својнма: малнРаде бијаше премлад за њезпн  цурскгг бпјес! Отац га караше, што у .шалп, што за збиља,  с неваљаштва. Дијете се стндпло оца погледатп у  очн, а кад цура пође, мало за тнм, другоме момку  пз окрајнпх кућа, чисто одахне, што је већ неће  често у путу сретати. Ланн, угрпјан вином п забреклом. момпЧком снагом, упаде му у колу у око ,једна хрпшћанка,  коју тада бпјаше првп пут видио, али је почувењу  познаваше. Дтевојче се скањнваше, а и његов отац,  Ллија, не бијаше задовољањ, па се развргоше. Али овога пута није га родила мајка, ко ће м .у  на стопу статп, неће ни оца слушати, већ ће по-  вести ону, које се зажели. А зажелио севшпењих,  зна он то, јер oceha у себи мушку вољу и неодо-  љнву чежњу за цурама: чак му у сну прилазе по-  неке, п с њпма се мнлује, као да је на јавн... Алн  још није чпсто одлучпо коју ће: одумнће задњп  час, кад му догорн. И сада, газећп блато, мислећп на цуре, јарн  се, страст га заносш. — Неће друга побјећи—помисли—неће Бога ми! Хнтар је, па у путу стиже сељаке, достпже и онога снромаха у растрганоме гуњцу, што га јутрос  господар пзјурп из дућана. Паде му око на његову  торбу: празна је; из гве не внрп нн божпћна свнјећа  нн бакаларев ширрри реп. Претече га, а, занесен  својнм снажншм мислнма, не осјетн прама њему са-  мплостп, већ жјфи, гледајућп на планпну, гдје љети  са стоком иландује. а' гдје сада весело сннј.ег лапта:  видн се како силазп — ено већ је попршано поље  њпме, доштре п до њега, али још се топп, овдје,  по каљаву путу. — Нека снцјега! — помисли Раде чпсто весело.  — Нека Божпћ нскебп б 1гјеле' зубе, — леппш је! Боншћ бијел, чнст, прославио ie Раде хптцем  из хајдучке кубуре, а ко.мшнјнскп пиштољп п они  пз окрајнпх кућа одговорише бистром п јаком пуц-  н.авом и на махове руше тајанствени мпр, што га  првп сннјег селу донесе. Брат п сестра са комшцјама, газећи сњежанп-  ком, журе К г  црквн. Из чопора дере пгпнтољ, стиже  ;се, i; наједанпут одјекну праска са свпх стр>ана. Па одуттпг п за ттеко нрп.јеме настаде тајац п  завдада етцежана, ведтгка тпшпна, озбиљна, неоскр-  нута п бпједа као и свнјетда појава ноћашњега но-  ворођенчета. Ади она не може да саздада баштпњене Ра-  дпне наваде н нагоне. Родпо се овдје, у овоме крају земље, гдје трп  ријенп, у згодтш час речене, исцјељују бдаго n  чељад од уједа љуте змпје; гдје чарка може-да ра-  стави двоје најмтштђих, — пуг ру од момка, ткену од  човјека; гдје тајанствено сдоженп заппс боље днјечп  од љекарева савјета: гдје пдодна земља води се од  рођене мајке. а во храшгтељ п побратпм од срца  јаче од брата. Јуначка пјесма заноси, н старцнма  сјакте очп, кад се прпча о хајдуковаљу. Освета је  јача п сдађа од сампдости,.пнат п нагон вдада над ■ -   разгши^гП то је подјарено у путу.тазећи преко годе-  мнх јуначких п живинскнх стопа, утпснутпх у живом  камену, којнма се покољења дпве ; код грдтшх пда-  нинскпх провадија, преко' којнх на коњпма преска-  каху стародавнп јунацп; у дубокпм пданпнскнм пе-  Јшнама, гдје хајдуцн са ортацнма пдтцен дптељаху.. II дежи то запретано у д ј ч ш ц  п кад се стакне,  избпва:  п код рођења, п у страстп, п у смртн, п испо-  .љава с-еу тајанствепом нагађаљу п гатању* у знако-  вима. почамшп од небеских звпјезда доАптне, пспре-  крштане јањеће пдећк.е; насдтређено ~ о д  кољена до  кољена, а. израдтено у пјесми. Ради, враћајућп се нз цркве, учшш се, као да  се осдободио једнога наметнутога терета, веседо гази  синјсг. палп пз хајдучке кубуре п прпдази цурама,  гдје с-ребренп ђердан звекће. Кад стигоше кућп,  брата н сестру родптељп рлдсом обпдато застшљу бје-  днцом пшенпцолц у знак берићета, и љубе се с њпма.  Газе по посутој сдамп, на којој је жито расдо п  жо.ја će -3inin бдагу подаже, и прпдазе к божнћној  ватрп. Падп се божпћна c-Birjeha, задаже- се мрсом  ji — почнма Божпћ.'РчсЦ-.рК Раде га је дочекао у момачкој’сназп п складу..  задовољан, што га је јуначки опремпо. Усјекао ба-  дњаке у високој планипи, саино нх п наложно нх.  на ватру, а, уочн Бадњега дб,на, дочекао оца у по-  пута. Бијаше пошао у приморје по вино, залажућп  главу, преко сњежане плашше, caiiio да- га, по оби-  чају, на врпјеме санесе. Отац гасп божићну свцјећу пшенпчннм крухом  п капљама тога приморскога питомога впна, а Рада  ум носи у :  божићно коло, гдје уза звеку сребренога.  ђердана царује цурска љепота;  носи га међу мом-  чад, гд 1е се у уметању тешким каменом ог.леда  момачка снага, особити ионос и слава тога дана.  Лапи је одбацио својим вршњацшта, а да впдпш  ове годнне!.. II чисто руке саме се пружају, да.  тешки камен дохвате ... Свиће, и свјетлост сњежана дана хтзлачн се  у кућу, али ие може још да савлада на Г ЈГ њ ш н ту  распламтјели пламен божпћне ва-тре. Раде не може-  дуго да сједиуз ватру, најео се, напио п запалпо.  Днже се п отворп кућна врата. -Једнако c-Higer пада,.  захватао је са свпх страна, као да је накастпо цјели  дан падати. Жао му је, бојн се неће бнти кола. гш  уметања, а паљење из кубуре не може да савлада.  његове забрекле момачке снаге. Гдје ће је утро-  шнтп? Жели свим срцем да се разгали. Око подне дође j походе б&жићнп полазнпк,  хргпнћанин Војкан Вујић, честпта п желп срећу п  благослов кући, благу, пољу и зжућанима и, дота-  кавши се бадњака, сједа уз ватру. Залагку се пе-  ченицом, пуше-  и ппју нз пуне букаре прнморско-  В1Ш 0;  на махове разговарају, а понајвшне нушећп  у ватру гледају. II у томе епушта се сутон, ir село  закрнли боЖићна ноћ. ... Радп тек сада пзбивају ггред очи меке п  језиве уепомене нз детнње добп: п жпвот п наваде- иепољују бе јаче п екладшгје са тајанственошћу ове-  велике uoini, док нх сан посвема не савлада. Док евану. као да се дана зажелно, длже се-  н радознао провпрп на врата: једнако је ваздух.  сњежан. Стакне запретану ватру, да је ожпвл, а с  њоме оживи п кућа, noKpiraena дебелтм слрјем наС  кнјала снп.јега. Други дан Божлћа родитељп п сестра пођоше-  цркви. Раде посједавшн заложп се, положи благу,.  п осјети се сам — п пепустан. Куд ће сада? iipe-  стало је кпјати, па, гоњен својом главном мпшљу,.  упутп се од куће. Мислп: биће неко, да заметне-  коло; алп код сеоскога бунара нема нпкога. Љутп  се на лпјене .момке п цуре: боје се снвгјега! II jecr  засуо: зајазио је тпеве, јаруге н ногоступе, пре-  одјенуо п покрно бијелим нпстнм покрнвапем куће*  п главпце, п над селом планнну ојајно; п све је  у около прптиенуто оловастпм небом, крцатнм снп-  јега, а обасјано б,:шједо.м сњежаном с-вјетлошћу. —  алп шгје могао да угушп вјенптп шум рпјеке. пп  жамор слапа над млпновтга, што се од оздо оди-  једито чује п једнолико у ужима брујп. Раде нека. На бунар долазе жене, долазе цуре, п враћају-  се, али иема Бржппе, а за њу се одлучио. Њу је-  понајвпше у сну миловао, а на јавп, у гоњању,  најјаче му се оппрала. Пстпна, с натегом, савладао  бп је н руком дохватао до гола тпјела, алп пура, у  најљепшу, оејетпвшн на себи његов мушкп бијес,  пстргла бп се нз руку му л поннкнувштт — кло-  нпла га се. — Алп ето пде : — опазд Раде Божиду са је-  дном другом у друштву п весело нође јој у сусрет.. — Драго mii је, што те нађох — велгт јој раз-  дпје.чнвшт т  је од друге п повукавшп је за собом на,  етрану. — А што? — Одлучио сам се за те!... Хоћеш ли? — Ко нак бранн? — узврати цура. Раде је снажно ухватп за обе руке. Дјевојка се не отпма, већ га гледа равно у очп.  II неко врпјеме гледају се... У сннјегу, под натуштешгм, оловастнм небом, п:1гледају нм образп блнједп, нрљавн, алп кад се  Једно другоме насмнја, забпјелпше се јакп зубп, јаче  од снпјега; а очи, што говоре, запграше сјајем,  у крјем као да се сакуппла сва топлота младих жи-  вота, па нп оловасто небо, нн блиједа сљежана боја  штје могла да сазлада у њима младићске ватре. — Неће мене твојп — посумња дјевојка— траже  "  прћнјапшцу!... — Ко ће нх пнтати? Ја се женим... Сутра, кад  захватп мрак, дођн овдД, понеси собом оно, твоје  цуреко... не говорн никоме тшшта, па да впдшн...  — говори јој увјерљиво, а речп му звуче једро и  одпјелпто. ' — Па? — Повешћу те собом. Је ли вјера? — Вјера ти је. Доћи ћу! : — Раде потегне кубуру пза -запашаја, треноог на-  тегне ц наложп. Па, рекавшп „са Богом“, трагом  својпх стопа повратп се кући. Сутра дан, кад је Раде повпрно на кућна врата.  бнло је' ведро, а кад оданило, показа се сунце, алн  не може да савлада дебеле сметове снггјега, већ  немоћно се одбљескује од њих, а npije него ће да  зађе, 'као за накнаду, разасу своје зраке пољем, а  впсове''плашше, над селом. позлатп: на њнма неко  врпјеме у сјају окљева, али, не могавши нх загри-  јатл — клоне... А.док се сутон- спустпо, показа се  мјесец у ведрпнп. Раде, заогрнут својом новом кабашгцом, што  још меком испраном вуном мпрнше, ногоступом пде  ка ееоскоме бунару. Мпранје. Божпца he спгурно доћп, а кад дође,  зиаће шта да ради — одлучпо је данас, II цура долази, као п он заогрнута- својом но-  вом, цурском кабаницом, коју Ради у прћнју носп. — Божице! — јавп се Раде и; ухватившп је-  за руку, поведе је за собом. Ћутке с ногоступа за-  газе у CH Srjer, до сада ннчијом ногом неоскврнут.  Раде што вшпе залазп у њ, страсније га газп, илсто-  ужпва, кад му нога запане у бнјелу податну ме-  коту, прнтиска је све јаче, хоће да је згазн, сатре,  уншитп... Тако жнво. немплосрдно газећп, обоје се за-  грнјаше. — Ево, овде пам је ложница! — окрете се цури  Раде, и устави се код торпне, па показа на колн-  бтпту, покривену дебелнм снпјего^т, у којој се иовјек  једва може да пспружи. — 5'ђи! — А што? — унинп се ЦЈфа невјешта, — Уђи, жена сн мп! — и, обгрлпвши је, при-  вуче је за собом под своју нову кабаншџг — Води ме кућн! — шапну дјевојка иепод  кабашгце. — Нећу, ноћас бп нас мојц ометалн; сутра h\  те повестп!... — Хоћеш? — Хоћу, преипсте ми дјевице! Часом ћуте, ослЈтпклђу пспод кабанице свој  дспремјешани, топлп дах. А п око њих све ћути,  само вјечлта рпјека пђлш ... Мјесец го, опрезно-  стражи, његова свјетлост у блиједој ведрпнп тре-  перп, циједп се ваздухом као млпјеко, а пз тајан-  ственпх, распружених, непомпш-шх сјена још мрак  вреба... Над све, докле око допире, пала је дубока,  сњежана, зпмња ноћ, чпста, бпјела, неоскврнута као-  пречпста. дјевпца!... А њпховп. обгрљенп жпвотп:  горе ii у. ватрн се троше . ... ■ Раде ее наједном трже, вели јој: — Што дрхтшн. нспод руке мп, као лпст на  'трепетљпдп? — А г.тае м .у  утппшнп, у проређеном  ваздуху, одзвоња једро, оддјелпто. — М гтло ми је! — одговори дјевојка и боље  лрнљуби се уза њ, као да се нечега престраншла. — А да, жеља те као н мене!.. И пустпвшп је нз загрљаја, сними с ње њену  цурску кабаницу, па, сажевшп се прп улазу у ко-  -лпбпцу, простре је по. зе.мљп. — Таман је уза сламу приљубила — помислп  п, нсправнвшл се, вели јој: — Сада је све у реду, уђп! Божица се слеже, сребренн ђердан с ње звекће,  - -а  Раде, 'улазећи за њом, велп јој: — Под мрјом новом кабиншдом биће нам вала  ноћас љепше и пространије него у кућн ... .. .  У освлт младенцн помолтшзе из колибпце:  ■  зимско јутро сачека пхпзаспе пм образе својом сивом  свј етлошћу; сунце ј ош окљева, премд а висови планпне  већ се обојаднсаше ружпчастом бистром бојом. Око њи5 лежи сатрвен, погажен сннјег, и ли-  „јепо се впдн траг њпхових. ноћашњпх стопа. — Волпла. би, да нам је новп снпјег -замео  траг — велн Божица, као поплашено гледајућп око  себе погжкенп прљавп снијег. — Не будали!  — одговори мирно Раде н, на-  ■смцјавнш се, рече: — Не замеће се ноћашњп траг тако лако!...  Већ ајдемо, жено моја! II Јтхватпвши је за руку, поведе је трагом но-  ћашњих стопа својој кућп. Студен је стегла, што одавно не панте нн  •стари људи. Бпјаше се већ обпкло на меке зиме, па у селу понестаде nfthe благу. Треба је набавпти  нлп пустити да стока скапа од гладп. Има иеко-  лико дана што Илпја. размпшља, гдје да је намакне.  У газда-Јова, прпчају људп, да је прескупа ir з.а  готов новац, а на дуг не зна се како he пснастп;  не каже цијене, само у књпгу бнљежп, па понеше  ■ о д  тога неки да стрепе као од жнве ватре. А људп веле. да је стгјена добавпла п сеоска  благајна, што се тек засновала, п да га даје дру-  жинарпма јевтпно, чудо јевтш-шје него што га про-  даје газда Јово. Плнја затеже да се у благајну уннше, жао му;  п бојп се старога господара. Али која вајда? Ко he  ■ о д  бољега бјежатн? — II одлучнвши се пође жуп-  нпку, попу Врани, који је твоме управљао, с на-  мјером да. ступн међу чланове. Алп поп Вране неће да га у благајну примп, iseh  му удариу образ, корећига, штодопуштадасинРаде,  на његове очтг, са Божпцом у суложннштву живи. ILiiga. оде од попа Вране зловољан. Што нопу  пада на ум? Раде је урадио оно што н другп раде  од памтпвијека: његов отац и он жетшли су •  се  онако, нннје крнв Раде, колпко поп мпслп. Баш да се  своме духовнику не- замјери, Иштја бпјаше, одмах  ношто је Божнца у кућу догнла, j варошн напра-  вно молбу, вјенчанпцу, и потрошло за њу преко  седам талнјера, — па зар је он крив што молбу  нпсу уважилп? Алн се поп не да разлогу. Не бијаше му доста. што прве недеље иза Ра-  дпне женпдбе, по његовој наредбп, брецаше у мр-  твачко звоно, у црквп завпо прнлику Мајке Божје  у црно п не бтпјевао велнке миое, већ тпху, као  усред корнзме. Тпме мишљаше да пред цпјелиж свп-  јетом осрамотп њега н Раду; алп промапш цнљ, јер  сељацп, кад пзпђоше пз цркве, љуте се на њ: веле  Плнји пред црквом: — Што сп се, Пгшја, сневесенио ? Ради п о >   свом ћенфу, ,тн си господар у кућп... Пустл попа. пека гони свој закон! __ Има п за пгго — а и докон ,је! ...Али шгје вајде тајптн, корнсна је благајна,  није нн он у љу прије вјеровао, али сада внди  како је. Ето благајна набавпла слтјено, окле га на-  бавише к газде из. вароша, па га својпма у дуг  -даје по пет новнића килограм, а газде хоће осаж  н десет, ,а на дуг Бог зна по што.,,јер сваки од трго-  ваца преко рачуна закине по штогоЗр Но није дрзте, благу треба дати 1вегово, плд  га смакнути! У вече, на прелу, повео се о томе разговор. Прелџије сједе уз ватру,. паде луле и гле-  дају како пламен буктп, на ћуте, као да нечему  ослулхкују... Раде први вели: — Има будала, па још неће да се увјере о ко-  ристп сеоске благајне; ето им оца, па нека онкаже! — Таман си Раде погодио !  — вели Војкан —  Па што тн се отад не уписа?../ . — Неће ме поп, отјерао ме! — јавн се Ilnirja. — Ето какови су!  — прпхватп Војкан. — Таман  кад' ти устреба — не даду.... А ја,, кад што требадџ  пођем у господара... узмем, он зшшше, па — мирно.  Па волпм бити о, себи: нећу да се са свакомтубом  мдјешам.! — Имаш у нечему разлог — узвратп Плцја  — алн, брате, загрдише трговци у- вароши. Држе  камату по старпнску: плету па талцјер п вшпе, а  благајна даје, веле, својнма дванаест новчпћа на  талпјер. Гдје је то? Војканов спн, Раднвој, мот,гче, онпско окошча-  сто, ад 1Г1зршШИшц 7''от-'му-шцд,а не мпрују, п-зне- бу.ча, као да је само о томе прпмшлљао, ведп Бо-  жпцгг, што над Радом стојп: — L'puje дн те како Раде на овој впмп? Божпца.  се.  одмаче, алп оетаде стојећке, јер је такав обпчај прве годпне. — Ожени се, па ћеш знатп! — одговорп му  Раде мирно. — Тешке сам среће, неће ме ниједна цура. Ја  пм поручујем, алп нема отпоруке. II погледа на Цвпјету, која се наднпјела над  пламен од ватре, да јој се боље вндн плестгцчарапу. Радпвој не смнје даље да говорн, јер људп  ћуте. Мислно је да he пзазватн разговбр о женама  п цурама. Бпће сбчне и дебеле шаде; алн нпко се  не одазва. Раде се шши невјешт, а људп су у брпзи  за пићом/ па вечерас нпсу за шалу. И ие стићу  ватре, па се стпгБала. II ранпје но обнчно разп-  лазе се, Раде, дрпјемован, чпсто осјећа сласт у животу,  што ће се у кревету саженом разгрнјатн. Њихова је  ложнпца намјештена нспод тавана у шталп круп-  нога блага. Раде ју је сам, сасјекавшп у п.ланннн  ■згодно дрво, прпредио п чнстом јечменом сламом  обложно. У њнховој кућн до тада шгје се знало за  кревет, па ппак отац нм нпје замјерно: — нека је  Радп љепше! ' ...Сјутра Илија и Војкан гоне свакп свога па-  piraa пред собом пут варошп. Нпсу узјахали, јер је  студено, саганак буре па махове брпје са снцјегом  ојајеннх планнна, н смрзавпца је. Путем стпжу људе. Спгурно пду у варош за  пстим послом. Пожуре, као даће спјена нестатп. Вој-  кан не може, а да не набадп коју Илнјп, велн му: — Впдпш како људи не маре за блмгајну. овп  свп нду трговцу. Па да, — оно што је  тебп урадпо  твој поп Врале, урадио бн п другоме... А шта нама, хрпшћашша, желп, дао, брате, љему Б ог... Неки се  од пашпх хтјелн уписатп, па пе хтједе nx примитп,  — велп: „Ово.је само за мојежупљане !1 1 — Не хтједе нп мене — опази Илија, — а негда  бпо би мн дао све што нма. Ђаво би знао, таковп  су с малш! свп. За најмању, ископали бп тп кућу.  Неће него па с-воју!  — Па упита:  А што је с вашом  благајном? — Веле, да бн овај калуђер засновао је, брате,  као ништа. Што не бн? Алн се боји... гледа себе.  Газда Јово није јој каел, а он је наше цргсве тутор...  Бпће да је неко натруппо... Алп, да тн право кажем,  не бије ме бршдГза њ у!... У дућан кад стнгоше, нађоше силу људи. Над-  стрјнпк Ваео одређује коме се нма дати сијено, а  дућанскп момак бпљежп у трговачку књнгу. Газда Јово пцје кафу у писајшпци. Десет је  сатп. У то доба ппје ]е сваки дан, јер је увео ред  н за своје свакпдагшве потребе, па се тогареда'па  длаку држи. Људп не пнтају за цпјену, тако су навикли;  само дај, кад ]е потреба, па, као да сп даровао!  Пла-  тпће на јесен, по што газда зацнјеш:. — Вала ти, господару! — велн Војкан. — Нека  вас! Бога ми, у нотреби ваљалп сте свакоме... А што  бп сада од блага, да i-irije .вас? Нлпја прпђе господару, руку.је се с њпме. Го-  сџодар подсмјехпва се на љ својим намјештеннм  осмијехом, којп нпгда не прелази мјере, већ се  уставља у угловима усана на одређеном мјесту, — ГПто не узе- од попа Вране сцјепа? Он се  сада за вас брпне ' - — велп му. — Што ће менп поп, код тебе ?... — Пптао сн ... — Ко тн'рече?,_.. — Hirje те брпга знатп, пптао сн ... — Преварно се!... — Ништа за то, болан. Г 1  јавп се Bacir: — Немој заборавнти Плпје, дај му колпко хоће! — А што ћеш тн, Војкане? — Што п другп људп, господару. .. — Ено тп Васе... — Алп ја бпх — iT  попеше се по главп —ја бпх  нешто п готовпх пара, треба мп платити порез, п  за пеке потркушпце. — Од куд сада готових пара, Бог стобом?! Дадох  све за сијено... — Пма пх код вас, — а пмате се од шта на-  платпти... — Чпсто тп кажем: немам. — Па се смпсли:  — Дођп послије, гледаћу... Људп са Васом пођоше, да приме снјепо —   Пошто је и Војкан своје добно, сврне са надстојником  _ v  криму, части га, да репе господару за. њ добру  рпјен. А кад Васо бпјшпе сит и впном п мрсом, по-  вратише ка гоеподару. Надстојшгк уђе први у дућан,па се кроз конобу,  не рекавнш господару нп рнјечп, пзвуче у дворшпте. Војкан, накресан, премпшљајућп, пред дзфаном  окљева некр врпјеме: нека Васо проговорп госпо-  дару — п најпослије vije. Газла Јово сагиуо се над сто, иребпра нека-  кове старе бпљеге, чнстп пх н с помњом полаже у  једну кутлјпцу. — Дошао сл — велн му. II заклопивши ку-  тпјнцу ставп је на страиу. Равно Војкана погледа у очп: — Немам готових пара... — Помозп 'сада илн нкада, госшодару!... По-  рубало ме за порез. — Немам готовпх; а жао мп те: даћу тп ку- куру-за... - — Инам, господару, жнта у к\н и... — Чекај, будало!... Узмп кукуруз, па га у чар-  тттп јтт продај — ето пара!... А колпко требаш? — Трндесетак талнјера... Подмирло бих све:  и траварину н неке потркушиде — потркушлце. што  ви у вашем дућану не држите-... Газда часом у главп срачупа. — Тада узмп, брате, трпдесет кварата кукуруза  од меие — велм му — па ће тн таман оиако по  прилидн залећн. .  — Васо — јави се газда надстојшшу. који •  се  бијаше повратио у дућан — даћеш из магазе, кад  усхтједе, Војкану трпдесеткваратакукуруза. И, узев-  шн дужнпчку књнгу, ублљежп у њу сваку кварту  по шест круна, у све: сто и осамдесет круна. Војкан се поврати у 4apniiijy. Иде од трговца  до трговца, нуди кукуруз, алп с реда одбпју га, веле:  нмамо свога. :Кад не могаше с трговцнма ее номоћи.  улазн пз крчме у крчму, наручп по лптре впна п  пнјућп — пазари. Некн од сељака п узе-о би ку-  куруз јевтнније, али нема готовпх новаца, а Војкан  не може чекатн. Пред сами сутон паде му на цамет, да би могао  кукуруз продатн истоме своме господару — а зашто  не? И тетурајуНн yhe у дућан н довуче се у :ш-  сарницу. — Ево невшве — ве-лн газдп — не могу ку-  i-суруза ни продатп чш даровати!... Де, жнви билп,  вп п свп ваши, узмпте га в п ... Али да, — досјетн  се — немате нп вп готовнх пара. Газда се љутн, вели: — Увијек cn.Mii за напаст... а л-гао мп те!  Ајле,  де, узећу га ја, кад сн баш најашно... — Добар је, болан, господар — опазиВасо. — Као душа — прогунђа Војкан. — Оставнмп равговора — велп газда — већ  да -ш платпм! ГГ посегне за новцнма са с-тола. — Впдпта, ово и нп.јс за право мој новац...  Хтјео еам га таман пошатн... Бво на! Сваку кварту  n.iahaM тп по талцјер, екупље Бога м тт, но што га  данас могу са стране набавптн.г. али не марк!...   II пзбројп му на руку за трндесет кварата кухууруза  сто и двадесет круна. Војкан гледа насом на новац у руцп, као чуди  се. п окљева сггремнти га; па пошавши једнако о   ненем премпшља. Платпвгсш порез п гдјешто још у варошп, не да  мт се nohn кућн, већ најпослпЈе сврне у господа-  реву крнму. Попајвгппе у њод ппје и наронито у њу  еврће, да се господару н е  замје.рп. Господар пази  на то н често прегледа крчмареву књнгу дужнпка.  То он, као што и другп сељаци, врло добро знаде,  а п ч н н п  м у  се право" iiit o  од господара узајмлљнн  новац трошп на његово внно, Наручж уз лптру внна  п комадић нртута, :да слађе натшје, п понуди њнме  неког варошанпна, ,што је до њега нарочпто радп  тога сно. Овај узе и једућп велп му; — Може бнти, да је ова порцпја, што је је-  демо. баш од твога пршута, дарована господару —  од твога илп од твога брата, то је све једно!  II на-  дода; — Господар, што не може у кућп да потрошн,  даде своме крчмару, да прода. — A  да што ће од њега? — опазн Војкан п  нућа варошашша п впном. II наручује даље и пцје  преко мјере, управ впно впном гасп. А кад бијаше  да платп, показује крчмару петпцу, размеће се по  столу с њоме, а неће ни по што да платп. Крчмар  се разљутп, оте мЈ је пз руке п по вољн наплатп  стари н iiO B ir дут. Па кад се Војкан уснротиви н, пкјан, еасу гр-  дњамаг шчепп га господарев крчмар за muj.v п нз-  бацп на поље. Војкан носрћућп свалп се у јаругу.  Неко врпјеме лежп у п-.ој, да најпослтде, грдећи једнако, ■ ' 'с натегом лзвуче се п тетурајућн упутп се  лз вароши. ГледаЈЈћп за њим цркоше од смлјеха  крчмар п варошки клапцп, — -  а редарп' стоје на  опрезу, да га затворе, ако буде требало, док се не  растрнјезнп. Идућп сјетп се парипа и спјена, па се повратп  да натовари. Мучи се на свакп начпн, гледа уоколо,  да му ко по.може, али штко сада на њ не пази, па,  не могавши сам да натовари, остави сијено, а napmia  празна погпа пред собом. Изашавшн из варопш престаде да грдп п мје-  сто тога поче сам са собом да говори. Застајкујућп  ослушкује звукове телеграфскдх жица, и разговара  с њпма, а ступове обухвата обпма. рукама п грли  као најмилијега побратпма. Испод сеоскпх кућа причека га PLniija, Познао  празна партша, па шпчекује. Не зна што бп од њега? — А кад стиже, упнта га, гјде му је сијено. — Послаћу сутра спна по њ — вели муцајућн,  а једва се на ногама држи. — А да, видшп, Нлија, — већ н-еколнко пута каже — што ће тн поп __ Пмај тп добра господара, па се не бој нпкога, већ  Б ога!... Плггјпној кућп логом лежи спновац му Нпко.  Од када му роднтељн помријеше, живио је пноко-  сан у својој кући. Једном, враћајућп се из пла-  нина, озноји се п у путу окнсне. Разболевши се од  тога дана, већ се нмје младогпг нп здравља на-  уживао. Сељацп говораху, да му се крв следнла,  а љекар је нашао болест опасном. Д окје гођ могао  стати па ногама, шђе хтјео остављатп своје куће;  а п сада, кад му се већ не да нп днсатп, једва. се  склонпо на молбе Раднне, да се преселп к љнма.  II стрвд Пета.р зваше га-к еебп, алп прпволи прпћп Радп, мање их је у ш и  но у етрица Петра: бцће  мирнији. Стрнц Г1етар знао је, зашто га зове. Снновац,  по евој прплнци, :-шје дуга впјека, а поеједЈЈе свој  дио п.маша, као он и брат, па кад би бпо у твеговој >  кућн, што ' наговором што друпш којпм начштопЖ  пало бп mtaibe у руке његове нлп спнов.ње.-^Ш&к  сам, на своју главу, пма већ доста, а у љега су /  четпрп сина као четири сокола. Рачунајућп на то,  спновца је у последње врпјеме гледа-о добрнм оком,  и говорпо. да не. лучи њега од својих спнова п,  погдјекад, из варошп носио му скленпцу впна, да се  у болестн окријепн. Али п брат Илија имао је нсте намјере н јаче пх  је од брата Петра j себп осјећао. Њему је кори-  стнло, што је Нпко још пз младостп волпо Радп него  осталпма братучеднма, п знао је ту Нпкпну љубав да  употребп у задњем часу. С ћхда, када.је Нпко у кућп,  бпло бл лудо пустлтл оваку лијепу згоду. Наго-  ва.ра снна Раду, да му спомене, како би од часа на  час могао зшрнјбтп, па бп добро бпло да се зна,  кому ће евоје имање опоручптн. Раде иеће нп да  чује за то: мпслп: Нпко неће лако умријетп, још  се шгје младости наужжвао, нпје нп жене обгрлпо, ' па да умре!  — И он главом да га смрћу плашн!..  Гдје је то? ~ Али Илцју пзбпвша мисао морп п не да му  мпра, нп дању, нп ноћу. Зна да је то, што прешппља,  грпјех, алп ко је без грнјеха? И у м ган осн п о ора-  нпцама п лпвадп п, гоњен том шппљу, обнлазп нх,  лутајући ио њнма цно дан. Чисто не може да схвати,  како бп могао да подпјелп Никпне земље сабратом  Петром, кад су као клин увукле- се пзмеђу његовпх  оранпца. Још бп то прегорпо некако, ал-н како да се  лпвада подгделн? Нпкпн дно сњеговпм је у једном  комаду, срце земље, п заједнпчка пм је уређенаја-  руга, па како да се открн.н комад Петру? — II кад то помпслп, осјетп у себи утпсак, као да гледа, да  му пеко сину Ради трга десну руку са жива тдјела. А једне ноћи, премпшља, што би од једннца  Раде било, п.о његовој смртн. У брата нетверо је дјеце, љути, као вуковн, а  ра:зе уларен 1т . Што бп од Раде било? Варалн би га  на свакп нанин, а ко бп могао отетл се штетама,  што бгг пх ниннли у пољу, на лнвадп п свутдје, п  .нпкада не бп мпра бнло. ...Једнога ведрога здањега дана, кад нн супцу  лед ие попушташе, Нншша се болест погорша, рекао  бн: сада ће умријетп. Илнја неће да зовне љекара,  стрешг, могао бп га нздравитп, а неће да зовне нп  попа, док не опремн свој намгапљешт посао. С'утра дан, пред рунак, униђоше у кућу, каба-  нпцама заогрнути, два новјека, пз околнпх кућа.  Ждрале н Крило надпмак д а је у селу. ■  Нпко лежп, уз ватру, под кабаницом. Над твпм  CTujii јуиац. Нешто је болешљтш, жао га Илији, ђер  га већ хватао у плуг,- па га је прлвео к ватрп. ■ Бблесицк јечи, а кад му мука дотужл, с на-  тегом надшне се на руке, п исшденим оннма, као  да нешто нзгубљено тралтн, лута му поглед по кућн  — па изнемогао опет наузначице пада. — Тешко је младу умрнјетн! — велп Ждрале  преко залогаја. А Плија велн Радп: — Ндп, снне, попу: рецн му,, ta дође к боле-  спнку, да га са Богом по.мири. — II врттјеме је! — вели Крпло, п наздравп  Нлнјп. Залажу се и пцју, п пуде чашом втша Плпјину  ткену -(■ми.љапу, ио она' неће да чаше прпхватп:  нј^дпли  бн п цуру п невјесту, алп .оне су пошле за  стоком у паппк Најевши се. п нашшши ее, Плпја, Ждрале и Крпло, приђу к болесппку. Жлрале нагие се ш а   њ и с главе' му одгрне кабанпцу. Болесник га по-  гледа својпм псшренпм очпма застењап, не.могавши  поднпјетп јакп воњ мрса, што заудараше из уста  н нзбива пз одпјела н маснога прлпашаја, одврати  главу од њега. Тада се прпмакоше и нагнуше над  болеенпка н Нлија п Крпло. — Пптај- га кому оставља — велп Илија Ждралу — па ћеш чутп. — Радн, а да коме?.' Менп' тако  рене сто пута у болест:;... Водп га, болан не бно,  као рођенога брата! А п јесу браћа... /Кдрале и Крило пагпуше се боље над боде-  снпка. — Пдамен пм обасја смежуране, вреленом  ностарјеле образе, отпуштенпх, чупавпх, прошђеђе-  лг.х бркова. Уозбпљшпе се, у један глас ушљају  болескпка: — — Нпко, остављаш лп еве твоје Радп?  Болеснпк, мјесто одговора,' зајеца д с патегом хтједе ’да со окрене на. другу страну, алн, впдп се,  сиага га пздајеТ : — т  Ипко, брате, — поновшле јаче у један глас — остављаш лп еве твоје Радн, своме братучеду.  с-тш у Нлнјину? Ннко погледа празнпм п-огдедом, усне се ма-  коше, и нешто, неразумљпво, тешком муком пс-  тпси.мше. -- Ха! Јесам- ли вам рекао? — вели Плија. —  Оставља све моме Радп, а п коме бн него ;:>ему? — Потврдпо је главом — велп Крпло. — II чуо еам: „Радп“ — прпхвати Ждрале.  ПоКршпе болеснпка по главп и с помњом ску- ш т е  кабанпцу око њега, па се наднијеше над ватру. — Још једну чашу за добра пута! — нудп  пх Плпја п налпје. Поппвши свакп своју на пскап  п руковавши се са Плпјом, заогрнути кабаппцамп.  пзпђу њпх двојпца пз ку!ге-. _ Илија сједе уз ватру, запали п — гледа у ила-  мен, а Смилзаиа, жена му, вртм се по-лсући. Пред самп сутон дојашн поп Вране жупнгп; па  своме бцјеспоме врат-впуо Илпја, чхшшн толоп, пзпђе.  п прпгватп коња. Сјахавшн, вели Илцјп; — Проводај га, заморпо сам га... Коњ се зацјенио и фрне. Поп Вране, дш; је  ушао у кућу, утледавтш 1 јунца код ватре, наљутп се  п тјера га пз куће. Јуиац код кућних врата окљева,.  окренувши се нагло погледа прама ватрн с-војпм ве-  ЛИ К 1Ш  очнма, у којима као да се т\на са прцјекором  одбл.е.скује. Жунник прпђе к болеснпку и пружа му по-  следња пред смрт. ■ У то стока враћа се са паше, овце блеје, т г  по-  гдјекоја коза вечи: и доље, у штали, пспод болеснпка,  гдје нх цура п невјеста спраћа, ч.ује се врева н на-  сртање. — ■  !раве сте жпвине! — љутп се поп Вране  на Смнљану, док очатп рамртну молнтву. — Зовете  .м е, кад болесник већ не зна за се... Живпне! Нагло, не рекавшп нп „са Богом", изпђе цз  :;yhe, п, пстргнувшп н-з Илнјннпх руку свога вранца,  зајагик и — одјури трком. До малр приспцје п. Раде, сједе уз ватру п велп: — Не би ђаво попа Врана етнгао:'бпјесан. па  разнграр вранца... штје веђБожјп вјетар... Пх! Ирпје иего се покојнн Нпко у гробу охладио,  по селу. се шапорпло, како је покрјнпк на с.мрти  опоручно своје све т т њ е  своме братучеду Радп, спну  Нлпјпну. 0 томе иослу понајвшпе жнгориле жене,  па њпхов жагор стиже и до Петровпх упш.ју. а на  прелу, пзмеђу л.удп, пзби као бјелодана пстпна.  Стрпц Петар веђ" п неДдвохохцјаше: бпће счпурно да је ИлЕја тако удеспо, кад не хтједе прпстатл.  да по полошшу плате крчмару трошак седмпне, већ  је сам кртаара подмгршо. А јело се и пило се до милс  воље. Код последњш; чаша внна, чисто се забора-  впло инјућп пх, исиитп их за иокој душе Нпкнне. -   А Плија је каматар :  да није нмао свога рачуна.  не би се бпо тако нстрошно. Па н комшпје веле-  кога су онога дана впдјелн у кућу унпћн и нз ље-  изпћи! Што су њпхдва крпшомкод Плије радплп? II прешппљаше шта да учпнн. Одлучп да пође-  газда-Јову, да с -е  с њттме посавјеттде, јер без :io—   ваца не може се нп у цркву. Газда Јово, кад му Петар, нћшавшту га у ду-  ћану, шапну, да пма нешто па самл да му каже —  уведе га у ппсартшцу и за собом затворп враташца. Петар му потанко псприча зашто је дошао, п  нагдашује: — Менп је, онако мн дјеца била здрава и ткпва,.  сто шута рекао покојтш Нпко, док је боловао, кад  бн му патукнуо, да су љему мојп спнови што му  је п Раде, н мидн му таман као п оп: па је лп мо-  гуће, да је на самртноме часу оставпо све Радп?’ — А којп су бнли сведоцн? — jnnrra газда. — Веле, Крпло п онај чанколпз, Ж драле... — Свједоцп нпсу спгЈфнп — опазп газда. —  Него чуј!  Ставнмо да Нико — као што по свој прп-  лицн п није — оставпо свога имаља никоме. Кому  бп по закону прнпало? - — Прппало бп нама двома браћп:  менп и Плпјп..  удатој нам сестрп, дједу п бабп по покојној му мајци.  Тако мп рече бпљежннков штсар. Чудо,.  а оно дво.је-  старпх, мисдпм, о томе н не сања. Газда Јова ее зампелн. Ппце му ее уозбпљп и:  са углова усана постаде трага намјештеном осмцјеху:  продужпло се п подвојак јаче се отиустпо. Газда познаје добро браћу Смнљанпће, чуо је-  и за оца пм, покојнога Раду, којп је бпо, убпвшп,. ралп преорања земље, некога комшгдј, едметн.уо се  „у хајдуке п побјегао у Турску: тамо је и погинуо.  Говорило се да се ча хајдуковања са најстарнјш  смном, Плп.јо.м, Састајао у планпнп, у пећпнама. Спн  -м у  доносио преобуку п што му требало н прпхва-  ‘ тао хајдупкп днјел, пгго га отац кућп по љему слаше.  По љеговој с.мртн, браћа се не слагаше за дуго, и на  ■брзо раздцјелпше пмање у три днјела. Познаје п земље и ливаде: срце земље, суче-  љују са земљама Ружнћа п Вујића, које су с-ада с  малпм све у његовпм рукама. Прем!ппл>ајућн о Никину днјелу — мисли: — Неби бнло добро да цпо западе Плију; Нлцја  'бп с тпме ојачао, а Петар је задужен до грла: све  пмање небиму за дуг залегло, а п податнцји је и  поклонптнјн од Илцје — лако ће с њлме! А лако Пће ii са опоруком, гдје улазе као свједоцп на са-  мртпоме часу Крпло u Ждрале. Спгурно покојш 1  Нпко пцје опоручно никоме ништа. Познаје он сељаке у опће,' а познаје и Плцју:  похлепан fe за земљом, потурчно би се за њу. Док газда размишља, Петру бјеже очп на же-  љезну касу „верта 1В1 0вачу“:  како је впсока, чврста:  колпко талијера мог.ли би у њу стати? Па му памет  мутн ciura пзмрчепе харткје, растркане по големоме  ■столу, п дебеле,.  увезане, трговачке књиге. — Сигурно noM M &iii — и моје је име неко-  •лпко пута у' њнма уппсано; впше вриједп ова пр-  двава х'арти;а од цпјелога нашега села! Зашто' смо  мп жпвп ? Нудо! Па му паде поглед па пзбљедјелу српску тро-  \ ббјну заставу еа грбом, што.је над газдлнпм столом;  'т а зд а д е  бпо, давно, внсоко у зтгд -прнбпо за же-  ј  стокнх борба Срба п Хрвата.- Повшпе ње, у углу.  1  паук разапео с-воју паучпну... — Слушај ме! — трже га пз мнслп газда —  Ирпжакип се блш-ке, да. тп -  кажем што треба да I радшп: — Купп сестрин дпо, п опај дједа му ir. I  бабе по најци... — Немам. господару, новаца... — Чекај, будало! Не наглп! Кад погодиш, — а ,  гледај погодптп за мадо — ја *hy тп датп новце, само-  треба да радиш паметно, да гое нпко не ос.јетп... Петар окљева п нешто прогунђа кроз зубе... — Што си забрпнут? — Што је? — А што hv ја вама? — Ншпта.!... Кад купшп оба днјела, продаћеиг  пх мешг за исте новце, а ја геби муштулук од два-  десет п пет талцјера... Tir нпшта не рпскираш... — А.тп ј.а. се нада.м за мадо кушттп... Оно се-  пе разумнје у посао... — Толмко боље... — Газда, чујте — мален је мупггулук!... Прп-  макни! — Впдјећемо, болан: што цпганиш? Ако учпншп  добар посао, даћу вшпе, п до педесет талцјера...  Је лп поштено?. Сјутра дан пошао је Петар у друго село. да.  походп старце: дједа п бабу: пстога дана пошаб је-  II сестри. Опрезно, тек је натукнуо. због нега је до-  шао н казао пм, да настајнп нетвртак, нефасвено.,  прије ручанпд доба дођу у варош, — а доћи ће за '  своју корист. На лрви мах сестра је којека-ко тдбацпвада: :   новјек јој није код куће већ на радшп, а без њега  тешко јој се одлучптп. II старцп еу ко.Де-балн, су-  тпвајућж да пм- Петар не бн поставпо ступггцу: шце-  му пуно вјеровати! Ппак еу -се одлучпли, бпће н а.  опрезу, п у че-  твртак — дош.лн су... Петар пх дечекао п уведе у   дућан. Напојп пх ракпјом. Па u.\ поведе кроз чар-  шпју, тобоже у шетгву. — Вво — љутито велп — ја ћу кутштп ваше  лдјелове; знам да бацам новац на п.ут — и уставп  се, — тамап као да га просипам по овоме путу, по  којему идемо... Али воља ме гонити се са Илијом;  неће HiTO је нампслпо!... И кад очевнну дијелнсмо,  вараоје... а сада, брате, отима... Неће, Богамн! Та  ва пиат Краљевић се Марко потурчио! Свриуше у крчму. Петар од крчмара наручп  меса п внна. У нечем преко -залогаја премпшљајућн, залажу  се полагано. Петар је .јутрос све уредпо. Узео повац  код господара. — Треба да виде новац, рекао је газдп; —  ■бпће лакши посао! Iloirno је са собом од куће двије обнлате суве  крмеће печешгце: дароваће једну газди, а другу  ■биљенхникову ппсару, „Шкривапу“. Помоћтг ће њему господнн Ткрпван, ннје шу-  пља глава-; што он урадн — онако је, неће њему бп-  .љежник у очп ударити. А домишљат је враг! Док  је  бпо опћиискнм чаушом, био је срећне руке осо-  бпте код састављања- утока на 'старију власт, ушум-  ским прекршајима. Ако је сељак био осуђен на пет  круна глобе, придодао би броју пет једну ништицу. — Што је то!? — чудио би се сељак. — По-  м о з ј г , Васо, ако Бога знаш! — Уло-жпћу за те уток ir не плаћај мн нп паре,  док не видпмо шта ће етарпја власт.:. Има, болан,  п тежих од нашпх! — рекао бп Васо, осврћу!ш се.  да га ко не 4jge... Редовито, након неколико времена, Васо саоп-  ћује човјеку, да -је старнја власт лшажила уток и  умањпла глобу од педесет круна на нет круна... II  тако без икакова-труда добно .бп своју наднвду... Петар га јутрос, кад му печенвду донесе, молн  да му буде прп руци, нека не окљева нн мало, већ  нећа; пође на сул, да потражи честнце. Може он с-ам саставнтп писмо, па, кад буде све готово, дозваће  ■биљежника, да потврди. — Тако мпслн — велн — ir гоеподар, газда  Јово... п поздравља те... Петар се првн дпже и погледа па друштво. — Врпјеме- је да се пође — велгг, rr помпслп: — ii онако пх је вппо добро прихватило!  — Ку-  ппћу ваше дпјелове, само да могу Плпју гоиптп... — Однпјеће мевраг, али нека— парбаћемо се... — За парбу тре-ба новаца — опазп старп, мо-  тајућп нешкнр око главе. — Пма новаца, дједе! — повпка Петар-и, пз-  вадпвпш кесу пз њедара, просу новац по столу, п  прије но што су старцп п сеста моглп га сагледатп,  покупп га брже боље, туртг у кесу: н држећн је у  ;)yn,!i њоме звекће... — Ајдемо !  Пдите са мном! Пођоше за њим. Преко варошп Петар пх држн на оку. н једжако  рцјечпма пх обасппље. Уљегавшиу бпљежшгтау ппсарнпцу, Петар каже  пис-ару рашта су дошлп, старац потражн столнцу, а  жене п]шслошга 1е се уза зпд. — Добро је, учиппћу како желпте — вели ппсар  уозбнљившп се. II пребпра бпљешке по острпшцпма хартпје. Па,  с-јевшп, држећпперо у р.уцп, гледа у Петра. — Немој ппсатп — опазп баба, — док пе чу-  јемо што даје... — Ја одох! Нема овдје мога човј-ека — сјети се  изнебуха 'сестра Петрр-la, угледавшп перо у ппса-  ревој руцн. — Господарица сн да радшп што те воља —  опазп ппсар. — Алп... — Ево-пара! — прекпде Петар — Ево пх вама! — н уручн ке-су писару. А ппсар, озбпљно опоменувшп их, велн: — Кад су новцн у лојим рукама, нема преваре...  II насмцја се. — А да! Да вам право кажем: Петар  купује мамка у врећи... Ја не бп, алн свако је го-  сподар од својпх пара! Старцп п сестра слл-шају. Помпслише: ако бп  Петар и преварио, неће закон, а ошг се пуштају  човјеку од закона у руке! — Дакле. што сп одлунно датн нм? — уппта  пцсар. — Колпко пптате'? — обрати се Петар к њпма. — Колнко је право! — одговорише с-ве троје  у један глас. Петар са стола узе.кесу и пзвадн пз ље не-  Ko.iiiKu банака, раз.мота их и бројн. — Ево десет десетпца — велп. — Ево пх, гле-  дајте како с-у модре... Ко ће пх‘ ? Старац се днже са столпце, а и жене се при-  макоше. — Нове су — опазп писар. Часом ћуте. — Дајеш ли то за мој дио! — прекиде ћу-  тање етарп. — Јо к!;... Гд]е је то? — преврну Петар. — За  сва трп дцјела дајелг оволпко. Старац погледа у Петрову сестру. — Што- ti;  урадшп, дтеде! — пзрече .она, је-  днако у дворшцп. — Мало је! — велн дјед, п претвара се, као да о нечем мпслп. - — То- вам је, као да сте на путу нашлн — опазп  ппсар... Дакле, погоднлн сте се, a'? — Лекај.!;— апростпте на којој сте — пресјече  :  старац II завпка: — Нека даде свакоме по двадесе п пет талпјера равно ...... Нека смо свп једнацп! — Нека Јбуд-е како хоћеш! — прихвати бесједу  Петар, бојећн -се да старца баба не преокрене н  пружи дједу руку у знак погодбег — Треба учшштн два писма: једно за старцје,  а друго за сестру — опазп писар. Н, уозбиљивпш се, даже се, па им велп : — Дакле вн продајете Детру Смпљашгћу по-  којнога Рада ваше дпјелове оставштине покојнога  Нпка Смиљашгћа: n то свашГсвој дио за двадесет  ппет тал 1 1јера. Јешитако? Добро је! Нди, Петре, јави  се бпљежнпку, наћп ћеш га у штпошгцп, пгра ка-  рата: нека дође само час... Петар оде, а писар опет сједе п ппше. Писмо већ је бно по формулару саставпо, тре-  бало га само испунптп. А попушгвнш га, дпже се  п пође к прозору. Јави се двама свједоцпма, што, по  савјету газда-Јова, чекаху да нх ппсар зовне. За н.пма стиже и биљежник и Петар. Бнље-  жнпк -'bV T ii се, што партнју мораде.  прекпнутп:  још  мл' се карте по главп врзају. У хптњи слуша пнсара  н гледа како новац дијелн старцу п жеиама. — Ухвати заперо! — велл прво дједу, па бабп.  А кад сестра окљеваше да прпхватп за перо, на-  љутн се. — Немам времена дангубнтп! — повшса на љу,  II жена, у страху, дрхтећом руком, поставп криж. Дјед, баба и сестра пођоше. Сестра п на улнци  још држи новац у руцш Ишлн су чаршпјом донекле  заједно, па старци у свијету пзгубшпе Петрову се-  стру с оч 1цзг  и не поздравпвпш се с њоме. Бпљежник оставши са Петром, рачуна тро-  шкове двају ппсама п, срачЈшавшн, велп: — Прпстојба, бнљези п друго... за писмо, склоп-  љено са старцнма, пма да платшл четрдесет н осам  круна, а за ппсмо са сестром тн четрдесет и једну  круну. Петру се учиип превшпе. — Чудо је! — велп. Да још једном дођемо,,  оетаде сва земља за вас! — Тако је по тарифи, по закону! — сдеже  биљежник рамешгма. — Знам ја, наст вама!... Баш то је зло, игто  \ }е по закону !  Свугдје веле: по закону. А закон нас, ево, гулн до Бога!... И ето, не можеш закону по-  бјећп... И бројећи 1 0» ,  велп бплзелшпку: . — Чудо је ово, да је и no вражјем закону! Једнога ведрога дана, љети, јутром, враћа ее  Раде у планпну над селом, да ирегледа остављена  говеда п кобилу, Весело одмнче узбрдицом, да, прије  него сунтде одскочи, дохватн се планинскнх впсова. Горп, у плашшп, осјећа се лакшга! н слободнп-  јим, а н за неколпко дана враћа се кући чилдји п  гојндјн. Иекп дан вратпо се пз плашше прдје одређена  времена, нашао је за то коју му драго пзлпку, а  вратпо ее раздраган мншДву, да ће у кућп наћп мушко  чедо; предосјећа да ће бптп син. Могао бп ce’nahn  свакога дана: већ давно, по оиажању комшпница  Божица је затрудгБела. Стдже до колпбе, узе кључ испод стдјене, гд^е  га бијаше оставпо, н унпђе у кућу. Разгледа се по  љој, да впдп је лп све у реду што је оставио, п  одмах пзпђе. Сунце је одмакло, грпје, али нема припеке.  Раде се не ocjeha заморен, тек што iij' се образп  заруменпше а по челу осуо се лакпм знојем, јер  узбрдицом ншао је махом као п равннцом. Гледа на свој шум*;кп одгојак око колпбе, како  лијепо напредује. Бујан је н зелен, а отац велп да  се сјећа, кад је ту голет била. Сунце шуму оба-  сјало, да вршцп младнх буквпца, 'рекао. бп, упалили  се по њему, у прошарпцп, пспрекргптале се пла-  ветне сјене п мпрно опочнвају на меком бакара- _ji a.  у ц ii 3 5 - 4 ?  | стом сушт-ћу. Tjs у прошарпци, за љетннх, попо-  лневнпх- ожара, Раде са стоком пландује. >'путп се ПоПанпном равно к јамп, гдје још сни-  јег лежп, да се напнје воде сњежаннце...Уђ:е у јаму  и пзвадн комад сшгјега, поставп га на нагнуту плочу.  као што је п до сада. радно. На сунцу сннјег се  топп. па испод сњежаннх капаља подметне гуњац,  -острмп га ii чека. док се наточи. Чекајући мис-лп на  жедно благо, а oco 6 1ito жао му кобнле. Локве, гдје се водапзмеђу стијена сакушља, без  мало пресушшне свугДЈе, па сада п благо мораће се  појнтн водом сњежаннцом. Увијек љетп, кад суша  затегне, панебму на памет п чудп се, што ни оп-  ћпна, нн влада/нп нпко не посаградп локава по  планинп, а тако је лпјепа п пуна траве ова пла-  ннна, чпсто разгаљује п жпвину п човјека, па је  штета, што је без воде. Жедан гледа у капље, што на гуњац падају,  ii жао-му сваке што сукно прпје и.ога поппје. Тако  шпчекујућп нпје нп опазпо иза с-ебе. Зћаше — Раде! — јавп се жеца. — Добре лп сам среће,  жедна сам!... Раде се окрете п зачудп. До сада ппгда јо још mije впдео у планпнн,  а ријетко је внђева п у селу, од када је одбјегла  н за другог се удала. II ако је јак и господар од  себе, ненаданп сусрет збунп га — п застиде се. Н тттттта. не одговорпвшп женп, подиже гуњац,  naiiii се, а оно што остаде пружи њој. Жена iicim заостало на дјчпак. — Фала тп,Раде,као да сн ме и вппо.м напојпо!... — Што ћеш oBjje? — ушгга је Раде, само да  нешто рекне. — Сада сам, болан, стопањпца:  умрла ми  ■свекрва! Ћуте, а, вндн се, жена бп разговарала. Алп како започети? ' Одбјегла га, док је Раде лудо дијете био. Била  је прћијаншца, па је i-вегов отац, Илија, договорно-  са њеним оцем, довео своме Ради, к;ад м .у т  ,је тек два-  наестак година било, и легао га с њоме, бојећи се,  да је не би ко други прије њега одвео. Маша је већ тада била .јака, бије.сна цура од  каковнх седампаест годш а, жељна момаикога мн-  ловања. На опи бно' би рекао, Раде се већ замом-  чиО; н ако нема још пуне снаге, напредоваће: прп-  мш гае сваки дан, а „ко се нада, није гзгадан“ ве.тп се. Али се цура превари. Прве ноћи Раде је се није дирнуо; стпдљив,  одмпцаше се -  од ње. Послије, ослободпвшн се оче-  вом шалом, у којој је било п збиље, за дугих зи-  мљих ноћи, купио се око ње, миловао је, али није-  имао снаге да је савлада, и цурп се чнњаше да  тетоши Раде око ње као днјете око с-воје мајке,  И днје-те, замор 1Гвши се тек наслућеном страшћу.  подметнуло бн своју руку нспод њене масне, плаве  косс,, чиј воњ сјећаше на мнрис меке, нспране  вуне п — тврдо би заспало. Залуду се цура сваке ноћи труднла, да сврјим  цурским бијесом успламтп у њему момачку ватру,  топао дах... да, са забреклнм заједничким снагама,  кад се двоје најаре, како је она то у гоњању са  јакпм момцнма осјећала, костн пуцају. Алп јој бијаше све утаман! II цура.днзаше се  сваког јутра пз кревета незасићена, заморена и  зловољна. И једнога дана, не рекавшп нпкоме нп  ријечи — одбјегне га. Илија тога јутра опази да. је нестаде п похпта  за љом. Стпгавшп је у пол.у, вели јо ј: — Врати се, Машо!  Удараш у образ менн н  Ради... Куд-си накастила? — Својој Kjihn __Не. могу даље нздржатн ___ Што ће мп лудо дпјете? — Не будали, жено!... Раде прнмггче- евакога  дана... Оно је моје дпјете! — Хтједе Илггја да Жашу  наведе на шалу. Алп Маша не марн, већ оде сво-  jiiii путем, а нза неколико дана поведе је друтн,  јачп момак својој кућп п.вјенча се е њоме. — Оженио се п ти, Р аде?... — претргне ћу-  тање жена. — Знаш, да ј есам... ■ — А пмаш лп дјецсМ — На иуту је — насмнја се Раде. — А тп  мншљашс да нећу бптп вриједан. — Не велнм ј а . .. Око њих је тшцпна, njge се само зујање леп-  тпра п баја што их сунце будн: оно ,је већ осво.јп.ло  п долове у плашши п завпрује чак под лптпце. Осјећа се распјано чр-ство самоте и простора. II њпх двоје, што у селу п не јављаше се једио  другоме, осјетшпе се у мислима блпзу, као да међу  њпма до сада нпје нпшта друго бттло до склада п  љубавп. Раде погледа у сушце. — IL 'U 'M , Машо! — Са Богом^Раде!... — поздравп жена п на-  дода :  — Напојпћеш ме још гдјекад, кад ме пут на-  несе.... — А што не би?. Раде унути се попрпјеко планпном, да потражи  благо: газн цвнјетну гу.сту траву п за њпм не остаје  траг, као да је се не дотжче. Зампшљен је, нешто га копка, осјећа; отпма  се, алп нпје вајде крптп: ћГаша му сс врзе по па-  метп... II осјећа воњ њене главе п чпнн му .се да  впдп оно њене коврчасте, плаве косе на затиљку,  кад се бпјаше сагнула да rmje са његовагуњца. Дође  му одједпом, па се чудп, што је не шчепп за врат,  кад > :у бпјаше на дохвату;  ваљала бп му, — осј ећа ее 'U H ) као игда. А не жош  ксвојој трудној.жени,  кад би он хтјео... па,премишљајући,као да се каје  што се не окористи овом лнјепом згодом! Сада га мори жеља за. њом, таман као неко  вријеме, што га моријаше, кад би се, ојачао, у ноћн  сјетиоље — немирне, најарене, какова бнјаше, док  је с њнм нејаким лежала. Посдије, сјећајућн је се,  кпњио се као и она негда, н тада није ни он као  ни она знао, куд ће својом забреклом момачком  снагом. . .  Па гле чуда! Код своје жене -бијаше је  као заборавио, а сада опет пробуднла се снажна  жеља за њом и, као негда, морп г а ... II жао му, што је до сада осјећао њену снлу над  собом; цурио се пред њом као пред попом Враном.  А веле људи, дође му сада на памет: да је поп Вране  држи за се. П  жестећи се, чини му се да је љутит  на њу, а сретне лн је други пут, неће водпти шале с  двоме... Да, негда је нпје смно у очп погледатн! ... Нашавшп говеда,  и кобилу сагна пх Раде  ближе колибе и, испустан, лута планпном. Сутра  дан пробуди се жељан за женом и кућом, али ппак  тражн нзлику, да још у планини остане. Дуг је дан.  етнћи ће и кући. Сјетп се кобиле: бпће жедна. А сада му је кобила драга као очи у глави,  ждрпјебна је. Нада се, ждријебе ће се у оца умет-  нутн, а отац је царскн хат,. најљућп и најкршнпјп,  што Може бити! Потражи кобилу и, нашавши је, зауларп де п  поведе за собом. Изнесе нз јаме, као и јуче, салеђена снпјега п  пр.ставн га, на нагнуту плочу, над пиштет, п чека  да се вода сакдши., Немирно погледа на ћве ■  стране, а кад опази  Машу, гд]е прама њему иде, чнсто стресе се .и нешто  заигра у њему. — Машо! — Раде! — Опет се састасж)... — Па да, кад се тражпмо — осјече жена. — In-ihe да је тако... Жедна сп?.. — ПптнМу ii3 твоје руке, да п шгјесам. — Дражшп ме? — рече .он живо п чисто је  погледа. Она сагледа у љегом узпгранпм очпма ватру  и вол.у као нпкада до сада. — Пх! — помислп:  човјек је! — п прнмаче се кгвему. — Што he тп кобнлетпиа? — ппта га. — Напојићу ј е . .. — Другдје има воде за њу... — Нпје м м  радп ње већ радп ждрцјебета... Не  видшп да је ждрпјебна? Три пута сам је водно...  А хат, као Бог гасално!... Хране га добро, бпјесан  тп је, те п чно, не морн га труд. Надам се, бпће  ждријебе добро. — Не појпм ја њу радп ње, —  ради ждрпјебета — велим тн... Говори жпво, заносом, узнграним очима, што  подјекад као бљесак засјакте, а звјшп  му глас би-  стро и једро, док другдје на око мпран је као  земља. Маша се чудн, што је данас поводљпв н раз-  говоран, п уносп своје плаве очп, опвнчене тамннм  обрвама, у гвегове граорасте дугпх трепавица, што  дрхте гледајућп у њу, — Падмјмо се — ведп Раде — па да напојпм  кобнлу. Једно до другога полегоше на земљу п прп-  легом напшпе се до воље. Раде на.по.јггвшп н кобилу, сатјера је увбрдп-  цом: гледа часом за њом, па, окренувшн се Маши,  велп јој да сједне. Маша послуша, а п он до ње сједне на цвп-  јетну траву.- Часо.м ћуте, као да сабиру своје мнсли — н  крншом, у двоумпцн — згледавају се. Раде ocjeha  се јачи.м п слободштјнм него нгда. Још од јуче сјећаље на Машу из' детшвег доба  сазрцјеваше — н заметак, што га у себп носијаше,  разви се наједном и букти пламеном страсти н над-  јача стид п етрепњу. Маша гледајућп га у очп, ocjeha на себн ње-  гову снагу и муптку еплу, и дође је воља, да се  тој сгши подвргне. Раде леже потрбушке на земљу, до њеннх ногу,  налактпо се и гледа у њу. — Машо! — вели јој — што ме оно осрамотн...  Оагрнјешила се, што одбјеже лудо дијете... Члпеш,  бп ли сада бјежала? — Не би! — одговорн жена и насмнја се јако,  разуздано... — Не би! — ноновп. — Жељна сам  -знати, што бп сада урадило оно лудо дијете; би  ли се око њега кпњнла као негда... II говорећн гуши се од смијеха. — А ја те, поред Божице, бијах одбацио с ума,  алп, чуј!  јуче чисто као да си ме чарком опчп-  нила, ушла сн мп у вољу,. па никако да одолим...  да.се отмем... једнако р г ме к теби носп!... Хтје-  дох ићи кућш женп, знаш ... Алн ето, што бих тајно?  потражих тебе... П  нађох т е ... —  Бпљо са срећом!... А што ћу ти ја? — Што и жена — одговорп Раде п пспру-  ждвшп се дохвати се њена живота; — Да се мп-  лујемо! — велн јој. — Да ти се осветим, за пнат,  да! Их, слатка ли је туђа жена!... Да се милу.  јемо, Мапго! — Ко нам брани? — шапну жена савладана.  унесавшп своје помуДене очп у његове п тражећн  дрхтавпм уснама, његове бпјеле, чисте зубе... II A У II II 41 II подашпи ce сластп уппљи свој помућеци по-  глед у његове опи... Раде ј-е ппак то.га дана по подне пошао кућп,  • i вратпо се друрога дана у јутро. По договору с н.о.ме, нађе Магпу код колпбе.  Оанојпо се, јер је нахом пшао, у хитњн Hirje Нп  •гуњца, опточена скерлетом, са себе с-ншшо. — Прославићемо данас свадбу! — велп Машп,  док је до ње стпгао п, угватпвтп је за руку, по-  веде је собом у колибу. — Увео сам те, да зпаш гдје ћеш доћн: тп си  •овдје моја. домаћпца,' пноча, друта ж ена!... — А  ктд тп је човјек? — уппта је, — Пошао је у варош. — Мора да је будала, — Нпје, већ гледа свога посла. — Нзпђимо, нешто hy те пнтатп. — II за собом  повуче врата од колпбе. Упоредо упуте се планнном. Раде ннје спртпо  торбе, па га Маша ппта што ће с њоме. — Нека је на менп — одговорн он замишњен. Па се окрете прама љој: — Бога тп, кажи мп, је лп пстпна што веле,  да поп Вране њристаје за тобом? — Је п — нпје... ' — Кажл чпсто! — Похотан је на жене, п ако је свештенпк, а  друкчцје му нцје мане... А кад ме шггаш, право ћу  тп газатп. "Ouora часа, кад нас вјенча, зовну мене  гори, да ће мн датп госппну медаљицу на успо-мену.  Предаје мн је у хнтњп п — пољубп ме трппута,  велп: као сестру... А сје-ћам се, пзгледао је као да  ће заплакатп... Послпје, кад се састасмо код цркве  нлп у путу, чпстом впдпм, да му на одмет не би  бпла! вндим зампчу му очп за мном... Алп пустп  крају, не пптај! Hrije м;г нп у вољп, внсп мјт пбд- И  В  0 Ћ  II П  II К  П 42 војак као у вола... а куљ ав... Ха! — И надуши  се с.мијатн,.. — Ма збшва, — опази — што he  оно месо на њему, што не треба?... Раде-умуче п иде напријед, попријеко плани-  пом, хМ аша нде за љпм п гледајући у његове с-топе,  чудп се, што цвнјетна трава за његовнм стопама  пе .остаје погажена. Раде лагано корача, окретно прес-каче преко-  стијена, а иодјекад окрене .се прама њ о,ј и пита је  да ли се заморпла. Сгигоше у букову, стару шуму. Раде надвпрн  над једно суво, шупље дрво, што изгледаше као  какова старннска, порушена кула. ■ — Овдје сам се — велн — један нут, у 'ову  букву, сакрио. Јееенас нечпја двпзпца негубила се  у моме стаду... Впдпм ја: чобанн гледају згоду,. да  је макну... — Е нећеш, мнслпм..-. Два дана стала  је у буквп сакцнвена н док се пружила згода менп  и једноме моме др.угу, иоједосмо је, с малим, сву  у један дан!... Прешавшн драгу, (тупише у кршевнтн пропла-  нак. Маша не пита куд he, већ бесвјесно пде за  њпм; прескачу с кука на кук, а уетавшне се под  главнцом од са.чих. впсокпн стијена п лптнца, нзмеђу  којих расте внсока трава. — Тп не знаш гдје сп? — велн Раде с.мпјућп  се. — Загрпјала се, а? Чекај, сада ћеш се олладнтп...  Иди само за мном!... Обгша рукама одгрне гране једнога дрвета на  дохвату. ■ — Сагнп се — велп јој — и, ухватнвшп је за   руке, повуче је за собом у пећпну. .  -  -  >'н\тра је тмнца; на првп мах не впдп једно  другога. Маша се прнљубп боље уз Раду, — Впдшп — велп јој он — овдје се може са- крптп сто љ удл:. овдје сам пекао иа ражљу ону  двпзнцу, гледај трагове ватре... У пећпну се купе-  чобанп, једу украђено месо... А погд.јекад п цуре-  гонају, ако која до руке дође... Што- не би чобатпе-  урадпло? — Охладно је — опазн жена. — Нзпћемо одмах, али да тп кажем: овдје је-  моје царство!... Гледај, гаиаране стијене, гледај, за-  леђене комаде, нзгледају, као глава цуре, дцјетета,  живине:... чујеш лп како вода доље отпче? Чудо!'  Нпко не може до ње... До салеђена сшгјега може-  се... Хоћеш да тп донесем комад? — II ја hy с тобом!... — Заморпћеш се!... Ухвати је за руку п поведе за собом. Зађоше у тпјеснац, па се веру између стпјена. — Вндпш. зими су ове каменнце пуие воде —  прича јој. — Причекај! — н пустпвшп је ,.  потражп  шибица и о беневреке уналп двнје на један пут.  Посвнјетли... — Гледај овај.  камен, -  бп лн рекао: вук је из.  планнне! Пма тога сила по пећпни, али ко би све-  опазпо? Требало би бреме луча... — Машо!  — впкну пзнебуха, нз свега гласа, а.  јека пз пећпне одврати бистро пгласно: — „МашоН. — Зовни п тп! — Раде! — повика Маша, а јека одговара. — Внднш, кад је човјек сам, може собом да раз-  говара.... Разговорна је ова uehiiua! Олутиај даље,  као да нешто јеца... Дубоко је то доље. Тп се стра-  шшл? Не будалн: са мном сп!... Вода. је то: про-  тиче... А Бог зна гдје. навпре? Раде дохвати комад салеђена сннјега, и, једнако-  држећп се за руку, изпђоше из шппље. — Да ручамо — понудн Раде п распртп се..  Па ставн гшвац под нагнуту плочу, устрми га п тледа како се снијег топп. За тпм извадп.пз торбе  крух н неколико груда сира н скленпцу ракхгје. Редом напише се воде са острмљена гуњца п.  посједавппт, залажу се. Раде је раздраган, весео: — Видши — велн преко залогаја — овдје у  ■селу нешто мп није по вољи: петљашца са попом  Враном, парннца ради дпјела покојнога Нпке... —  л  као сневеселн се. — Али манпмо то! Де ти при-  хватп боље!... — Пусти, разговарај!... слатке сн бесједе... — Нема међу нама дуга разговора... Чпсто  код тебе осјећам некакову сласт у"животу... т1удо  Божје. како је ово пзненада надошло; нотегла нас  :крв, е, ггнје друкчнје!... Вндшп, стид ме рећи: јане  ме ум носи к теби него к ж енп... Ма нека п жене,  родиће ми сшта! А да, за право, жена н није за  друго... Па, нашшшп се ракпје, преврну: — Је лл тп жао, што. немаш дјеце? Нероткш-ва  си, шкпрка; а веле да су штнрке љ уће... Може бнт’,  ,да је и до новјека — п јест човјек ти некакова рђа... Маша, док Раде говорп, мислн: како је зано-  шлдгве, отворене бесједе, ко бп то негда бно рекао... — Машо, што сп се зампслпла? — п обујми је  ■ око паса. — Де, тп !... — Впдшн, ја гдјекад сам о свачему мислпм...  л а мтг чисто памет стане. Не знам радп чега бранп  нам -закон п поп оно, што нам је најштлгде? Довео  ]а Божпцу; задовољан ја, задовољнп,  моји, задо-  вољна она — па утаман све: поп пзврнуо се на ме,  као да сам му оца убпо!!.. — Веле, да ће те тужптп суду... — Нпје већ на суду као прпје, не зарезује idi  ‘се св’ ака... п суд је сада за иас .бољп од њпх! — опази Раде с лтзјерељен. — Ппј, Машо, ракије —  сјети се и иаздрави јој. Па отравшн руком уета н, погладнвшп мрке-  наусиице, пољубп је: — Је лп тп mikio .? ... Љ убплпте овако жасрт-  љпво твој Марко? — II говорећп плахо,. раагјаио, на-  срће па шу. — Је дп нам лпјепо?... Што велиш? Маша не одговара, отупила је велшса, непска-  зана сласт... Насмцјапа, гледа му право у очк, н руком га  придржаје, да не пзгубп с впда тпх оппју... II спо-  јнше се погледп и у сластн пзгубише се... — ПТто велшп, Машо, запопа? — примирхшши  се, пнта је, а п не чека одговора. — Ашто велпш за  мога господара,' газда-Јову ? .Не могу нп онп да ж п в ^   без тлћјпх жена, а пама бране... Iia нека бп и то.  алн даиас друкчпје мклују?... Менп се ове чгаш  да су нам онп душманп. Пуче M ir од неко доба пред  очнма; чпнп мп се. ко .мксле: — радн, штедн, мучп  се, алп не за се, већ за нас... Право хршпћапи у   црквп пјевају :  „Господп подај“ !  „Господп подај-1 ! .   — п слатко се томе насмцја.. Па погледа на сунце::  —.  Ајдемо, Машо ! Дпгоше се. Раде сручп све у торбуп, упртпвшн  се, обујмн је око паса п вели јрј: — Овако г.емо иланжном. II обгрљенп газе цвптетну траву. А сунце је већ освојнло п долове, н драге, u  лптпце, п њпх двоје загреја н знојем осу, па журе  прама старим буквама, раширенпх сувпк грана, ш то>  пзгледају, у сунцу, 'као 'чапорцп грднпх птичурина.  Под н.нма заморенн траже х.дада, љубе се нспод  тпх сувих грана, којим је суђено, да угнну ондјљ  гдје су н одрасле —  у лцјепој, цвпјетној планпнп.... На.суду Илнјипи сведоцн, Крпло п Ждрало,  на вратпма, прије него he упићи, шапоре п до-  говарају се: п не пс-казаше пред суцем онако како  Је Илцја хтјео. Врљају у бесједама, а вјештп су:  боје се да нх с-уд не 'уловд у лажн. Па по срнједп  је н газда Јово, ннје за нпшта његов надстојнпк  Васо око њпх облетао и плаћао вшго, а п ЈЈетар  их је частно, па nehe да се нпкоме замјере. Суд  најпослије унпштп оноруку, као незаконпту. Еад  ствар бијаше нзведена на чпстац, газда Јово по-  зва Петра н, -  прама погодби, склопише нову по-  годбу, по којој газда купује све дпјелове од Петра,  купује п његов дијел, пдаје, преко зчљављене ци-  јене, приде. равштх педесет талпјера. Ову he своту  убиљежитп на Петрову рачуну, на њерову корпет,  а за друго прпчекатн he га до боље згоде. ...Илцјн се душа кпдала, кад дознаде за про-  дају. Неколнко ноћп, лза првога сна, већ не спава;  мпслн што пма да ради, да се земља не дијели.  Дању обилазп поље п лпваду, особито, замгппљен,  на лнвадп застајкује... Покошена. је, а нада се о.би-  латој отавп и, чмнп му се, да чујс цпку кос-а п гледа  мјесечлном обасјане, своје косаче, како испред њпх  цвпјетни откос пада. — А он пх впномпоји, да по-  журе. . . И са другнх лнвада у топлој ноћп чује се  цнка ii долазтг људски жагрр као пз јата нгдралова;  .док узмакла ријека мирно тече п не треба пзуватл  се, да се преко газа пређе. Још иа лпвадп лзбпја  трава, још нпје све дала, а даће. II опочпнуће 3ii.\iu, као л он, да опет на љето  пода се косцима!... Алп, ако га закон примора да је на комаде  дпјелн, да је клда?... II код те помислп опет му  се представп жпва слпка: чцну мтт  се н тешко му  је, као да ко трга- Радпну десну руку са жтгвога  тпјела... Послпје неколико дана посла газда свога мад- стојнпка Ва-су, нека селом пронесе- глас, да бпгазда  купљенп дпо покојнога Нпке продао, да пспита  што he људп на то, коју би цијену ударили. Васо  нде од кућ(' до куће, хвалп земље п измпшља цп-  јене. Велп, п куне се: нудпе је господару тај н тај  толнко, алн некп другп, — неће да му нмена каже,  — набацио преко тога још нетрдесет талпјера! ,'Вуди се загрнјалп и неколико дана само се  v селу о томе говорпло. !1лнја је на живој муци. 'Одмах након Петрове  продаје врзла му се мисао, да прекупи од госпо-  дара продану земљу. Колебаше неко врпјеме, док  мнсао сазре, али не' може дуго да нека. Брјп се  претече •  га неко, — па -  онда, гдје је нрнстао? А  велн се: „пза боја копљем о ледннуК... II занесен том мншљу, зажагреннм онпма, је-  днога јутра унпђе у нисарницу господареву. Док  утдеда господара, јавп се: — ГосподаруГ — Здраво, Идпја! — Купио ти све Д 1ђелове од Петра'?... — Хоћеш продати и твој'?... — Нпјесам радп тога дошао... — Beh'? — Бн ди препродо, господару'?... Газда га погледа, осмјехиу се п мприо одговорп: — Нпјесам претрга:... алп за добре паре све  •се мбже... Адп само:  за добре паре!... Опе оранице  не стиде се Мпснра, а лпвада'?... — Добра земља — велп Илија као за се. —  А што питаш -за њу, господару? — Полако, болан, — што срљаш'? Пмапх доста  што се намећу, адн поштено, па уру!... Најблнжп сп  тп п Петар... Полако ! Отвори шкрабпју од стола, посегне за хартн-  јама, п извадп грдан омот. Пребпрућп нађе нацрт. — Впди, — велп му п — показује својпм на- бухлнм прстом честнце. — Ово су оранпце, ово црно  ограда, а оно лпвада — плодно, берићетно, срце  земже — говори газда Јово као за сб. — А што питаш? — поновп Нлија, загледавшп  се немпрнпм, зажагреннм очима у шаренпло нацрта. — Полако ћемо — вели на око замшпљен газда. — ?\1огао бпх се и предомислитп; нијесам баш вољан  продатн ццјело... Могла би се продатп на дије-  лове, по честнцама... раскомадати... Плија протрне, помислн: — рас-комадати? — Не, господару! — Видиш — наставп господар уозбиљившп се — од овпх земаља покојнога Ннке мени сада при-  падају три дггјела, а тебн тек нетвртп; кад би се  дпјелпло, ко зна којп би те дио запао, могао бп тај  дпо бпти о себн. Тако бн се лпвада, дубрава, ора-  нице морале раскомадати као бравне... — и, опет  се насмија својим умјереним осмцјејком. — Кажи цијену, господару, — ппта Илпја п не  може никако да се сабере, да се безбрижшшпрпчпни. — Да ти кажем цтрену — навлаш растеже бе-  сједом газда — а да нијесам вољан продатп?... II диже се, нриђе к прозору и гледа на улицу. Илија нешто у себи прогунђа, хтједе да не да  одушке својој мислп ријечима, али оне навале саме: — Продај, господарЈК среће тн, продај! — Пустп, болан — окрете се газда — што сн  најашио?... Биће п за то времена... — Па, кб смттслп  се;  — Ајде де, ставимо да бих продао; — Колпко  би дао? — А што питаш? — Двпје хпљаде талијера... и то је даровано... — Чудо! — рече ИШ ија п сневеселп се. II паде му у нсти час на памет, да је газда  сва трн дијела' куппо за трп сто талпјера,.а ваљада  и за мање. — Чудо јс! — понови као за сс. — Да је п чудо, мал-о ми ее мари, межи нудр,  толико, — намећу се.,. Па пође к вратпма, хтјевшп  да зовие надстојника Васу. — Не зовп га, вјерујем ти, господару — ире-  киде га Илпја. — Скупа. је сада земља, Плпја; свнјет ее на-  родио, а земља не прпмггге; а впдпћеш до мало  што iie бптп... — Попустп, господару! — Не могу... већ ако тп Инеи вољан да ку-  ппш: не мари, прпјатељн као и-бплн... За сада нема  хптње, а ако хтједем продати, послаћу Васу да се-  лом протелалш па да видшп: ето твојггх сељака к  менн, таман као овце на со... — Немој господару, жпв бно!  ја бих дао £и-  љаду талпјера. Газда се насмија: — Толпко ваља лнвада!  — п зовну надстој-  нпка Васу. Надстојнпк дође из дућана са обимнп.м сво.јим  лпцем, с којега, рекао бп, овога наса нестаде весе-  лога дјетпњега, подушенога емпјеха, а остао му је  траг око гтлова усана. — Поћп ћеш у село!  — napehvje господар ра-  стежлНш бесједе — па ћеш протелалптн, да се про-  дају трп дпјела земаља покојнога. Нпке Смпљашћга...  Можда п нећу продати, само да видпм. на нему сам... Па се окрете равно к Илнји п вели му: — Видпћеш: купаца као мравн наврвјеће... — Праведно је да менп. господару, продаш... — Рецп пошљедњу... Д е! Нлггја С Ш 1С Л П  се, па, као да се прегорпо, из-  рече нагло: — Трпнаест стотина талијера. даћу... — Мало је ... Дај шеснаест стошша... — Чудо је! Понустп. — Не могу.... Васо,, поћп ћеш ... — Ево четриаест стотина... — Дај петнаест стотинаталнјера... Ухватп ме  у бесједе, јер, нећеш лп — жема већ говора... - — Па добро, петнаеет стотина — одлунп се  Илнја п осјетн како му тога наса као да престаде  срце куцати... А за нас закуца наглпје него обннно. — Ево капареЛ — рече Илжја одушивши од  узбуђења. Извадп кесе пз њедара и броји новац, поло-  жућн га на сто. Иабројн три стотине форинти. — Поштено! — вели газда и зовне дућавекога  момка, да нује о нему се ради. Илија пзиђе нз газдина дућана весео: земља  се неће дијелптн, његова је и, вођен том мишљу,  лако корана својој кућп. Али у путу, сјећајзћи се грднпх новаца, -занос  малакшава: кад ће из дуга нзићи? И сјетп се Раде. Пнсао му јенекн дан да буде  на опрезу са газдом. До неколнко дана вратиће се  из војшпптва, гдје га је за два мјесеца узело. Што  ће он рећп, хоће ли му бити жао, што је земље  купио за скупи новац. Алп кад стпже до своје земље, гледајућн је  сунцем обасјану, п .окупивши је погледом, умирп  се. — Бн вала — кад не бл могло бити друкчнје, —  својпм је жнвотом откупно! — помпсли. — II све  бп оспм Раде за њу прегорио, да само не упаде у  туђе руке. Дошавшп кућн не казује ж.енама што је ура-  дио; п не спомиње ш  о чему ни рнјенп: казаће  Ради, кад се кући повратн. Међутпм селом се одмах о куповинп пронпо  глас. Жене се замислиле, алп жацају се питатп га:  надају се, сам ће казатп, па, док зпне, мпсле: но  сад ће! Док Раде стнже, још оне истевенерп, наглшну,  пушећп лулу н гледајућн преда се, ве-лпму Плнја: — Откутшо сам Нпкнне земље ,од господара... — За колпко си погодно? — Петнаест стотина талијера... — — Бнће... али и вриједп... — Врпједп, по нашу сељанку... Ми не рану-  жамо iiani труд, што у земљу уложимо — опазп Раде. II, сјетившн се нечега, живо наставп: — Видшп, оче, ја се баш сада у војништву  намјерпо ниједнога прпморца, па, чуј, како он про-  цјењуЈе врпједност земље: велп, треба ранунати п  своје наднпце, што се у земљу улолш, и труд... п  друго он набрајаше... А не само, колнко тп плода  даде!.. А ми ранунамо: даће ми, ставимо, ораница  педесет кварата кукуруза;. ето то је, мислпмо —  чпсто, као да нам је из неба падо, а нн брлге нас  за наш труд... — Што велшп, Раде! — занудп се Илија —  какве наднпце, какав труд. Гдје је то? Бог с тобом!  Нека је земљп благословен п трлг д, н напор, п зиој  наш!.. Не будалп, нема сељаку над њом бољега  праннтеља. Раде з4ута. Алп под утпском големе своте,  осјетп се упропаштен, као кад, у страху, гледа љетпе  сгтве облаке, што над усјевнма крупом пријете. Ј Напокон једнога јесењега дана нашло се у кућн  Илпјпној Радпно мушко дпјете. II ако нпје. било ве-  лике 'студенн, цпјелога дана у кућп гори ватра, да  загрцје мајку и чедо. Раде је пошао у шуму, на-  сјекао дрва п сашш пх очевпдно, нпје се бојао лу-  гара код оваке пригоде, п ако су строге п несмн-  љене одредбе због шумских прекршаја пжеколнцина  њих поради глоба н оштета, пострадаше. Ga јачањем дцјетета у Радину душу увлачила  се постепено брпга за свакидашње потребе жпво- та, забрипу« се п живље ее доима кућних н пољ-  ских послова. Кад се отац не бн бно задужпо, чињаше му  се, да се не би ни са кнм у селу мнјењао. По мало-  бн радио н штедно н стицао. Што му се мари за.  друто? Доста је да крај с крајем може да завеже. — Али овако, нећеш никада крају; гдје је то?  Отац се снлно задужио — шннљаше г.тедајућп у ко-  љевку до ватре, у којој је под дебелтш вувени.м  нокргазаием мали il.:::i;a спавао... Осле место прнупнттиза оца о кућним иосло-  втта ц чисто хтједе да зна о  увјетпма склопљене  погодбе. Дознао је да треба на петнаест стбтнна  талнјера плаћати камате двадесет и четпрп новчнћа  на талнјер сваке године. Прије се плаћадо плету  на талијер; сада је газда сннзио камате, јер хоће-  да се Клпја увјери, да му желн помоћп. — Алп осим тога има и дућанскога дуга, и  потребе су свакн дан веће — па хоће ли.се моћп  поштено нзнћи, да нам господар у очи не удара? — велп оцу и, гледајућп у ватру, прпа ожегом  жврзлзу. — Чудо:  је, впђу и ја сада — замислп се отац. — Алп :;м;е . се могло друкчије... Зар цуститп земљу  у туђе ^зуке? — Не знаш ти, син-е, у којој cak  ватри бно оннх дана! Раде посматра оца. Очи м у ' се уставшпе на.  смежураној .  кожи око слтгјепих очију п на отпу-  штенпм брцнма: учпнп му се да се наједном по-  старао. Илија Радин поглед осјетно на себи, па„  да стша осоколп, велп: — Ни бриге те, Раде, ако има дуга, пма п  земље, а она је наша' хранитељица!... Вадићемо-  иаре из блага и нз земље... -Садпћемо вшпе ду-  в а н а ... Јтгојнћемо двоје троје крмадп... — Не ћемо бiiT H  ни крмета за Kfhj  — пре-  кпде Раде. — II не треба нам... омрспћемо се овновпннм!  — за.веза старп. Али Раде, впдевпш га разговорна, мрпхватп  ■ о в у  лцјепу згоду п напомене му за сестргш ђердап. Сестра н мајка толнко еу га иута за то за-  молнле. — Да смпрпмо и њу, па што Бог даде!... —  велн оцу. Пвгпету је замјерно Вујканов спн Радпвој. Састају се понајвпше на пашп. Кад су лнјепа  времена, прама сунпуу пазећп благо сједн једно до  другога на каменуп Над s p a  је планлна, нспрекр-  штана потошшама, драгама н пећинама, ок.0 њпх  го патттњ ак, посут големпм куцпма, са којих чобани  благо пазе да не омакне у брањевпне, а доље ри-  1ека и поље, посуто пошумљешш главпцама. Нај-  впше, доконп, разговарају п погдјекад, кад -  ,м у  ■бијес дође, Радгшој је погне н — гона је. Цвнјета  се нцје умстнула на оца, а ие слпчп ни брату Радн,  малога |е  раста п поплашенпх ошгју, па насртљшш  п летпчастп Радпвој лако је савлада. Шпепн је п  гризе је по врату и положи гдје му је драго на  земљу, мплуде је и руке јој меће у њедра; а цура  пушта п тек се тргне, кад му загледа дпвљи пла-  мен у очпма п кад осјетн његову руку на с.воме  голу тијелу. Он тада, ознрјен, бијесни... и заборавп  момачкн стпд, а она једва дшне. У  најзадњу напре  сву своју с-нагу, да га са себе збаци н, страхом  .овладана, молн га п преклпње да је пустн — п  пустившп је, одмакне се цура од њега п онет сто-  јећки разгова.рају... Отац јој је кудио ђердан н платпо газда-Јову  шупље плете за здраве, а равно пх је HBipe стотпне! Радпвој каза једном Цвпјетп да ће.је цурске  недјеље у варошн нз кола собом повестп, Већ и време. је, јер од када му је мајка умрла,  у кућп жпву као жпвпне: нема ко даАтх држп у- реду, нп да i i s пспере; п свсше оцу говорпо је —  задовољан је. Цурска је недјеља близу, а Цвијета још ннје-  нпкоме у кућп рекла, што Радивој намјерава, а нај-  послпје, прамншљајући, одлучп Радп се повјеритп:  с њиме је слободнија, јер је он најразговорљивијп  п за њу најбољн у кући. Чека га на путу, зна да  he тога дана ондје проћи, да дрва санесе. Док га  спази нзађе му на пут. — Раде 'брате!  — вели му, а над поплашешш  онима затрепташе трепавице и пошжну — неће ти  жао, ако ме у недјељу Радпвој из кола својој кући  поведе?... — Па и земан је — одговорн Раде. — Да са.  срећом буде! — Али ја не смијем рећн оцу, а ни мајт т т т .  Оцу, веле ми, било би жао грђе поп-Вранп хатор'  шптетнтн... тобоже превјерићу; а н мајцп као да  је жао... — Та и она је од хршпћанскога соја — опази  Раде, — па што јој бијаше? — насмија се Раде. —  Сада се по нашу крсти... — А ја ћу по њихову — ■ -  прекиде сестра. —  Један је Бог! Али ти им, Раде, реци добру ријеч,  твоје ће боље упалити!... Цурске недјеље Радивој у чаршнјп бцјесно  игра и колу; у неке истрже се из кола са Цвпје-  том и одјелито, посебице заигра с њоме. Весео је  п, намахове љутпт, не да никоме преда се, већ внја  с њоме као з а .  окладу. А чаршијом стоји звека.  затресенпх сребре-  них ђердана н бактање тешкпх закованпх постола:  зноје се мрка лпца, а у сунцу одбљескују се пша-  ране ђечерме. II ввоДико коло развргло се, а Радивој  још не престаје. Цвтђета већ је сустала, заморпла.  се, па у добар. час н Радивој се смпрп. Обгрдп је. А тога- часа приђоше к њему два друга п ста- впше их у ериједу п, држећи се чврсто, упутпше  се шш чаршнју. Али од жекуд усред чаршпје обри  се Петар, Цвпјетнн стрпц, па пм пресјече пут. — Куд ћеш с цуром? — ппта накресан впном. — Пустп људе да мпрно чаршнјом иду — од-  говорн један од.  Раднвојевнх другова; а Радпвот не  рече ни рпјечи, већ дактом гурне Петра у страну. Петар плане: — Нећеш, момче, што сн намнслио! — п, без-  разложно, стаде га вика да пустп цуру. Часом наста  трка и свпјетпна скупи се око и.пх. Радпвој не ПЈчлта цуре п, она.ко обгр.љен, хоће  да мпмо свијет прође. Петар му прнјечп, а помаауу  муи неке кошшђе, радн цуре ппзмени на Радпвоја.  Алп пргђатељп Радпвојевп нађоше му се у невољп,  опколпше га п, скупљенп, у гомнлп, продиру на-  прпјед. Петар их зчтавља, а комшпја Павао, шђан,  коме се већ давно зампчу очп за Цвпјетом, љутит  што га Радпвој претече, хвата је руком, дајепстргне  пз Радивојева загрљаја. — Ја ћу те собом повестн! Што ће тп Рпди-  вој? — ii не пушта је. — Одлазп, одлазп, велнм тн! Бпће крви! —  трже. се Радпвој п притеже цуру к себн. Цвпјета, нашавшп се нзмеђу двају бпјесних  момака у гомплп свнјета, чпсто обезумп, љене очн,  трепавпце трепте, а поплашени поглед лута уоколо,  као поглед ухваћене птице у дјечачкпм рзжама. Ра-  дпвој држи је чврсто једном руком а Другом се  ножа маша. — Бво јој брата! — завпка неко пз гомнле. — Раде, брате! — једва изговори цура. — Што вам је, људи... Што најашисте?... — Чујеш, спновче! — снађе с-еПетар. — Водп  је без очева знања... Није поштено-!... А ево ком-  шзђе Павла! Што она, поред овакога момка, Радп-  воју волтг? — Мани ти т-о, стриче — велн Раде мирно, —  већ пека оиа рече коме воли... II упнта .сестру: — Двнјето, коме волиш? Волшц ли Раднвоју? Цурпн поплашенп поглед паде на Радпвоја. — Хоћеш лн поћп с њпме? — прпуплта Раде. — Хоћу! — прихватп сестра п привиме се  боље Радпвоју. — Добро је! — закликташе Радпвојевн друзп  п часом пиштоље натегавнш наложе -  п цшса  пнштоља разлнјеже се наршпјом... А гомпла, е мла-  депцима, крене нпз чаршпју. Раде сједи на камену, пази на говеда, да не  улете у шумску брањевину. Тако је сада, а пегда  си пх могао пустопашице загнатп. Прпсилтпне вла-  стп на ред, јер друкчнје — Јсметоше пусте шЈпмске  глобе; његов отац једне године платио преко пе-  десет талнјера, како он велп, што глоба, што не-  каковнх одштета, тобоже за почпњену штету, коју  они што суде на своју рачунају; а на којн начнн  'то раде., H iiK O  у селу не разумцје. Прошла су попасна доба, сунпе јотн окљева на  бакараетоме лЉЉу Радине ограде, а на махове сње-  жанд хладнн саганак сјеверца затресе гранама п  санесе однекле. нз пдашше ударце сјекире... Раде се нечему сјети, па зштаде са камена п  пође ка својој јарн. Ножем поче гладнти неизра-  ђену др.ж<ш ин,.у од сјекнре, па нпје 51а.шу опазно,  већ када је нада њ дошла. Зачудно се, јер је неко  врпјеме, што ји не впђа. Упрћена је пуном торбом.  погнута, с.мцјо се н велп му: — Бпла са.м у млппу, па сам сврнЈша к женп  тп... познајемо се одавна..., а погодп-де — рече,  — зашто сам у.  кућу ушла? — Ушла онако ... — Погодп!... — Што знам ја за женске по-слове... — Нула сам — велп Маша развлачећи — гдје  дцјете плане, па нпјесам могла жељп одољетп да  га' не впдпм... Правн соко! — II свриух с пута,  да ти то кажем... — Што nehe од овакога оца! — насмнја _се  Раде п дпгавшп се ставп држалпцу наш.трану. — До годпне бпће друго, xohe Бога мп! — А ја од њега нп бнл->ега! — рече жена за-  ■брпнувпш се наочпглед. — А- послпје онпх љето-  шњпх дана у цланпни..; -знаш ... надала сам се... — Нпје до мен-е — прекнде је Раде жпво. —  Што иије бпло, могло бп бптп... Алн де, макнп  торбу, одморп се! Маша послуша и прислони се уз јару, п отаде  ла прпповеда о попу Вранп. Велн: — Не да мп мпра, а ја га једнако варам...  Јуче ме чекао на уреченоме мјесту у оградд нза  цркве... Чека он тамо... а ја впрнм кроз ошкрп-  нута кућна врата... Ха, ха! Ма чуј, Раде,-— пре-  врне — стид ме pehii... — Зашто ? рецп! — Путем мпслпла сам на нопа Врану: може  Онти, да бп он л.  — п уставн се на по ријечи.- — Што? — Био боље за М е. Бих, да се мајком назовем  —■  све учпнпла.!... Раде је зачуђен погледа. — Опроетн,*' Раде!  — покаја с -е  Маш-а — опро-  стп! Бог са мном! Што мп наде на уж!... Гдје је  то? Залуда, не -волпм му... Разговарају, а сутоп се спушта. лагано, и не  опажају, да је najnpirje -захватпо долове п драге п  узлазп ка висовтша планнне, чпја кршевпта -  голет  већ је посурила. •. Маша и Раде као да -осјетише. подзпмну ноћ  и насом заћуташе. А п говеда, внкла јари, враћају се с паше. ■   Р^де их прикупља н гонп ка удазу. Воловп ели-  јежу се, да уђу на нискаврата, аједан, понајвишп,  лијепо се пригну, закрене главом п провуче се, не-  дотакавши се роговнма- кућнога прага. За благом уђоше њих двоје. Раде прикупиеу-  варака п на..тожк ватру. — Чујеш, Машо! — вели Раде — не бих ја за  тобом пристао као поп Вране, кад ме не би хтјела;  и још се ругапгс њиме!.,. Како се на те не љутн?' — Наљути се, алије са мном повратнт: доста  да га ја погладим по оно]'. дебелој руци, одмах  умекша... подобрн се... — А видн ли твој човјек'?... — Брпте њега, он купп паре... Прислушкује-  на суду туђе послове... Али, Раде, не спомнњи ми га.... — А што? — Не могу да га већ виднм жива!... А прпје  како тако, некако се бнла на њ наваднла... Алп  од када оно у планини сјарашгемо се нас дво.је,  не марим га на-очи! Не-знаш ти како је то тешко!...  Чпнп ми се туђ... нрљав... Манп!... п закрене ру-  ком као да. се од нечега брани. Раде је гледа обаујану пламеном, одскачу јој  образп руменнлом, а узвраћена горња уснпца учини  му се црвена као крв, дрхтн... И уставпвшн своје  очн на њој, ■  опазн у њ еш т плавнм очпма нешто  тешка, оловаста, мутна, и дубока, као кад с газа  гледа у. замућену ријеку. — Машо — трже се -  исто јунак си! — Што | |  корнст, кад немам пОрода — одго-  ворп она,; очпто том мпшљу заокупљена. — Ах,  назватн се мајком твога дијетета, Раде! — II, нз-  небуха, ухватп га за главу н прнслонп је на своја  љедра... п љубн га гдје дохватн... — Раде, опро- сти! Али не могу без тебе... Дрхтп и кдоца зубима  п прпвија се уза њ. А ватра се гасп и говеда мртво полегла. чу,је  се како нрежимљу, а с врата јаре вреба мјесечева  свпјетлост... Раде се у неке трже, велп Машп: — Касно је!... Жена упртп торбу н пзиђе. Раде је испратп  до пута. "— Не замјерп, опростн, Раде, ппје до мене! —  љубећи га вели му н а одласку. Оне ноћн, кад је Цвцјета одбјегда Раднвоја н  поплашена дотрчала својо.ј кућп, пљуштплаје кшпа.  Мокра, дрхтећп од узбуђења, сједе уз запретано>  огњнште. Родитељи бнлп већ полеглп, а Раде се  таман враћаше пз појате, гд.је је бпо, да положп  воловпма. Носпо ,је у рукама комад упаљена луча  и, познавшн сестру, зачудн се, што 'може. да буде,.  те је по овакоме времепу клвпма дошла. У то мајка  се дпже, да впдп што је, а п отац 1авп се са свога  лежаја. Пнтају је, што јој бјеше, а Цвпјета, мјесто>  да одговорп, за]еца п најпослпје ударп у љутп плач.  II нпкако- неће да рече. узрок, зашто је дошла, а  кад Раде учеста бесједа.ма, велп грцајућп: — Не пнтај ме, већ ако сп мп брат, не тјерај,  ме к њпма... — А што? — ппта Раде. — Не пптај, молим те... — Пустпје— јавп се мајка, — казаће с-ама....  А тн, днјете, умпрп се, лсзг;!... — Пустп ме, мајко, овако... СјЈнра дан у кућн је, као да се нпје нпшта  догодпло. Цвпјета прпхватила се посла, као кад ј&  цура била, п да јој нпје на главп, мјесто ду|ске  капе, Моврљака, не бн нпко поеумњао да ј.е Радп-  војева жена. Али иред ноћ тога дана дође стрпц Петар н  у  име Радпвојево поздравља п велп Цвпјети пред  свтша укућаннма: — Поручно ти је Раднвој no менн да се по-  вратшп. И јавпвши поруку отнде. Цвијета не иослуша, н.тако прођоше два дана.  Трећн дан бане у кућу Радпвој. Нашао ихје ццје ру:  чају пуру, одмакоше се цдадоше му сточић, да сједе  до Цвцјете. Смпљана прјжи му кашнку н велп: .— Машн се! II већ еи рпјечи пе проговоршпе, док не до-  ручаше. За тпм прпступпше к ватрп. Муппш зачалпше  луле, а мајка, кћп i: невјеста стоје над њпма. — Што је тебн, Цвнјето, те ме ср ам о тн ш ?-  прекпде ћутање Радпврј. Цвпјета се трже л задрхта, алл ни рцјечп не  -■одговори. А Раде једва дочека, па одвратп за сеструс — Не срамотп она тебе, веА се тп сам срамо-  тпш... Какав си тп човјек, кад н;ена од тебе бјежл?  Ево, — п показа на Божнцу — ја да моју гонпм  тољагама, не бп ме одбјегла... Бп лн, Божнце? — А што iiv ја?... Ево мене, а ево ње, па  нека каже зашто побјеже? Ја чисто не знам. А мет-  hiimo , да је пбпло што међу нама, а гдје тога нема  међу женом п човјеком... Па жао мп је... п ето  •дођох по п.у, да ее повратп... — Пођн, Цвпјето — велп ILnrja. Цвцјета се прнљубп мајцн п обгрлпвшп је вели: — Не дај ме, рођена... изгубн ћеш ме... II  зајеца. — М уј. Радивоје — поче Смнљана тихпм гла-  сом —_ о в о  је моје умиљато јање, впдшп, како је  поплашено, добра је она као крух што се .једе, ра- дшлна као пчеллца... До тебе је, епне, илп. до-  твојпх у кућгг, што јање побјеже својој мајцп... — Па што ,ие рече, што јој кргшо? — опет he Радивој. -  . — Још ]е она као цура, стпдп се, болан... Ја-  је карах, што неће да својој мајцп каже... п ппталг  је па самп, j четпри ока, а она једнако одговара:  „Не могу да кажем, — стид ме, мајко!“ Раднвој дпже гдаву п вели одлучно: — Двпјето, пустп крају, дођп са мном, cpehe  мп, бпће тп дпјепо... — Пођи! — вели отац. — Пођн, дцјете моје, кад сви тако хоће — на-  говара је и мајка. — Срамота је одбјегнути свога  човјека!... — Рецп јој ii t it, Раде! — молн Раднвој, а;   осјећа се у звуку гласа да је дтгрнут. — Ја јој не бранпм. Па се сјшслп  п велп: — Ндп, Цвпјето! — пдиДсестро!... а ако ти  буде крпво, знаш, гдје- ci: се родпла... ■ Цвпјета поплашено гледа уоколо п нн на коме  од куће не уставн очцју. Свн је наговарају да се  поврати:  п Раде, п мајка, п отац, па како' да свцма  одолн. — Пдем — велн у сузама. Мајка је пспратп до на у.:игп.у п гледа за њом.  Радпвој пде први, а њено дете узастоице за њпм. ...Те ноћи прелџпје у Петровоз кућп нагађају  радн чега Цвпјета од|егну од Радивоја. Стриц јој Петар велн: — Чнсто да с-ам знао, што еада знам, б!ша  што свпјет говорп — алп свпјету није сваку нп вје-  роватн — :ie би бпо однно mi норуку Радпвојеву...  не бп, па ето... — А што то свцјет ведн?— уппта Павле, оно 'Одуго момче, дугих коса, што хтеде Цвијету цур-  ске недјеље Раднвоју отетн, учинпвлш се невјешт. — Веле — прихвати Петар — а нп лпјепо о   томе прп људима нп говорптн. Алп, ето, ја говорпм  што с-ам чуо... — Што веле? — прпкнде га неколицнна њих. — Ето, кад сте најашпли да кажем, вала ка-  заћу, и ако... Да, веле, да Раднвој Цвггјету у ноћп,  таман у часу кад је жена најмшшја — бије, бпва:  j iictii  час милује п ктпви на свакп начин... — А ја чуо — прихватн Павле, — да је Војкан,  отац Радивојев,' свекар јој, напастује, кад је ппјан...  Алп ко би знао? Ппак, кажу, да сеједне ноћнвра-  тио из вароша, пијан као сјекпра, и не нашавшн  кући Радивоја, крадпмице прилегао' уз Цвнгјету...  Веле да је Цвијета оне ноћн осванула у појати п  ■остала цио дан у њој, чекајући да се Радивој из  планине поврати... п није никоме од стпда кази-  зала, што јој се догодп са свекром... — Ко ће то вјероватп — вели један од комшцја. — Што не би вјеровао? — јави се један вре-  :мешан човјек. — Нађе се свега код људп: и добра  п зла! Па било је п до сада, ако п ријотко, тогакод  нас... А Војкан, удозчпна, накресан, па... би што  ж ј драго!... Удовчина, среће ми! Ха, ха! — А, може бити, да се отац свети сину —  .уозбнљивпш се, велн Павле. — Чуј н ову! — зачуди се Петар. — Знам ја за њу — насмија се онп времешнп  човјек. — На твојој самПавле!... — Па кад знаш, прпчај, да те елушам — журп  Павао. — Де ти, ирвп сп почео... — Та знамо на којој сте — велп један од ком-  лшгја, радознао да члре још једном. — Бпће оно са  .маћухо.ч? — Ха, ха! са маћухом, а да како!  - ‘ -једва до-  чека Павле. — Ма, веле, да није бпо крив Радпвој. — То са својом маћухом, другом очевом женом? — прпуппта онај времешан, да друштво боље ра-  зумцје... — А да, са својом маћухом — наставп Павле. — Алн, како рекох, веле, да нпје он крнв. Једне  ноћп она га иама.мпла, кад Војкан остаде пцјан у  варопш. Бпло те ноћп врцјеме, грмљавпна, клша,  а ђаво жена велп Радпвоју: — „Лезп уза ме, страх  ме од времена“. — IIx!— заклпктаједно момче.—Бплајетучна!... — Прпчај што би? — навалп њих неколпко. — Т Т Т т п  бп?... што н увцјек, кад ie слама код  вцтрв... А Богамп, онаје бнла ватра... Ање^аГзнате/  чобанче жел>но... — А што ће отац Војкан? — Не будали!... Зар треба да он затозна?... Прелџцје усташе, ватра гасне. Исцод кабаннце. мајка Петрова, старпца, леже уз ватру, застење п  молл спна да боље наложи: — Помете ме — велп. С друге стране вац[зе трже се крмача п за-  грокта. До љпх одмах прежпмљу говеда, а с ноља  удар вјетра бп.је прелџпје- у леђа п дрма раекли-  малим вратпма. Бацпше још нешто суварака на ватру; дпже  ■ с е  пламен. — Павле, знаш што — отпоче онај вре-мешнн чо-  вјек, а спгурно је на то мнслпо — преотмп Цвн-  јету... с-ада тн је згода... — Повјече добар, одведе је опет Радпвој... — Ко велп? — А да, пошла је, наговорнлн је... — Неће за дуго, вјера тп је: кад с -е  оно научн  бјежатп, нпко већ не уставп... А вп то знате...  Твоја Цвпјета Павле, вјеруј тп овоме брку — п  ухватн с е - за њ. — А ‘ бн лл је, Павле, узео, кад се већ почела'  по хрншћанску крстпти? — нашалн се Петар. — Бл, чпсто тп кажем: воллм јој! — Вратцла.  бп се оиа на старо... као душа... А да, жена!... — Нзгублпп бп једну хрппгћанку — обратп се у  шалп Петар једном хршцћанпну, Војканову комшцји. — И јест преко бро.ја доста! — одговорп Вој-  канов комшнја, не вадећп луле из уста. Илпја одавна премшпља, да вјенча Раду са  Божицом. Beh је врнјеме, јер Раде е.то нма п снна  II сада му не бране вјенчања, А и попу Вранп треба  угодптгг, бојатн га се је; додуше на суду плје по-  стигао што је хтјео, суд је опростио Раду од ње-  гове туж|е ;ради суложшнптва, али о .ч  се неће сп-  гурно на томе уставптп, осветпће се и наћн ће за.  то коју ,м у драго пзлпку; нпсу утаман старн људн  говорлли: „чзљај се турске глобе н поповске злобе.“ А док Раде не одведе Божице, како се лпјепа  слагао са попом Враном, био је п црковшар п чак,  радп њега, поздрављао је п хрншћане, гдјекад са  „Фаљен Нсус“, што нлје прпје у обичају бпло, Друк-  чпје поп не бл бно рђав човјек, да. се разлогу даде:  ко ће цпо свпј-ет ставитп под једну капу! Гдје је то? Једне венерп, кад прелџије одоше, велп спну: — Чуј, Раде, послдппај ме! — Хоћу... — Вјенчај се... покорп се попу...: није вајде-  даље завлачптп... — Не браним ја — насмија- се Раде, 'па, то-  збиљпвшн се, наставп: — Не знаш тп, -оче, кака  је сада; треба да одпјелиш од мшо Божпцзт  за ка-  ковпх четрдесет дана- н вмше.., па ко- ће је замп-  јепитп? - -•- Енб старе, хоће, врцједнпца... —- •  Хоћу, за потреб-у ј-е— јавп се етара. — По-  слушај, спне! — Де, Раде, среће ти! — замоии и Божштд. — Па добро је; нећу да вам хатора штетнм... Па се окрене гкенлг: — Чтјеш, Божпца!Замјенпћеш конрљак са цур-  ском капом, хоћеш вала, јер попа-Вранн још тн нисн  моја жена!... Хоћеш ли, а? — Нећу ли... — насмгда се на њ жена му. Илвда пође попу Вранп сјутра дан, и вели му, да је дошао радн спновЈвега вјенчаља. Поп, насрлгођен, потражп књшу. Па, нашавши  је, скиде наочаре, протаре пх п опет натакне. — Што, попе, тако мдад обневидн'? — А ко тн веди, да ја не видпм — љутпт ће поп. — Не љутп се... ко ја велнм тако... — Ево, — говорн поп Вране и пнше у књигу:  — биљежнм дан раставе од сутра до трепе наповједи. Па диже главу н озбиљно настави: — Божнца нека пође својој кућн, нека собом  понесе п днјете у грпјеху зачето, незаконнто. — Понпјеће га... — слуша пажљнво ста.рн. — А .задњнх дана нека Раде дођекменн, по-  слаћу га бпскупу напсповјед; самомо пресвпјетломе  дано је да га можс с Богом помпрптн... Што м1 1 -   слпш, a'? А-вн радпте увпјек на вашу, по 'гурску...  А што тп је са оном несретнпцом, Цвцјетом?.. Кажу  мп да нде ка.луђерзд да нахшп њпхово „Вјерују“...  А, што су мене овдје слалиЈ... Проклество! — Запгго, попе, проклество? — велн Илнја.—  Та од када људп памте, увнјек је тако бпло... Бо-  лан, попе, свака је вјера" од Бога... Вндшп, моја  мајка бпла је хршпћанка, а ја сам кршћанпн... како  ко хоће... нема спле... Цвнјета треба да превјерн,  друкшгје не може да буде, треба даје мужевље вје-  р е!... Тако је од памтнвјека!... — Главу треба датп за своју лгшу виру.,.. — Да, главу! — потврди Плцја, — кад је no-  треба Јгл п  тшат по ериједп...— Али Цвнјета, — ра-  зумп се — одабра сама Радпвоја... па ко ,јој што  може ? — Не разумнјеш — љути се поп Вране као  за се н ућута. ...Пред ноћ, тога нстога дана, Илија пспратп  невјесту с упучттћем к њеној кући у окрајнп ком-  шнлук,' а кад -  се повратн, вели му Раде на око весео: — У здравље попа-Вране, чпни мп се, да сам  се данас тек замомчио! .. .Настајнпх дана Раде ради у кућп п на пољу  з а ' се п за 'даену, жао/ му- да се родитељи превећ  труде, а п ocjeha гдјекад потребудасе заморн,.јер,  заморпвшп се радом преко дана, лакше му пролазе  дуге ноћп. Пође погдјекад у окрајни компшлук,  да впдн снна п жену, али са женом не разговара  на самн. Божнца га се клонн: одлучила је тврдо  прпје вјенчања не упастп у гријех... А чисто жао  јој је Раде, познаје га, п у.очнма впдп пламен жеље  за њенпм жпвотом, тешко јој је, алп -поп-Врашшу  налогу треба се покорнтн. А Једнога поподнева, кад  је Раде затече код сеоскога бунара, таман на ономе  мјесту, од куда је оне ноћп поведе у колпбнцу —  с малнм те се не подврже његовој вољп, бијаше на-  српуо на њу, као да му Hirje жена. Алп Божпца  сузнпм очима задњега часа замолп га да је пустп: — Све ћеш покварити, — вели му — а послпје  биће нам слађе! — и насмнја се на њ лаким осми-  јејком, и погледа га пнтомпм, ушљатгш погледом,  што учигга те мушка вољаклону, и пустпвшпје на  миру, поврати.. се кућп. Али путем премшпљајзћш  дође му да овај пспоснпчки посао п ситанјепне-  прпродан, нешто што нема друге .еврхег већ да зсдо-  вољп вољи попа Вране. А пон Вране, свештенпкје,  па тражи туђпх жена, а њ еж  се бранп његова п  ничија већ његова — и он је њезпн једпнп господар... ...Једпе ноћп у снуснн Машу п чнсто отупп од  сласти,па,кад се дпже,упутп се равно ка њеној кућн.  Тражп је уоколо и nehe да уђе у кућу, запрта су  врата, па пе зна што бн одговорио, ако нађе у њој  човјека јој Марка, те га заппта, рашта је дошао-  Застајкујувп хода неко вријеме путем поред кућа  н враћа се. Па стаде у двоумиде бп лп ушао. Али од иекуд  надођ.е жушшков слуга п вели мјп — Што тп, Раде, ту чекаш? — II насмцја се на њ. Раде се трже, п стндећп се, поврати се кућп. А слуга одмах јавн попу Вранп, да је, таман код кућннх врата Марковпх, видио Раду п угштао  га што ондјерадн, он не одговорп, већ, застидевшп  ■ с е , подвн реп л оде, — Биће, врза се око Маше — опази поп Вране. — Не треба да се он врзћ око ње... Она за  њим прпстаје,. гдје хоћеш — ушјерава слуга. — Не будалп, свнјет вшпе говорн него је... и  мепе потварају с њоме, а праведна је... — Чудо Божје, што опа вас неће... — Јесп лн јој говорио? — II прекјуче, кад је Марко пошао у варош,  велпм ја њој, таманкако сте ме ви учплп. — Госпо-  дар воли те — рекох — као душу, чисто црче за  тобом. II канио се једне жене радп тебе... — А опа? — Сшије се... Бпће штогођ рекла... — Јест, алн нећу да Вам кажем, биће Вамжао... — Реци! — Ја јој напоменухРаду... а она се нздаде п  велн: „Волпм му као очпма у главн... па може што  хоће“ ... — А моме господару?. — „Не волпм му —  велп — нпје он за ме“. — Што? — „Куљав је “ —  ■одговорл. — Па што га вараш?— „Докона“ — вели  — и пуче од смпјеха. Поп Вране, ‘  од када иобанп пронијеПЈе глас„  да су Раду видјели са Машом у јари но-ћу, стра-  сније незне зањом. Сили се, да је из себе нстнсне;  чак другу жеиу тражи, да је њоме замјенн, али све  залуду, она му се увријежила у мождане, закачила  га и никако да јој се отме... Већл- i  клапци нз ком-  шплука знаду да за Машом лудује, вребају на њ  скривени иза дрвета, а сумњајући да бн она могла  к њему ноћу нћи, пењу се на виеоки брнјест, ш то>  је прама жупниковој кући, н као мачке — преже... А Маша, ђаво, једнако га дражи. По слугн по-  ручује му, да је чека у оградн нза цркве, доћи ће  на зцоочено мјесто око двије трп уре ноћн. Поп Вране  згури се до зида, чушл... шпчекује... а комшпјски  клапци особитим договорним звиждуком разгова-  рајзч Поп Вране, у страственом заносу, не мари за  звиждуке, већ чека... А кад год ч^ђе чпји бат пу-  тем, нли нешто што бактп,- дрхће од узбуђења... А  мјесец излази-и три уре већ минуше... Сутра дан поп Вране љуттгг, неће да одговори  Маши, кад му у иуту назове „фаљен Нсус", а на-  рочито тога дана срета је вшпе пута, Алн другп  дан, пред подне, смијући се, бане Маша у кућу к .  њему, и вели му: — Што сте се на мене љутмли? — па га по-  гледа умиљаттц плавим очнма. Поп Вране навлаш мргоди се, али, кад г-а она.  ухвати за дебелу руку и погладн је,. једнако га гле-  дајући у очи, под утнском њена погледа. долазп  мекшн и, очпто днрнут, наједном, нспод -наочара,,  набухле мутне очп оживу. и његова рука дпжв се  и клоне на њено раме, А слуга, подЈшен, нзлазп  нз uyhe. Д.ни Маша пође за њим, и на поласку,  гласно поздравља попа ж умил.ато се смпјс... .. .Треће недеље наповјед-и, пза велнке мпсе,  Раде се навратн попу Врани -по ц.едуљу, да пође j град иресвијетдоме бпскупу на нсповјед. Попа-Вранн  жлфп се, охгхаднпо ј-е; п сдуга Пво већ на сто носп. — Дошао си — велн му п ублххједн од узбу-  ђех-ва. — Жхшнне!  Могао си чекати, па по крпгћан-  скн ураднти... — Ннсам нмао када !  — прекпда Раде п насмнја  се — а вала, попе, нцјееам живпна!... бесвјесно нс-  прсхшши се надгвати га цијелом главом н, не тре-  нувшн капцпма, опггро у очн погледа га. Поп Вране  збушго се ii тражи перо по столу, чисто пренера-  жен, јер нцје вичан таковнм одговорнма: сједе и  наппса цедуљу, шплућн снађе -се и пружајућп му  цедуљу, љутит, хтеде да Раду оштро у очп погледа,  али Раде. још уврпјеђен првом бесједом, не марећи  за њ ii одлазећн, велп мнрно: — Пмаш право; попе, н јесмо живине... Али  да. је на моју, вјера тн н Бог, не бп ти овако јашпо  на нама!... Јутром рано Рад-е се опрема у  град;  мајка му  ставља у торбу пшенпчну погачу п неколико ко-  мада планпнскога снра, да присмочи у путу, пре-  гршт opasa п комад благословене- свнјеће, да га од  зла брани, п на правп 1134 прпведе. Пунећн торбу стара га свјетзђе, а отац ЈРлија  -само пушп п слуша... — Бустп крају, мајко... не брпшг се... Знам  ја шта је град... био сам два мјесе-ца солдат... — Не марп, спне, мајчнн савјет нпјешггде на  одмет... — говорп Смпљана евојтгм еувим, тхшгм  гласом. .  Раде, упртившн торбу, пол3јг6и се с љпма н  велп пм: — [ћтраткћл- се к женп, да впдпмћнна irplije  него пођем .. и чздеш, најо, назн штп на њ, д-ок се  новратпм! — п оде. Роднтељп остадоше залпппљетш, као да е не- пему премпшљајзп Стара наједжом пзнебуха упита  PMijy: '." ■ ■ ■ ■ ■ •  7 — Што мпелгпн кад he се повратпти ? — Тек је пошао — одвратн мирно Плпја. ' А жао му кућннх п пољских послова: ето осје-  чене су му обе руке, док се од куће отрже снага:  Раде н невјеста. Али која вајда, кад друкчцје не  може бнти? ...У  граду Раде се лако снашао. Упитао за  бискупову -палачу, а, кад ~му показаше, сјетп се, да  он, понешто, бискупа ппознаје, ако је то онај истп  што је отраг пет шест годпна, док је он .још клап-  цем био, обилазно цркве радп кризме. Cjeha се, као да је данас бнло, како се село,  а понајвшле: онај чопорак кућа око цркве. узврпо-  љно, да бискупа лнјепо прнчека. Лзашао је преда и >   начелник, газда-Јово, и ако је тада са попом Вра-  u o.m бно као лук и очп, како.је он слушао од љу-дп  на прелу. А cjeha се добро, био неко пронпо селом  глас, да бискуп носи селу један. замашит дар од  велнке користи. Истога дана, сеоски канетан, с но-  внм пешкпром око главе, и дутим чпбуком у рушп  обилазећи куће потврђгташе ту впјест, алп нп он  није знао, пли не хтједе да каже, у чему је баш  тај дар. А блла је она година рђава, двовјерна; ра-  шгје мислнло се бнће нлодна, те послије пздаде. Између два круха, кад једнога нестајашеђа дру-  гоме не бнјаше се надатп, људп се забринуше; било  је мзппка, што, да одоле гладу, стављаху испод паса  плочу, а женскшве пепод ггреглаче и, чврсто уте-  гнути, путем ходаху. Ii жељаху некп просена сијер-  чана круха као мане Божје... Све се село скупнло, да бнскупа прпчека п,  на догледу- градскнх кола, етаде -праска нрангцја  п цушака. Арамбаша ггредводи .рондаре, окпћене  заставама, а калетан кућне -  етарјешнне. Бпскуп се 71 тказа и благосиља. Са десте пјешачп до цркве н  врцем у пл'улазк, за њпм нагрне и мушко и .жеиско. Сједе на „полтрону1 1 , што.је поп Вране посу-  дио у варошн наронито за .њ, донесоше је два се-  љака пазећп на њу путем са поштовањем п страдом,  да се не покварн, п смјестпше на одређено мјесто. Бискуп са поп-Враном оната пеколико прн-  годних молптава, п за тпм наступи проповјед. Раде  се сјећа како нељад у цркви упрпје поглед j бн-  скупову прилшгу на велпкоме отару; у одбљеску  воштанпца, у шпараном, злаћаном светанном оди-  јелз' са мптром на глави — бпск.упова прплпка ии-  сто задивн Раду, и прпје но ће бпскуп проговорпти,  хвата. га језа, као да од не-чега страхује... Али док проговорн, Раду прође и дпвљ>ење п  језа: глас не одговара угојеној прилицп: танак је  п неразговпјетани на махове га нздаје; у попа Врана  љепши је и енажннјп него у старјешпне му. Бпскуп проповједа. и свјетује п најпослцје велп: — Зафалан сам вам од срца, пољубљенп кр-  шћани, јер знам дасуп ваше молптве помогле код  с-вемогућега Бога, те пздравпх од тешке болести;  па особпто мп је мило, што сам ухватпо згодуд те  Агогу да вам узвратим „мплб за драго“... Носнм  вам, дјецо моја пољубљена, један голе.мп бесцјенп  дар — дар којиће обвеселити н богата п снромаха,  и етаро п младо... II престаде насом, да одупш. Раде п чељад у црквп претворпла се у уво... Бпскуп наставп: — Бно сам у Рпму п светп отац папа удо- стојио се по менп послатп вам свој онпнскп бла-  гослов. « , — Клекшме! — пошша поп Вране. Чељад махбм посллппа п скрушено црнми па-  шшеки, онпнски благослов... Кад народ изиђе из цркве, сјећа се Раде, стрпц  Летар, подругуша, ве-ли капетану пред црквом: — Ето, капетане, то ти је тај големп иуштулук!... — Не будалп, Петре — одговори капетан —  нису људп врпп... Даће иресвијетли на одласку,  видпћеш. — Црими и мој Д1гјел!— руга се стрпц Петар. ...Алп Раде не впдје бискупа. Уведоше га у трмјем големе бискупове палапе"... Дивп се пространости и виспии, а од сијасет  врата штсто се смео, не зна куд да крене... Чека....  И прешпнља о којепему, дође му мнсао, те му се  уштнн да су бпскуповп дворовп тако великн, да бп  у њнх све бело:  стати могло: и нељад, н благо, и  ni'iha... и ј,ош би остало докона мјеста. — Што му служп толика кућетина? А све уде-  шено, ишарано... нагрђено лнјепо, брате! — дпви  се, чудп, н — чека... Отварају се н затварају понека врата: попови  п лацмани излазе п улазе н мпмо њ пролазе, као  да пм се некамо журп... А с улице чује се људскн жагор, као жагор  ждралова за мутна времена... Изнебуц:а приђе к њему некн свештенпк, око-  шћаст, мутних, набухлих ошгју, са наочарпма као  II поп-Вране.1  Нншта не говори, као да је нпјем,  већ му истрже пз руку цедуљу, прође очима преко  .ље, па, сажевшп се, на колпнуг  напнса нешто на  њој с друге стране, повратн му је њхтједе да пође. — Што ћу с љоме? — упита Раде. — Знаш за црнкву „швете Марије" — одго-  ворн евештенпк у хитњп п тога часа некамо ,од-  магли. „ТТТвета Марнја“ остаде уупшма Ради п  цуте.м  оно „швета“ зујп игу у ушпма, Лутајлћш по граду пппокон пађе цркву. у је-  дној ткјеспој, загушеној улпци п — уђе. Разгледа се по црквп п застазкује. На в.елпкоме отару служп некп свештепнк :  по баицкма клече старице и жене, звонце куца n по-  гдј-екад запеста; запаљене свпјеће просппљу блиједу  свјетлост по црквн, по не могу да освоје та.му по  угловиуа, а на впсоким прозорима тек се назпре  јутрања свјетлост; дана, као д а .  окљева дау ђе...,  Раде држп цедуљу у руци п показа. ,је једноме све-  штенпку, што хтједе да пз дркве нзпђе. Свештенпк  је  узе, пронита н поведе Раду ка исповеднпцп. Тре-  ном псповједн га п огари цедуљу:' — Бнће да је на њој посвједонно — -  помисли  Раде, кад му је повратпо. ...Пзшпавшн из цркве, ходајућп по граду, чу-  дно се, што га поп Врана .ниии да дангубп н баца  га у паразложптп трошак п бртшу, кад овар поп,  што га нсповједи, плаховитп је од гвега, ннњаше  му се да се љути, што га бун:; :r једва -чекаше да  пз цркве пзпђе. — Беспослнце! -- помпсли п сврне j крм.му,  д а се -заложп. Послпје, наппвшп се здрава, прпморскога впна,  ■склта се по граду, јер је прерано поћп на желе-  знпчку стацпју. Наумно |e  тако, да прекратп један  .дпо.пута, прије he кући, а n заморен је толнким  ' ходањем п несаном. Закрета пз ултгце у улицу, сјећајућп се мјеста  гдје ]е застајкавао п ходао, док је два мјесеца вој-  нпком бпо. Ходајућн нађе се на једном у једној ти-  јесној, прљавој улмцп; сјетп се да ту наставају  ..грпјешннце",- како пх варошанп зову. Хтј.еде да  се поврати, али радозналост, да нх по дану види,  превлада, п крене даље... Био је кроз оно два мјесеца, у друпггву, трп  пута овдје, у овој улпцн. Нзмеђу друштва бпло  их је те се преварпше, све сеос-кн момци, тежачке  руке, чак ожењени: потрошшпе j шппта крзшу. и  •љуте се ir веле: „Пусти, болап, лацманска посла Б  П једап од њпх пљуну преда се. А Раде бнјаше те вечерп чпсто весео, што је мопао да нздрлш, и  шалло се c < i др.улггвом, као иигда до тада. Те ве-  чери било је чудо свијета у улицп; поиајвише не-  какова' прљава, аљкава чељад чекаше пред вра-  тима, погађдјућп се са женсклљама;  ценкају се  као на сајму... Одјевенцјп улаве махом, а редари  по некога од љпх, боље одјевена — чисто ie то -  видио на своје очп — поздрављају по војппчку,.  почцтањем, као он своје старјешпне, п пзмеђу го-  миле чине им пута, све до у к.уН у. — Таман као-  подводнпце што раде е нашим женама у вароши  — onašno тада Раде н са друштвом слатко се смп-  јао. — II жандара овдје' као међу празовнма! — на-  дода неко из друштва, п запјевавши ножурише-  из улпце.' - Сада 'je улнца, с малим, празиа, и већ се у њу  сл-тон увлачп. Раде бесвјесно пог.деда нада се, да  вндп гдје је сунце; алп ко да га одавде угледа,  између ових впсокпх кућа? У то нза гвега запјева, окрене се и залазн  једно женскпње, разбарушенпх коса, надлакћено  на прозору. — Момче, бп лн се оженпо'? — уппта га храпа-  вим гласом. — Танак јој глас као у свраке!  — помислп  Раде не осврћућп се већ на њу. Пожури, да нз прљавпх, тамннх улица нзпђе,.  као да ее сунца зажелпо. — Како ,је то друкчпје код куће, — пдућн  ка стацијп размшпља путем. У паметп спне му п  KjKa и дпјете п Божнца... Уморан, бесанан, ње се  зажелио п слаткога. сна. А пспавал, чпо, своје rcia-  нине п бтраствене Маше. — Лијепо тм јо заморопу итшчинутп, огладњелу  иајести се, озеблу огрпјатп се... а жељну љубитп...  премпшљаше осјећај.ућп слас.ту животу, задовољан  п - весео Раде, гледајућп кроз прозор на зачпчућс.. у хптњи, винограде, поља н дрвета... А жељезнпца  тутгвавом јурп ка његовоме крају... П.дцја пође попу Вранп н платп за вјенчање  Радпно, талггјер н трн форинта глобе; равна три  форпнта, — оетаде му у глави— један петокрунаш  и сувпше круну. Илгђа се прнмлрп након тога. Алп  мало времена иза Радина вјенчање законптпм пу-  тем, једпога летњега поподнева, одбјеже Цвијета по-  други пут од Радивоја, понеее собом свој цуреки  ковчег, покуппвпш у њ све CBoie, што је Радквоју  у прћаду донпјела. Плпја хтједе. да кћар врне Радлвоју, алн се  она прпљубн уз Раду п не мнче се стопе. од гвега:  с и.пме п у поље нде. Раде је пнта рашта опет  одбјегну свога човјека. — Не пнтај, брацо — одговара Цвцјета. — Од  када сам с њиме и у кући му, п на сунце сам за-  мрзила... Радпвој долазпо неколпко пута по њу, молп  п пријети, п, опао у лпцу, прнстаје уза њу, алн  Цвнјета ћути, као да је нијема п не ће да га по-  гледа. Радпвоју дотужп, па пође у свцјет, на радњу. Он нз села, а Павле у кућу са пријатељима  по Цвијету. Алп неће је одмах водптн својој кућгт,  впкла је бјежати, па би могла и њега одбјегнутп:  тежа је п живља Плпјпна Kjiia, а он потанко живп.  Чекаће црковне наповјед:: :: лнјепо се. по закону  вјенчатп. — Ето, вала Богу, све се лнјепо свршнло! —  мислп Плнја — а годпна нагрђено поннјела, не  треба већ овако; прнгнп пшју, па мирно знму чекај! II срце му увијек заигра, кад јутром иогледа  своја дозрцјела жита, што се у 'сунцу прелнјеваду  у модрпчасто -зеленим бојама, од пшеиичне јарке до тамнпје ражене: н поље прострло се као море.  по н.ему разбацане, окићене главнце, а по дпу њега  цвпјетне лнваде, над којн.м страже поређанп јабла-  новп; поред њих рпјека љети не хунп, већ жамори,  као да с нетшм шапорн. II шгргаће поље, превла-  чено модрппастом јутарњом измаглицом, дозрнјелим  плодом што се земљп сагпба, а над њпмћутпјош  •ејеном обастрпјета лптнчаста планппа... ...Једнога од тих дана завадп се ВојканВујнћ  са Плпјпшш братом, Петром, радн штете у пољу, н  Војкан тужп Петра опћпнп у варошу, а опћина га  ■осудп на накнаду штете п на двпје круне j име глобе. То силно Петра расрди п запрнјетп Војкану,  да ће се осветити. Одмах сјутра дан пође у град  одвјетнпку, да заправда Војкана за двпје кварте  кукуруза, крје м .у је од зпмус Војкан остао дужан.  ■ з а  пзор на његова вола — п остави пуномоћ од-  вјетпнку. - Усред пољскнх радња дођоше позовп, п оба,  Војкан и Петар, упутшпе се заједно у варош. Путем  разговарају о доброј годшзл: већ жање се, п !!е-  тар Војкану нудп, кад своје оврше, за вршидбу  свога коња. Путем сунце жеже. По пољу жетеоцп и же-  телпце жањућп попјевају, п доље, негдје на пољ-  скоме цутлр шкрнпају' сеоска кола. — Данас бпх бно и ја жео-— велп Војкан —  врнјеме је... И пзнебуха, као да му је тога паса  на памет дошло, вели; — Да се нагодшш, Петре!  Што ћемо на.суду? Дао сам тн двпје кварте, а давао  са\: 'п: i!  опе друге двгђе, алн не хтједе их тп при-  митп, велпш: шгје се осушпо кукуруз како ваља...  Добро, брате, даћу тп двпје кварте сада најбољега,  кад је најскуплш... Дођн по њ, кад хоћеш!... — Нећу ја тамо — одговорп Петар. — Ко велп  да сп давао двпје кварте? IIv c t i :, болан, — мпло за драго! Друкчије што хоћеш; али овај пут ваља  да пде по закону; п тп сп тражио штету по закону,.  је лп поштено'? — Али биће трошкова?... — Пашће на онога којн пзгубн... А да бн п  хтјео да пустим, не .могу, дао сам у руке адвоката... — Штб? Та неће, среће тн, адвокат ради тога  доћи? — Не знам... видићеш — п насмија се, па  пожури до првн у суд уђе. На расправу дошао одвјетнпкпз града. Шђе у  мптаонпцлд да попије каву п поздравп кога знанца,  Алп, не нашавшп ннкога, погледа на сат н пође  у слу. Поздрави се са судцем п сједе. — Малн посао — велн — свршнћемо брзо. Послужнпк прпзовну странке. Војкан, угле- давшп одвјетншса, збуни се, помпсли: — Валуду је свака одбрана; кад је одвјетншу  ту, не вриједе најбољи разлозл. — Зар ће ради мене  судац њему пштетити хатора? — Помнсли; А, да*  врана врани не копа оннју! Ипак велп -  судцу; — Дао сам му двије кварте, а послије давао-  сам му остало, али не хтједе Доћп по њнхм пмам  свједока који ће посв]едоннтп. — Је лп тако? — уппта судац Петра.. — Јест- по његову рануну, алп ннје по.мо-  јему... Дао је двије, а кугд ће-оно друго? — на-  смкја се Петар. — Дао бих ти бнобц оне двије... — Вндите:  сам вели, дао б-нх ти бно... Да ш   дао, пе бнх те тужио!... Одвјетник, као шалећп -се, говорн са судцем;.  а у неке преврну, па му' каза неколпко бесједа на  пталпј анском ј езнку. Војкан протрне. Мо-ра да судац рђаво нешто  пшпе, жури му се, перо му-лети- по хартији... Судац изрече о^уду: — Војкан се осуђује да  пма да плати Петру дванаест круна за кукуруз и  иа псплату парнпчких тропп-сова — равннх четр-  .десет н осам круна. Одвјетннчке пристојбе судац  .је преполовно, узевши у обзир, да нпје дошао само  за овај посао. Нзлазећп нз суда, велп Петар Војкану: — Јесам лн те намјестпо, а? То ти је за ону  штету у ползу I — Не марп, болан... Гонттћемо се још — од-  говорп Војкан. Петар причека одвјетника, док пз суда изпђе,  па, дочекавши га, вели му; — Чинпте молбу за рубачину... — Чекај, човјече, — одговорн одвјетнпк —  платпће... — Знам ја њега, с првом чашом впна забо-  равпће... чпните ви,' нећете се преваритн... Војкан ,се вратн пз вароша кући, по навадп,  пцјан. Те вечери грди дјецу и псује Петра а сутра  дан, кад се растртгјезнио, ппје пошао да жање, већ  ћутке пође у варош. Молп новаца од газда-Јова,  ■алп газда велн: — Давао сам тл, док сам имао на што... II на лијепп начин, отнрави га из дућана. А Петар, док шшу рок, пожури-у град к од-  вјетнпку. — ЧИнитн молбу за рубачпну — велп м у'—  али не заборавите — препоручи — да у молбп на-  ведете, да рзг бач порубано одмах собом поведе, јер  друкчпје с њпме нпгда крају... 0двјетнг1к пзвЈ)шн своју, прама Петровој жељн,  па усред пољскпх послова дође у село рубач, с на-  ваљеном на главп царском капоег до ушију, п узе  собом једнога рондара, ЈВ.удп по гувнпма врху, па  п  Војкана нађе гдје врше. Рубач мЈш;'азараштаје дошао н колпка је свота. — He марп — прогунђа Војкан — ппшп, како  знаш ... — Порубано повешћу собом... — Таман!... н право је... По закону! — Ајде. да впдгш што пмаш. Војкан га поведе у кућу. Рубач се разгледа,  завнрн гдјегдје. — Овдје пема нпшта — вели. — Куд тп је  -благо ? — Крупно? — А да!... — Крупно нпје моје, а тп радп што хоћеш... — Да вндпм. Војкан нздђе пз куће п поведе рубача иза гувна  j  ограду. Под големпм крастом, гдје стока пландује,  показа на вола н краву. — Порубаћу тп краву — велн рубач — н по-  вешћу је собом. — Гонн ти... али, вељу ттт, штје моја. Крава  је Плије Смшванпћа, дао мп је на по... — А чпгјн је во? — Петров, дао мн га на изор... п радн њега,  вук га заклао, одсјече мп главу, а за ништа! Рубач иаредп рондару да поведе краву. — Плцјина је — вељу ти... — Не мари... У то бане Плпја п Петар: некп клапац каза пм  да је рубач у Војкана.. — Моја је крава — ведп Илија — зна све село... — Пмаш лп карту од суда?..о Па разгледавши краву, вели: — Нема на њој нпкакове' бпљеге... — Пема, алп има свједока... — Не ваља ти — одсјече рубач уозбпљивши  се — ја је гоннм по зако-ну, а тп ме тужп гдје 'х-о-  ћеш! Можеш, ако је тво.ја... Тражп путем закона... — Има он cB o j.n s оваца — опазп Плија — право  је да њпх одагнаш... — Овце су на паши — тави се Петар. — Гошт.  tit крав.у! — Не могу ја некати, док овце с паше дођуд  — закљунп рубач ц погна краву. РИија, преријечпвшп се радн краве са братом  Петром, .повратп се кућп. У сутон, па гувну, посавјетова се са најбољпм  својим комшпјом. Комшија вели: — Продаће ти је, ако адвоката не нађеш. Илијн жао краве, његоваје, дао је лани стеону Војкану на по, добра је; акб је изгубл, пзгубиће е  њоме II њен пород за напредак. — Ннје друге; треба наћн адвоката, да одбра-  ниш своје! помислн и пође у град, да га по-  тражи, кад га у вароши нема. ... Након мало времена би уречена расправа и  позвани Илијннп свједоцн. Уочи тога дана, пред  ноћ, из града стнгоше у варош оба одвјетншса. По-  ђоше у штионпцу, гдје нађоше ебично дручптво, које  се ту сваке вечери састајало.У дворани силно је вруће,  лампе горе, а гршзорп затворени као усред зиме. Невшсао тешко да. поднесе такову врућшш, кад  се на пољу може да ужива бдага, ведра, загорска  љетна ноћ, — Скухаћемо се! — велп.Петров одвјет-  ник Пилић — староме знанцу газда-Јову, који чп-  таше новнне, и поздравн се с њиме. — И.\:а иеко вријеме, те Вас чешће впдпмо'...  .Мкло ми је! — отпоздравп газда... — Алп јесте  лн чнтали? — упита га под утлском новшарскога  чланка, што га је тога часа читао. —•  Али, да како,  да. сте га Вн чнталп — Ви којп 1гра.тптешолптпку, | један од бо.лшх наших домољуба п ггрвакашајмоћ-  \ mije странке. — Дакле чптали сте? За Бога милога,  \ јесте видјели, што Мађарп раде од наше браће, ја-  \ днттх (Ук)вака... II то валх је внтешки народ! — Чнтао сам, хоће да ns силом помађаре,..  То они раде п са Србима и е другпм народности-  ма, а, кад бп могли, и с нама би... — П аЈе лн то право? Опа.мота! — љути се  газда. — Срамота, разумпје се... Потписалн смо некл  дан протест у нме цијелога народа — прнча од-  вјетник. Послаћемо га свима опћннама. Доћп ће и  на вас... — Какова грамота? — уппгјеша се' уразговор  Плпјпн одвјетншг, — Онп пду за својим циљем,' а  та! је очпт: хоће да помађаре све што i-mje мађарско,  па да тако створе једну велику мађарску државу... — Па зар је то поштено ? Дакле, на рачун дру-  гнх да постанеш великим! — чудн се газда. — То је друга ствар, . Наравно да они не би-  рају средства, А ко нх у животу бнра, кад му је  до тога да постпгне оно за чпм тежп? — Опростп, драгн колего, алн ппак, за постпћп  попттепп цпљ требају поштена средства... Морал  треба да царује нада свпм п свутдје... — Морал? — пршшдага Илпјпн одвјетник —  једна лпјепа рпјеч. — Морал, да како, мој драгп докторе — no-  тврди газда Јово п посегпе за новпнама. — Иујте, молпм Вас... и стаде да чнта, како  пза толшшх прогона има још жртава. — Најпослије  од мађарских судова бнла еу осуђена два ушитеља  на неколпко мјесеци затвора ради свога домољуб.ља  — опито радп свога домољубља! — нагласп узру-  јал газда — па не' могу да схватпм како се то може  бранптп?... Помпслпте: два сиромашпа учитеља, —  помислнте, докторе, на шпхову ј адну породпцу, дј ецу...  коса се диже... а ви као да их извнњавате? — Ја? — ч.удк се доктор — опростпте, ја пх  само разумпјел:... п, накренувши главу п преклн-  јештпвшп језпк пзмеђу зуба, насмпја се па друштво, б П.АУЦИ погледавшп кришом на газда-Јову. II наставн: — Па  оно што Мађарп раде са Словацнма, раде п другп,  кад пм само треба... Ено вам Хрватске! Што тамо  не раде такозвани мађарони! ' — II то је велпко зло!  — прекпде га газда. — А ко зели да није? И у свој Хрватској ндко се  не нађе од Хрвата и Срба, да усред биједога дана  убпје онога тпрјаннна п ослободн свој народ... Ку-  кавнце смо! — Пустнмо полнтнку — прекпде Петров од-  в1етшш — учинимо партију преферанса... — Бпло бии врнјеме — опазн један од играна  с. другога стола — али пријатељ Јово има зашто  да се узрујава... и ја сам пратио цијелу ствар. — Пустн, Бога ти !  — прекнде га друг у игри — пазп на карте, ето и сада сп погртгјешио... Пу-  сти беспослице!... ... Сутра дан у девет сати расправља се у Или-  јпној парби пред судом. Одвјетник Петров при-  стаде, пошто су испптани Илијшш свједоци, да је  крава Илпјпна, те је суд л.ему и досудп, а тро-  шкове свалп на Петра. Трошковн големи, јер одвјет-  ницп, — да се већ једном царбенпцп -опамете, —  тако ' рекоше на суду, — затражпше потпуну на-  кнаду за дангубу, дневннце и за преваљени пут око  четрдесет кнлометара, свега скупа сто п шездесет  круна. — Равних четрдесет талијера! — ранунаше  Војкан п, кад изађоше пз суда, нремпшљајлЈш о  големим трошковима, велд Петруг — Опалило п тебе, баш јупачки: умдрно нас  закон! — Платићеш ти све ово — емије се Петар,  смијехом што шамар носи, алп издржа. — Платп-  ћегп, вељу т и !... — Порубај ме за прво л за ово — јарп га  Војкан. ; — А могао сн главне...:  већ враг не да!... Боље датп адвокатима... Оперушаше нас до Бога!...  Порубај ме! — Не бој се, наћп ћту ја што да одведем; а  нећу тн оставитн дуга на оивишту... А чије су  ■овце, а? — Ха, овце! Фукје менн зањ пх!... Овце про-  дао, брате; доћп ће још данас човјек по њпх; као  велнм: боље пматп паре у руци, него чекатп ру-  бача, па опет, знаш, могао бп вук доћи... Ха, ха!  Могао бп узетп ми твога вола, што eir ми ra дао  на изор, узмп га! — A  кућу, земље, лпваде? — љутп се Петар. — II то ] ‘е менн флнк!  — одговара Војкан. —  -Знаш чнје је то!-Газда-Јове, болан, као п штоје п  твоје његово... Једнакп смо, брате!... Плија, задовољан, преко обнчаја сврне у крчму  п наручп по лптра впна, понудп пуном чашом брата  Петра, којн онога часа уђе, алп Петар велп: — Не могу! — п не хтједе узетп. — Ја бпх из твоје руке ппо, па да је отров —  велп Илија — брат сп ми! Петар улпје за се лптру п сједе даље од брата. — Што се срднш? — опет ће Плпја. — Знао  cii да је моја крава, нпсп марио гонитпје... Моглн  ■ с м о  као браћа... — Нека., болан, знам ја што сн ти и твоја пп-  тома бесједа; какова браћа? Горп сп тп по мене од  пкаква душмашша..: — Оставпмо то, ето нека буде како тп хоћеш...  Има крнвнце и код мене, да, алп иустп тропп-сови  адвокатима... — Нека, болан, пусти... платпће лудп влахо...  А да што би онп без нас? Пустп крају, бпће њнма  још  поела... — Радп како знаш, алп мога не пуштам —  пстрча се Нлпја. — Не пуштам ни паре! — Ха, разумпјем, зато мало прпје ударну пп- т. томе бесједе... Вала ти, брате! Треба ти пара, а?  Хоћеш ли? — ii диже се иза стола. — Тражим моје — вели Илпја и, платпвшн  рачун, изиђе пз крчме. Петар за инат неће да- илатд досуђене Нлији  тропшове, а Илија не попушта, Залуду Раде тражи  згоду, да их измири, чак предлаже да трошкове  преполове, само да је мир; али отац неће, већ —  по закону, а Петар одговара: — Кад ћеш по закону, гошгћемо се. Знам да  мн неће бити добра, али нпси ни тп на закон сно...  Па нека једуг  адвокати, родила је година! Јесен прође у парбљењу међу браћом и Вој-  каном. Ради срде пуца, кад год отац пође у варош.  Тога дана ради н за љ, алп која корпс-т, зна он куда  ово водп. Друкчије би он радио, да се њега ппта,  алп зар смије он да оцу у чему приговорн: докје  жпв, господар је да ради што хоће. Под зиму дође рубан у село н отјера Петрова  вола за Илтфше парбене трошкове. Петар нехтједе  •  да га отк.уаи, док није во имао да пође на дражбу.  Тада тек на суду подмири брата Илију — и при-  мнрнше се. Али људп, што му добро знају за ћуд,  веле, неће за дуго битн мпран. ...И пољскн су се пословн посвршавалп, ље-  тина опремпла и у кућу санијела, духан предао на  вагу п е тим новцима лодмпрују сељацп трговце у  варошу н плаћају порез, задовољни, што ова зпма  обећаје да ће бкти снтија од осталнх. ... На трн дана -пред Бадњп дан Илија опрема  се у прнморје, по божићље впно. Тога јутра Радп  беше жао оца. Студено је, а већ.има неколпко дана  што се врпјеме мути п непостојано је,_ спгурно пре-  шђеннће на грре, јер је земан томе. — Не нди, оче!— велп му Раде пред кућом са-  марећп коња. — Поћп ћу.ја с друштвом, млађи сам... — Не будалп, што тп на ум пада'?... Гдје је  то? Тн ћеш и !ш , кад мене већ не буде; а да, док  не будем могао пћп, већ као да ме п нема. — Моглп би купптп впна овдје у варошп...  п трошак је мањп — опази Раде. — Тамаи сп погодио!... Газдннско, грађено  вино за. Божић, е, је сп ми га тн!.. Не будали!  Хоће се да }е божићње впно оно негдашље, нашко,  што самар њпме по годпне мпрптпе, а инсто п бн-  стро као детпња с.уза... а такова нема, већ у пп-  томоме прпморју... Плија оде. Понпо је собо.м пуну торбу које-  каквпх стварчица: скленпцу масла, прегршт ушти-  нака, угојену пилицу, неколико паница, духан.и  шест јаја, с тпме ће дарнватп кума Марпна, дјецу  му п жеву. Марпн ће одвратпти вјенцем смокава,  ракијом п ia.roм  јабуком и наранпом. Док се дохватпо планнне, шшп му се да јс  већ у приморЈу, да разговара са Марнном. Дјно је  што се с њиме познаје п што од њега божпћње  вино купуЈе, још од земана, кад му се отац одмет-  нуо у хајдуке. Од тада дере сваке годнне планпну,  газп iic tilm  путем п без мало срета у цуту једно  друштво; п кад с врха крајнпх брд.а угледа мора,  осјећа се некако прострашгјим, н увпјок низбрди-  цом заојка бар у по гласа. Кум Марда испржиће  на тавп морских рпбпца, што бп рекао: стотпну  појео бн пх у залогају,’а кад тамо, пребпрзћшједну  по једну, снт се наједеш... п остане пх за сутра;  а како се за њима слатко пнје!..дУ јутро пако прпје  ракпје, чпсте, како је лоза дала, узме се неколнко  смокава, слаткнх као мед... ...Алп Плија не нађе Марнна у жпвоту, већ  друш твоЈзртш  у кућу удовпца му, Антпца, у црно  завпта. Лијепо нх прпчека и, посједавши друштво  за сто, донесе пм пун врч внна. Али тек што људи лсгшше прву чашу за покој Маринове душе, удо-  в ашажали п стаде да нарине за покојником: — Марине, душо, дн си' сада тн?... Бво тво-  јнх влахов, ево ти кума Плије, донио је уштппков,  масла i-гшест јајов... Чујеш ли Марине, д-ушо?... Илигји бијаше жао Марнна, којп га је толико  годдна пријатељскп донекивао у сво-јој кућп,-ичп-  њаше м -у се онога дана, да га види нред сободд  обријан-их бркова, окопгнаста, у тпјесним гаћа.ма,  дугих, нажуљаних руку. . На сами Бадгви дан у јутро заржа Плнјин -кон >   испред кућних врата. Раде изнђе и, доквапази свога  дората, неосамарена, гола, који по други иут заржа,  кад угледа Раду, замагли му се испред очнју и чп-  с т о _ - тога наса крв му навргре у главу и, предосје-  ћајући несрећу, затвори за собом врата,дд коља макне  с мајниних п женпних очију: Алн Смиљана чу ржање и пође за Радом. Мајка  п син се згледаше. — Hecpeha, Раде!... Hohac о њему снивах, не  хгједох говорити... — Да he Бог, те и није... Превалпо негдје  кољд па дотрчао куђл, додијас му труд, глад...  што лн ? ... —  Жури, спнко, пред оца, не час-н ни часа...  — Да Бог, те био сретан сусрет!... алн ... — и Смп-  љана зајеца... Радп жена дода кабашгцу п са стопе пође. - Гази снпјег до гљежања а поврх кућа упопрп-  јечн, да што брже на планинскн пут п-збпје. Кад  дође на коњскн пут, што поиријеко дере планпном  п водп ка шљемену, пожури јошбоље. Али шггдје  нпкогауоколо, -  свугдје снијег пгола дрвета, што се  на леду грче, као да љуту студен осјећају. Угледа  у снпјегу кољске трагове. — То је -доратова стопа — помислп — рекао бпх да му се шгје журцло, судеНм по бацању стопа  у снпјегу... ЈТдућп даље, опазпвши људске стопе, уставп  се на савпјутку прама попорку uvlia, што с лнјева  леже у ешгјегу. Не продире пз љнх дпм, не навнја  се над крововима, нејак је да кроз сшгјег продре,  као да је у тпм кућицама утрнула- се ватра н већ  нема у њима живота. Hacoit предшшљаше, па скрене -  и, трагом је-  дноступа у спнјегу, пође ка кућама. Дошавшп до  љих ослушкује н, пувши у једној пред њим на ошкрн-  нута врата разговор п нуцкетаље наложештх дрва,  уђе и назове: добро јутро I Чељад у кући прихватн поздрав;  неко од људп  поодмакне се, да дошљак. к ватри приђе, а једтго жен-  ско' дода му столнцу.; — Раде Итвгјин! — репе један од људи ттај-  б л ж и  ватри. — Главом ја — одговорн Раде, .упознавшн у  дгогу по бесјсдн свога пдемештака, што с оцем бјеше  по впно пошао, п упита г а : — Што бје од Нлпјо? — Што п од осталих — одговорп пдемештак  — Кнјамет! — Казуј, болан!... — Казпвао сам овим добрп.м Јвудгога што зна-  дох... — Алп ево нпкако — преврну разговор — да  мп се vrpnjv ова. два. прста на руци! — п прнмапе  их бдпже к пламепу. — Однпо му лед два прста!  — ве.пп кућнп ста-  р.јешпна. — а бојнм се пзгубиће нх, замрзда у њгога  крв, као срж у одсјенену дрвету. — А зар Илнја Hipe дошао клсћи? — уппта  Радпн ттлемештак једнако грпјућп своја два залеђена  прста. — Iliije... па пођох му на сусрет. — Са срећом! — зажелн старјешпна. — А бијасте ли заједно? — упита Раде.; —  Казуј, имена''тп! — А да, упутисмо се из приморја лицем на  Туцпн дан нас двојица, а у путу стигосмо тројпцу  пз друтога села, те некп дно пута бијасмо заједно.  Разговаралн п шалили се... као угрнјало Божје впно,  било га п сувише. Илија је био нашгг, али шгје био  пијан... А н вријеме, брате, угодило, да Бог поможе...  II подржа тако, све-док -бнјасмо на догледу мору...  Него П 0: подне превријемп на нае,: ал-и, ето, нема  још зла... још се може... Пада лп, пада... н уче-  ста снијег. Алп под ноћ на-једном сасу пушавпца,  као брашном пз пуне вреће.. . 'Но све шнпта, да не  духну вјетар, студен бије у образ као ледом ... II спу-  стила се ноћ, невидшнпред опима друго до бијела...  Језива, брате, ноћ, мјесец зашао, а од звијсзда не.ма  вајде. У очи бије сш-гјег, а над главама крше се гране.  Али што да тп прнпам: мећава у плаш-ши !  — Правп  и-ггјамет!.... није друге, већ гини!.., У томе изгу-  бисмо се, не пујеш свога бакта, шнпта, ушп за-  пушио пусти вјетар!... Менн стргао вјетар капу с  главе, а спао мп опанак... Не смијем се слећн,  остаћу у снијегу — цомнслнм— и пожурпх бос...  Кад изнђосмо, бнће на врх, ђаво бн знао — оте бура  по све; удар вјетра нревалп товар са Илнјпнакоња,  Нлија се уставп. Јага  етпгох. „Рђав сустиг, брате!“—  вели мж. — -,,Помози“ !  А вјетар носи муглас Бог зна  камо... — Бог те не убио 1— велим ја — видшн да гп-  не.мо !.;. Тргох н-ож к ггресјекох... Свалн се товар у  -онијег, његов коњ потрна, мој, натоварен, нагну за-  љ пм... Ја ножурнх н у томе изгубих Илнју... Срећом  набасах на шинражје, а внднм, не можр се даље —  ко ће силп одољети? — па се заклонлх ту, чупнм  огрнут II тако допекахњору... И-ево ме сада овдје...  II не бпјаше зла, људн, да не однесе лед ова два  прста... Ево никако -не могу да_их скјпшм .,. — А  отац м и?; — Не знам... Бдће' се и он негдје склонно...  Нпје далеко одавле, јер онако, судећи по ходу, мора  да смо билп на помољ кућама... Раде се нагло дпже. — Куда ћеш? — упдта старјешпна. — Идем... — Де тн... Раде пзпђе на коњскн пут п пође даље. Ндући  узбрдидом, еам, у пустошп слутн у себи зло по оца.  Стеже га у грудпма, п на махове, премпшљајућп,  чпсто претрне; устави се п гледа уоколо. 3" двоу-  мдци је. Што Да радп? Већ је попео се с малпм до  на врх брпјега... Би ли даље пошао? Али опазнвшп  под врхом, над собо.м, да се нешто у снијегу црни,  као голем поваљентт пањ, пође напријед. Сада је већ  блпзу. Уштре онима н распознаје: На 1тнцн пута  кленп, с прислоњеном главом на пуној мјешпнп,  згрбљен новјек, као да се пред олтаром моли, глава  му покрпвена кабангхдом, а њенп -скутп натрпани  салеђенпм снпјегом. Раде осјетп, да му срце за час као престаде  куцатп; па онда учестало клчдање, као да ће да  нскочп... Алп, прпбравшп у се снагу, разабра се п  -одгрне кабашгау -са човјекове главе. — Оче! — јавн се п ухватившп га за руку  хтједе Да га прпдхггне,- алп осјетн да је хладна,  укочена. Претрнувшп од тога додпра: — Оче! —  поновп јаче. — Па обазријевши се уоколо, скиде  са себе своју. кабашшу и п-окри њоме -салеђени  •-очев живот п полетп-натраг ка ономе кол-шшлуку  кућа, од куд &1даше дошао; Уђе у кућу нагло п велн: — Људн, погнбе мп.отац... помозпте! — Погибе зар? — прнуппта племештак. : ! ЛГунгкп нз куће похптате- са Радом- За -њнлга жагнупЈ® -ii другм пз колшшлзч-са.- Жур'е сс п ћуте:  Радејепред њ-има, водп пхка мјесту. II,- дошавшн, поредаше се око мрца н гледа.ју у љегов за.мрзао-  живот, покрнвен топлом, вуненом кабанпцом. Неко се сјети, па скрши неколико сзлзих грана,  са замрзлих голпх дрвета поред пута н - — наложп. Чељад .  ее окупн око ватре. Старјешпна, заогр-  нут кабаницом и с омотанпм пешкпром око главе,.  велл Радн: — — Узми, -болан, своју кабаницу са оца, огрии се-  њоме: њега већ Вшко не загрпја!... Раде не хтједе, већ, као да је обезумио, гледа.  у иељад п некамо у простор сњежана дана. Алп  старјешина дтпке је са мртваца, заогрне га њоме и:  к ватри га прнведе. Рад;е:  се загледа у весео шамен, н као да се,  тек тога наса, свега сјетио, очи му засузише, иуче-  сташе сузе, и котрљају се ннз образе... '  Људп код ватре напунише луле, пале н раз-  говарају. — !  'лода;!  — опази један вријелшнпт човјек,.  гледајућн на мјешнне причвршћене уз самар —  мора да је коњ превалпо усред пута, па је покој-  ннк вукао товар крају... Гледајте траг у снцјегу...  II о томе разговарају поко вријеме. Па се- најпослпје сјетшпе п договарају се штО'  треба да се урадн. — Веле, — каже старјегшша — да закон не  да у мрца дпратн, док компсггја не дође... Треба да  неко у варош пође!... Обећавшн му штогођ, послаше-једнога од сп-  ромашнпјнх људг у варош ка опћпнп. — Треба направнтп .  од шђенс-кога коља но-  сила — суети се онај временитп човјек.. — А да, да треба! — потврдшпе другн — II  требају пријечнпце п клпнови -за учврститп носнла... — Да како да треба!.. — Алн пма ,још једна — опазп старјешпна —  требаће њаложнтп велпку ватру око мртваца, да оиекша... Што жпслпш, укочио се, а око њега све-  смрзло... Не попушта ово врпјеме тако лако: вп-  дг.Иеш муке, док га-испружнмо'... — Да, да треба! — потврђују остали. Раду, слушајућп разговор, сузе-"' облгппе. По-  глед му бесвјесно зампне на згрбљена оца. Мртав-.  је п леден као п она голема лнтица поврх њега;  пестаде га сашвога свтгјета... II тога часа осјетп око себе шразан, пуст про-  стор, п у томе иростору уоколо као да нема нпнега  жива рснм њега.. Као да се одијелно од свега свп-  јета, п, као нпкада до сада., у тонлпм сузама еазна  п осјетп у себи своје биство п моћ жнвота. I I  д  и о Неколнко даиа пза Илдјппе смртп газда Јово  ношаље Ради позов, у коме га опомнњаше на ис-  илат.у дуга. Те иозове разашиљао је газда обнчно  дужницима, кад је хтео. да дуг нпм прнје од њих  Јтјера, а садржином, обликом п самом хартпјом сли-  чп.лп су тп позови судбеннма. — Синко, позвао сам те — вели м .у — кад  ,га угледа пред собом, — да рашштсттго раиуне...  Мислно сам, да ћеш сам к ' мепн. доћн... Знаш,  стари узимао је, кад гођ је хтјео, а ја.давао ... Алп  треба н враћати... Газда преврће листове дужнпчке књиге, тражн: — Видиш, ннсу плаћене нп камате за лаљску  тодину. Оно,што мпје покојншс дао о светојКати,.  једва је залегло за дућанекн прекогодтппњп дуг,  а послпје опет узпмао је спјено... Тп знаш читатп?  —  упита газда. —- Знам нешто срицатп н . то штампано... — А гдје сп научпо? — Учпо сам: показао бп ми друг по које слово,  па бих га уроог.вао, у планинн, у кору од стабла,  док бпх га утувно, па тако удри данас, удрп сутра,  нешто научиб... — Драго мц је, што знаш,.. Ето, впди сам!...  II узевши књпгу у руке, донесе је Радн под очп. — Не знам ја у ту књнгу нпшта! — велн Раде сагнувшп се нада њу, па погледавшп газду  — застпди се. — Гдје је то? Не зпам ја ништа;  већ, како ти ураднш... — Треба, сннко, да се снађеш, да се брннеш,  тн сп сада старјешпна у кућп... Па. ако се ти не  побрпнеш за кућу, ко ће другп? А колнко ти ђе  година? — Пасем двадесет п четврту. — Ето пунољетан си!... Ради, будп поштеи п  штедп, могао бп с временом п пзвући се пз дуга..> А што ћу тп ја? Старп је оставпо за собом сплу  дуга, купио оне земље; молно ме и молио, па, да  му будем прн руди, попустпх... послије ми, Бога ми,  бпјаше жао, али-која вајда; ствар свршепа, пого-  вора нема! А баш пекн дан срачунао сам све, пма  око хнљаду н оеам сто таштјера дуга н жешто спт-  нежа; ту су урачунане: cnieno, камата п дућанска'  роба све до данас... — Чудо!  — измаче се Ради. — Ннје мало, не... алн купн се, спнко: а тгд  ако не будеш узнмао, нећеш ми ни дуговати... Ето„  зато. сам те звао, да се знаш владатп... Путем- Раде размпшља о дугу: — Спла га се Болђа накупила, нећеш нгшда  крају! Истина., примакло се са готањем; земљом нај-  жпвљн је у селу, нзашло је на очеву, алн која вајда? Па како да обрадп сву земљу? Треба силу тро-  шкова, туђи посленицп скунп, и све поскупнло. Сн-  јено са лнвада тек да залеже за благо згош, козе,.  што су најберећетније п најнздашнпје за сељака,.  забраншпе, а .  духан плаћају као нп себп нп своме. ,  Платд порез, шу?,1ске глобе, пољске п друге; — па  нпкада. крају.. . Алп нпак претурила би се годпна, п лпјепо бп се жнвило — помпсли. Да, лпјепо, —   да не усрну покојнп отац у дуг. Жена му рађа мушку дјецу, двоје пх је, два  сокола, вртђедна Божнца п мплокрвна, мајка каа :душа, а Цвпјета с ГГавлом смирила се, и за њу велп  човјек: — Није но као крух што се једе... У тим мислима нде поред својих земаља и не  мпже да их се спт иагледа, поносит је њима, н  док ux гледа, нисто заборавља и на дуг и на сва-  штдање потребе. Још лежп, опочпва пуста, али кад је Божје  сунце загрије, а већ је на домаку, Бог ће благо-  'Словитп тежанке труде, .  земља ће се окитптп, сја-  раниће се сунцем и кишом, оплодиће, и родиће  ■обилатим плодом. — Бпће круха! — помислн Раде — и превпше...  па куд ћеш даље? II занесен том мгппљу, прелази, скачући с ка-  мена на камен, хнтро преко газа набујале рнјеке,  што данас јачо но обично хучн. Неосетљиво наступи пролеће, пробудн опочп-  нулу земљу и оживп разговором плашшу над селом. Раду прво пролеће иза очеве смрти понесе  надом. Обилазећи своја поља премшпља п рачуна,  колкко ће користи нмати, п што продатн п уште-  дети, да газда-Јовн на част даде. Продаће сувжпак блага, за које преко злме не-  достаје сијена, а свога сијопа пеће продаватн. II  знмус, ваљда оно нсто, што је .јесенас отац нродао  j бесцијење, морадијаше од газде за скупе новце  куноватн. А годнна цо свему изгледа понијеће добро,  н гледајућн на Своја-жнта поносп се њима: — Бог ће датп, па ће све добро бити! ...А лн у мјесецу мају побпјелнла једне ноћп  нлашша над кућама, а дрЈну ноћ разведрн се: осу  •се хграз н смрзну и махом уннштп усјеве, Сварена.  логнуше врхове ка земљп би.јела жита, а кукурузи, као да се боје. сачекати сунца. А кад свцјетдо про-  ■љетно сунце диже се, указа се настрадало, пусто,  поцрњело поље као јесења стрњшпта: — п Радпиу  наду, понос и весеље, о'днесе једна ведра ноћ irnpo-  љетшш сунцем обасјанп дан. Алп Раде не клоне: одмах насгојнпх дана поче  нреораватн наново земљу, да је заснје. Болнло га  v душп да зеегља цнјеле годште нероткпљом остане,  кад Божје сунце тако лнјепо грпје, па мораће да је  оплодп. II оре, II ако нпје земан томе. II лемеж задцре  v земљу п пада у бразде пуно сјеме. -Једнога јутра Маша га нађе иа ораннцн; одавна  се ннје е љпме разговарала, па га ее зажелнла и,  пролазећп опдје, сврне к њему. Нађе га замшнљена  л  забринута, не разговара нн са сувезнпком, н док  сувезнпк нврсто плуг држп, он обилатом, простра-  ном руком на шнроко спје и сијућн, Маши се чпни,  да о нечему- прешнпља. Кад угледа Машу, зачуди се, паму остаде сјеме  j шацп. — Сврћу.ла сам с пута — вели Маша збушена  — да видим што радпш... — Ево губнм врпјеме._..  — вели Раде. — II нпје земан радњп — падовеза сувезннк. .  — Али, сувезнпче, да побрапамо ! Прпвезаше брану, па почеше с једнога краја. Раде потрбушке леже на брапу, сувезннк боцну  дешњака п волп — повукоше. Раде лежн, руке п  ноге пспружпо, па му се по земљи вуку, прнтиснуо  узорану земљу, да с њоме семе покрпде, а прпљу-  бпо-се уза њу, као да је хоће да обпрли п својим  жпвотом загрије, сунце му упрло у леђа — грцје га. — Гледај Божјег бш -са! — велп сувезник Машн,  што с њиме упоредо пде, показдђућн на Раду. Маша се збунпла, учпни јој се, као да еувс-  зннк погађа јој мпслн: 9 6.  п в о Ћ  и п п к о _______ о — Како би она радо легла на брану уз Еаду,  н с љиме цнјелн дан на сунцу бранала! — и ни-  како да са Раде ока скнне. Кад приђоше крају, Раде се диже са бране:  сувезник се забавио око волова. Маша приђе Ради. — Гдје сн мп ти? — велн му. — Забавно се у послу — .  одговори Раде и,  узевшн груду земље, мрвљаше је у руци: — сувотна  је, Бог зна шта he од сјемена бити? — н бацп је  на -  страну. . — Ннкнуће — вели Маша — пз тво.је добре  руке, да тврди камен .сијеш... — Ко вели? — насмија се на њу Раде п, по-  гледавшије низ тхђело, каза: — Зар сишто осјетила? — Нншта... али није снгурно до тебе... ју-  наче мој! Претрже им разговор сувезник, јавгшшн се  Ради, а у то бане и Божица, Радпна жена, са ру-  чком. Маша погледа Раду н поздрави. — Остани с нама — вели јој сувезник. — Остани — нуди је и Божица — па ћемо  заједно... Али она не хтједе, извињава се да не м ож <%   да је новјек код куће иека. Настајне недеља пои Вране преко велике мпсе  држи проповјед, љути се на окупљене ш\таве овце:  а да се није преварио у своме суду, најбољп је  свједок прст Божји, који је у невријеме послао  сннјег и мраз, да их опомене и на правп пут прп-  веде. II ггрсповједа даље. Алп наједном, опазившп иа дну цркве Раду  уз Машу,-прекиде и полетд ка њима... — Живпне! — јесам лп наредио да мушки  стоје обашка од женских! — стаде га вика, п љу-  тит гурну Раду у страну. — Не гурај ее! — вели Раде. Алн поп Вране, као да је побјеснпо, насрће на њ: — Воле једак, ја ћу тн рогове стућп! — по-  навља впше пута. Раде осјетн, како му крв у главу долазн п ма.глп  му се пред очпма, алп нздржа: пп-фпнзљпгп зубпма  савлада се и мпрнпм коражом пзпђе из цркве. Иза велпке мпсе, разплазећн се, свфет шапорн  о Радп, али нпко нп цпгле рнјечп ие рече попу  Вранп: он је господар у цркви, па може како хоће! Поп Вране, кад кућп дође, премшпљајући о  ономе, што се у цркви догодпло, зажалн у себп,  што niije могао уздржатп се. Jjrrpoc 1\1аша му чнсто казала, да. волп Раду  мп.мо цпјелн свпјет, а кад њега не бн тако волнла,  ех, тада се не бп нп њему отимала. II гладећн му  дебелу руку смпјала се онпм C B oji-ш разуздапкм  слшјехом, којн попа Врана јача и' дава му наде, да  ће га ипа.к Маша једном завољетп. Знао је да је  Раде њезпн јаран; знао је то по шапорењу у селу,  п паслућивао по њеној псповгђедп пред њнм. ...Онога дана, у  цркви, кињио се борећи се  сам собом: У одбљескз^ разнпк' боја од стакала на  прозорпма, у оној тајанственој прошарицп, клечала  је' жена пред њнм, нсповгђедајући се. Гледајућнје  пред собом, бранно се од напаснпх мнслн п силио  се, да подаде псповнједи светп значај; да је пред  собом гледа као сваку другу жен.у — алинпјенп-  ка.ко могао. Расијано, без реда, бесвјесно насрћу на  њ простп, човјечјп, осјећајп п отискују оне туђе,  наЈшене, што се силом намећу п радн којпх сето-  лкк.о у животу кнњпо... Радознао, ппта је, је лп с другпм гријешила;  а кад жена прпзнаде, навалн упитнма: — Је лп тај  човјек јак, здрав, млад? Грпјешп лп с њиме често,  на којн начин, п на којему мјесту? II хпљаду дру-  гпх ситнпца, на које упите жена тешко п му: ;ајућк п.итци одговара... А он у томе трагању осјетп за час не-  всказану сласт... Али када стаде да је свјетује, да већ не грн-  јенш, да се од гријеха очпсти и да обећа, да неће  већ, чак ни пожелптн туђега човјека, — жена сагне  главу. — Што мнслнш, биће тн тевдко'?... зар нећеш  моћи одољети? — Да, тешко је то... — одговори жена. — Знам, да јест!... Али зар мислшп, да је  тебн самој тешко ирегорети се?... Да знадеш како  други трпе! Прегори се, п у томе наћи ћеш утјехе,  отјерај од себе гријешне мисли... покај се!... Ка-  јеш ли с е? — Кајем се! — рече жена н зајеца. — Кај се, као што се н ја кајем!... н прега-  рај се, као што. се п ја прегарам!... Скруши се. јер  „скрушенп н понпзнп доћи ће пред лпце Божје“!...  А  све што на спас дучпе урад1Ш0, ншсакова је жртва,  прама жртвп нашега Откупнтеља... И пе гријешп,  жено, нп мпшљу, нп дјелом!... — II што даље го-  ворн, његове ријечп долазе мекше н пптомпје.. . —  А опростп н менп, ако сам те ццјекад саблазнпо,  као што и тебп Бог преко мене, жено, опрашта...  Опростп ми! — Бог да нам простн! — рече у плачуШ ш а  ii — крене низ цркву. IJona Врана, гледајући за њом, сузе облшпе;  прекретп се п .још дуго, клечућн п молећп се Богу,  остаде у исповједнпдп. ...Раде се лако одљутно, он је повратпт, а п  сјетио ее, р друип га с тиме тобоже прекарају, веле: — Поп јс пизмен на те, радп Маше. — Алн. ето, каковп су ти Божјн свештенп-  цп — црцмншљаваше: — радж .свога нева.љалства,  навал.ују на добре људе. Будала!.као да је мени  Маша памет однијела као њему... Нека му буде по- дапшја, нека се, ако је воља, поведе за њпм, мо-  гла бп: поводљива је од наравп. Алн што га има  с њпме? Мапха рпјетко када му и треба. — Погдјекад,  истнна, понесе га ум за њом, занесе се; алн, ако  му ннје на -дохвату, прође му... Гдјекад, кад је  згода, загрпје < je , н зашјенн је са женом; оно дође  некако... па је тога часа слађа од ичега на сви-  јету: гдјекад пак нпсто обе ^кене су у вољп, те  му је тешко лунптп једну од друге. II Раде бијаше по свелгу" заборавио на увриједу,  нанесену му у црквн. Алп једнога дана, кад је у варошп био, зовну  га пз дућана газда Јово и увевшп га у дућанску  писарннцу, уппта га, што оно бнјаше са попом Вра-  ном. Раде пспрпна, а он га тада наговара дапопа  ■суду тужи, вели му: — Ако ћеж да будемо пријатељп, тужи га. Раде шалабаза, забацује, шпт му не помаже. Газда велн: — Тп од поштена coi'a, па да те оно бодулче  попа срамотн пред људпма! Раде у неприлпци сјети се: — Тешко је, господару, с н.има парбптп се!...  Бојпм се навалиће на ме трошкове.... па, ко ће и  •свједочптп протп попу? — То је моја брпга! А н трошкове ћу п.ла-  тити; довеићеш адвоката пз града... II њега ћу  нампритн... Само тп радиу своје пме, чзђеш, да се  не гласа о мени... нитп да ја пред свпјетом ула-  -зим у што... Раде се чудп, што се газда Јово оборио на  попа Врану; оно јест, раннје бнлп су душмани,  радп тога 'што поп завргнз’ сеоску благајпу, али  ■ о д  када се говорп о некој слози између лацмана  у  варошп, за коју говораху да he бнти од велпке  корнстп тежаку, — пошршше се. ^ Но људп у то не верују, чинп им се, да се лук са очима ие може сложити, а зна се, да од.  господе иикада сељаку користн. па се боје сада,  када се слолпипе, да ие буде и грђе, но што је д о ^  сада бпло. Али ипак мора да има нешто! Ето, у здравље слоге, у опћгаш су два при-  сједника кршћашгна; н впју се двије заставе, око-  којих води се жестока борба. ради положаја: ради  се о томе. која мора бити засађена са десне стране,,  пли она хршпћанска или пако она кршћанка!... 0 томе премшшва Раде путем, и док му један пи-  сар нз чаршије слаже тужбу. Потписа тужбу сво-  јом руко.м и понесе је на суд. ...Бијаше тужбу свргао с памети, кад му \ру-  чшпе позов. Тек сада збуни се; чисто му жао... — Што му је поп учинио? Нпје га ударио,  штје га у ничему ни оштетио, а што му се мари  за бесједе; биће да мује прнтужило, кад се онакО'  ралтљутио на њ !  Али како ће да не пде на парбу,  газда Јово биће поручио по адвоката, н припелш  му и нрекјуче, кад га је j варошп впдио, да ни-  како не опрашта попу, ако ће да cj прпјатељп: а  он већ, знаде, како- је, кад тп је газда пријатељ, а  камо лп, кад тн је дунранин! Ево, натраг неколико дана, одсјече главу Ра-  дпвоју, спну Војканову, што му пнјан рече, да му  увијек по штогођ од надннце закпда. Не само што га је тужпо суду, већ довео адво-  ката из града, онога, чија се бесједа. у суду нај-  теже зарезује, н бијаше Радпвој ослћјен на затвор.  Палн и големи трошкови на њ. • — Срећа, те неће пматн одакле да нх г.латп! На расправн адвокат попа Вране, доктор Нп- лнћ, чуди се, што се ово догађа у новпје доба; тога.  прпје ни у сну^ није бпло. У боља времена, кад бн  млађарпја из далека тек назрцјела свога пастнра,  дочекала бп стојећке, прихватала се руке н почп- тала га, а ево сада .што смо дочекли: да једно го-  лобратче усуђује се тужитаг свога духовнпка, челпк  дбмољуба ii народнога добротвора. Попу Вранп оигурно. тшје бнло на уму, да у  Божјему храму, у којему је ои једпни господар,-  ннкога срамотп, већ да посавјетује заблудјелу овцу,  данашњега тужитеља... Позива се најпослије на за-  конске проппсе п моли да суд рнјешн тужештка...  Ва накнаду, дантубе, дневнпца и путнога трошка,  тражи сто круна. Радин -  адвокат опомшве свога колегу, да се  држи етвари. У овоме послу нема посла поп Врана  као пастир повјеренпх му оваца, већ сматра се од  суда као сваки други смртнпк. Је лп нли шђе он  -својнм поступком уврхцедпо тужнтеља? Да, јест! То  су -нам мало прије свједоцп исказали, п потпуно  потврднлн наводе улужби, дакле, прама томе/ту-  ж.еннк пма да се осуди на проппсане казне н пс-  плату парнпчкнх трошкова. Тражп, као к колега, у имс накнаде, дангубе,  дневннца п путнога трошка, сто круна. Раде слуша свога адвоката п чпсто се стндп,  жао xiy, што се уплео без сврје воље у господске  после н. не сачекавшн осуде, оде пз суда. Судац прогласи осуду: Поп Вране осуђује се  на два дана затвора, односно па глобу, која тој  свотп одговара. Његов адвокат протн осудп положн уток на  старпју власт. И старпја власт уважп утбк, и ријеши тужбе  иопа Враиу. и све трошкове свалн на Ра.дзп Па кад  поповп прпјатељи нз града брзојавпше о успјеху,  попов с.ДЈта заславп у оба звона на црквп, таман  као оно неке годше, кад се номолшпе- на после-  дп>(п;у савпјутку цесте бпскупске кошгје, што во-  жаху пресвнјетлога у пастпрске походе. А п поп Враие одржа задану ријеи, дату при-  јателпша и знанцпма, да he уцзшити добар свечани  ручак, ако остаде прост од тЈчкбе. И треба.то је то.  да уч1ши, јер се пријатељи жнво заузеше да од  казне рнјешен буде. На 'ручак позвати сви околнп жугпшцп, п некн  фратрп пз манастнра, два калуђера, начелник, газда  Јово, нједан опћинскп прнсједник. Мјесни учптељ  днјо позват, што у полнтици ннје сумпшљеннк попа  Вране, већ прппада друго.ј странцн, која је антп-  клернкална, а газда Јово н калуђерп позватп су, п  ако нису сумишљеннци, и чак су, по мншљењу попа  Вране, чланови другога народа или пзрода — ради  блажене слоге, која је по читавој земљи одјекнула,  па и до амо допрла. — Треба доказатп, ца нп радикалн ниеу с-логи  противни, ако је та слога на корист овога напаће-  нога народа — мншљаше поп Вране. Званнце се договоршпе да се сјате на одре-  ђеноме мјесту, па скупа да појашу до попа Вране. Пред друштвом јаши фра Јосо на бнјесноме  вранпу- и држи тробојну заставу у руци, а за њнм  поредаше се фратри и два калуђера; фратрп су у  црвешш народшш капама, хоће да пзненаде попа  Врану, којп у свакој народној згоди на тај начнн  даје одушка своме домољу&ву. Пољем влада омара, а затегла суша, па од про-  љетос настрадала од мраза жита не помогоше се:  кукурузн тек што се држе, а празно класје бпјелнх  жита стрши у вис, као да тамо помоћп тражп, кад  нзгладњела земља у најљепше вријеме пзневјерп. Цврчцн, такЈппућн се, помамшпе се, као за лнат  љетној тшшши, а заморенн сељаци, некп с омота-  нпм пешклром око главе, однјеВеш: љетп каО п знми  у сукну, шзмпчу се нспред бпјеснпх коња у с-трану  п, у знак поздрава, капе се дохваћају. Чудс се, ктд  ће ова спла фратара, један бјеснији од другога. Алп јахачи не обазиру се на пјешаке, већ на до-  гледу цркве равнграше коље, такмпчућп се ко ће  прцје стићи. Добрп коњп, алп боља од свих беде-  вија младога калуђера, оца Лаврептија: одвоји се  од осталих и заграби... Поп-Вранпну слузи зазор, што бедевцја к цр-  кви прва стиже те однесе барјак, па, кад стнгоше,  велп фратрпма: — Што је пустпсте испред себе? Свугдје је  м лпш -; о штиманпј е !.. Разјахаше, а коње провађају комшцје, што се,  радозналп, окуппше око куће иувшн звеку звона  и пуцњаву прангнја. Звашше се љубе са попом Враном, п чести-  тају му на побједпДршћанске љубавн над мржњом,  п прије ручт-са нсшппе по чаипгцу ракпје. У то дође и начелнпк, газда Јово, са кочпјом  до нспод куће, с њиме ]е у кочпјп дошао опћин-  ски прнсједнпк, варошкн крчмар, којп је због слоге  у опћинску управу ушао, п само радн ње данас се  жртвовао, да сагазда-Јовом дође, јер, друкчцје, још  њихови старп нису били .пр1ђатељн. Газда Јово задпхао .се н заморно пдубн пјошко  до куће, а да се не замјерп клеру ни једне нидруђе  вјере, нпје еакупљене евештепике поздравио ни са  „Фаљен Исус“ шт са- „Помозн Бог“, већ рекавши:  — „Добар дан, господо!“ одмах сједе. Погледа по друштву: нико нп ријечп! Некн  од фратара не познају лично газду: познајугатек  по нмену п гласу, алн неће да му пођу у сусрет,  да га ноздраве, мпсле, треба да он то првн уради;  дрковна власт је тежа од свјетовне! Поп Вране разбн  лед, на га нредставп н — руковаше се нови знанци. Гоети у кућп осјетшпе врућину, ннза дебеле  образе газда-Јова .цнједп ее зној, махом купд га  рлшцем, с тога домаћпн новеде друштво у одгојак до куће, гдје је, на отворену, зрачннје п угоднпје  ио у кући. Трпеза, закоју посједоше, удешена је нарочпто  за данашњи дана, између дрвета, у прошарндн. У' челу етола посадгт поп Вране старога фра  Јеру, големе, кратке шије, ћелава, коме су к самп  прстп на руцп претгиш; о десну му сједе газда Јово,  до њега старп гс-алуђер, отац Диониснје, оштра ду-'  гуљаста лица н живих црних очију, па младп ка-  луђер; с лијева пако фра Анте прпморац, доктор  црковнога права, а остала њпх десеторица поре-  даше се по вољи. Маша, коју је поп Вране позвао, да спреми  ручак, донесе чорбу. Од некога дјечка узела је нову  црвену капу и ставила је нахеро на главу. Њој то  сличп, на се гости весело насштјаше, а поп Вране  не може ока да сњ е скине; ;- r , гледајућн је, часом  заборави на госте, и његове строге црте лнца по-  пуштају мекшим цртама, чисто питомијим. Једући друштво по мало разговара, претргнуто,  обггчно, Дебели фра Јере гледа, како доктор црковнога  права узе кришку пршута вилпцом, и на тањнру  реже га ножем, то он не може.да поднесе; једп се  у себгт, п очи му .једнако тамо зампчу. Најпослпје прпморско впно развеза језнке, а  након печене јањетпне пнје се боље. Код шампањца  фра Анте дпже се, да наздравп свечару. У про-  шарицп, док говорп, погдјекад одбљесну се у сунцу  наочари. Док се диже,. фра Јере гурну старога ка-  луђера оца Дпокттсцја, што до њега Сједп, п велп  озбиљно: — Видећеш сада, каковпх говорннка пма у на-  шему светому реду! Доктор погледа, по друштву п поче да говорп: — Мнсао — велп — дошла м гт је у памет  овога часа у овоме зеленоме одгојку. Нашега све- чара iiorj- да присподобпм оиоме гопемоме хра-  •сту. што га сви у овоме одгојку впднмо — п по-  каза руком на њ — око кога обавио се .бршљан, и  окуштли се закржљалн храстпћп : ДЈ'ше га бршљан,  пспцја му сок, као да бп хтјео да му запрпјечп  раст п полет у свјетлије сфере, рекао бп, обрваће  :га: али храст се не да, надвлада све запрпјеке, и  шпрећи се осваја све вшпе свјетлост п впснне, а  душманп остају у тмпцп, да нспаште своје грцјехе.  'l'a.j храст, браћо једнога народа двају племена, шгје  нпко другп пего наш свечар, узор евештеник и до-  мољуб, поп Вране, а бршљан п закржљали хра-  CTiihn, његовп су душманп... Дакле, нека га Бог  пожттгг! Друштво одЈЛпевљено прпхватп здравнцу, мла-  дн калуђер запјева „ 11а многаја љета,“ алн пјева-  .јући остаде сам, н ућлда, iep фратрц надвладатпе  својом пјес-мом: „Много лпта срптан бпо.“ Кад пјеваље нрестаде, газда Јово вели, онако,  као да му је онај час на памет пало: — Колико сам оној будалп Радн говорно, да  ндустане од тужбе, алп што влах увртп у главу,  не бп нпко, ш: Бог! Гдје ће сврака соколу на-  худптп? •  Поп Вране ногом пспод стола очешт фра-Јосу  и кршпом се у хитњп погледаше. ■  Покварп се народ! — јавн се фра Дане,  јак, прикладан човјек, чнје црне очп блудпле су  некамо, неодређено, 'а бпле би врло ллјепе, да у  њпма сјаше искра сазнаља. Он то рече онако пз  обпчаја, д не -мпслећп на оно што је рекао. Алп другп прнхватпше- љегове рпјечп, као  „једну масао. — Тако је! — потврдн дебели фра Јере —  нпје впше паш народ оно' што је негда бно, а бнло  је то дрртчнј-е, н док сам ја по жупама-наставао.  -Бпо је тада паш.народ, што по рпјеч: голубпње- ћудн II дјевичанске прпроде. Кад бп видио свога  жупника, дочекао би стојећке, скинуо капу п љу-  бпо нз попптања у руку. Истина бпло је п тада  п лупежа п хајдука, али што ћеш? Крало једно  друголе,, и клади се међу собом!  А и са сво-  јпм жупником, пастиром, билп' су умпљатн као>  јањ ди.' И у кући не би се изјело бољега залогаја,  да не би с њиме понудно свога фра-Јера... Ах,  да, друга су оно времена бпла!.„. — А како је-  сада, то ви млади знате, де, реците! — п насмија  се фра Јере, а округло лпце дође округлпје п свје-  тлнЈе. Па подвившп главу, спустн му се потпљак и — Зљригну му се. Пзвади из широкога фраторскога рукава ку-  тијнцу,' промућка чашом и усу у п>у из кутпјице  крцату жљпцу бикарбоната, промнјеша, и нспп на  ДЈШ Јак. — Ово је света ствар! — вели оцу Дпониецју — Хоћеш tti једну жљпцу'? — Мани, Бога ти, то је отров! — окоси се  отац Дионпсије; љутио се, јер га је помео у здра-  вици, коју је у памети слагао, да је изрече као пра-  вославни свештеник свештеннку латннске цркве. Доктор црковнога права, љуштећи јабуку пот-  врдн фра-Јерине назоре у главноме, алп се њему  M iiiiii, да нсквареност у нашем народу још ппје  ухватила маха, алн бојатп се! — И послпједи јачим  гласом: — Лажни лпбералп пшре С е свугдје... криво  сваћена култура наше интелигенцпје проднре у на-  род, упропастпће га; зато мн, свештеннцп, .једне п  друге вјере, нмалн бп народу нредњачпти добрпм  прпмјерима... Дакако, хоће се добрих дјела, а не  само рнјечп! Млади калуђер' пспитљивим, радозналнм по-  гледом погледа на попа Bp||iy’ ; н фратрп загледаше  се, алн нпак побегенаше доктору. Газда Јово оцази, да наш парод ннје баш иав,.  шгје пзображен, нема ппсола, још је дпвљи, — T'peia,  га просвтгјетлитп!... — К просвјети допрпнпјеле бп н сеоске [бла-  гајне свој дар, а оне he н онако помоћп — опазш  поп Вране п кргппом погледа у фра-Јосу. — Дакако да хоће — потврдп газда — доку-  чнвши куд шпба поп-Врашша бесједа. Па му паде-  на памет, колпко шкоде му је зимус нанпо, купгазши  спјено за дружииаре благајне; а радп ли он то п з-.  доброте срца плп за коју другу сврху?... У то изнебуха дпже се отац Дпогшсије/ Друштво напито, пробављајући, упре попле.де  у њ, његова прогушана брада дрхтп, а очн жпво-  продиру ондје гдје их унесе. Наздравља попу Врани,' као поштену човјеку,.  дарежљиву, прпјатељу царода; његово је мннјење,.  ко није поштен човјек, није пи добар свештегшк,  зато нека Бог пожнве поштењачину попа Врану.  данашњега свечара! Овога. пута „жнвио“ јачн је: млади калуђеру  заносу опет отпоче „На многаја љета“, алп друштво  преврну п оте „Много лпта срптан био!“ Отац Дионпсије очпто се љутн: ето, бар на  његову здравпцу, могло се отпјеватн српскп: „На.  зшогаја љета“ ... Кад се занос слеже, дмже се пон Врапе, уоз-  бнљпо се. гриска доњу усшгцу. п подвојак му се-  нарозао. Захваљује предговорнпцима. Зна да изречене-  здравпце у његову славу не пду њега као човјека,  негокао сина заједнпчке нам напаћене домовпне.над  коју су се надвпле црне облачпне, даје угуше... Haiuv  пстргану домовпну може.мо упоредитп црној кукавп-  цн-удовпцп, рашчешљаннх коса, коју свако може да,  кпњп... Алп она не бојп се страннх длчпмана, већ је-  душа болн, кад впди своје влас-тпте спнове, којеје- •својом крвљу одгојила и — пздржава их, гдје је пз-  дају II од ње се одмећу; им аната отаџбина ичелик  домољуба н поборшша, којих требао бн да се данас  из захвалиостн сјетим: али то овога часа пспуштам  радн наше слоге, јер сам п ја и моји сумшпљеницп:  — „за слогу добрнх у добру“ дјеца једнога народа  двају племена п, у славу наше красне домовине,  псппјмо наше чаше на нскап п запјевајмо „Липа  наша домовпно.“ Првн фратрн, а пред н.пма фра Јосо, дигоше  се. Газда Јово,- тежак, окљева, а отац Дионпспје  погледа у младог калуђера п — диже се. — Капе доље! — -загрми фра Јосо. — И ви  тамо!  — викну сељацпма, што су мирно уоколо сталп  н буљпли у дрзиптво. — Biihe да ће се помолптн Богу, да му за-  фале на обплату ручку! — велн један од сељака;  скпдајућп капу. И заорп пјесма из свега гласа, спажно, за- 1Н О Ш Љ Н ВО . Газда Јова пратн пјевање у паметп, јер ни-  када не пјева. Рукама опро се о сто; блиједо, на-  бухнуло лице продужило се п уозбиљпло, као кад  неко претрже у један мах неоправданп, разузданп  смпјех. Кукаст нос спустио се, а очи звјерају; —  алп у таквоме стан.у остаде 'само за час, па, како  шјесма престаде, лпце задобп свој прваппви пзглед. — Не изазивљу — шапне оцу Дионпснју младп  калуђер, отац Лаврентпје. — нијесу још споменулп  тхрватскога имена... Немојте споменутп ни вп на-  шег српекога, кад б.удете- наздравплп народу! —  ■Љубав за љубав! — А тн нм вјерујепГ? — тпхо одвратн отац  Дионпсије п погледа -својнм жлвпм очпма по дру-  штву, T iа, впдевшп да весело- о нечем друштво раз-  љовара, паставп: — Тп пм вјерујеш? Што онп нама желе, дао. брате, њима Бог! особито фратрп... А зашто подр-  жавају попа унијатскога, што пазаре са душама  нашега народа, кад су гладне годнне!? Да, са не-  колико варинака кукуруза, мпсле, да he свп нашп  превјеритн!... — Вп увијек једно . — опази младп калуђер,.  побојавшп се, да, наппт, отац Дпонпспје не по-  мутп слоге... — Пустп ти њнх... Кад онп варају, вараћу н ја.... — Тако је! II опет се дпже старац отац Дпонпспје п велп:. — Мп смо заборавпли у нашем весељу, да  пспијемо чашу у здравље — знате кога? — бнога.  којп је крв наше крви, у здравље нашега народа  обцју вјера!... — Добро је! — упада у рпјеч газда Јово. — Познато нам је — проелпједп старац —  како се наш народ борио протн некрсту, вјеран  вјери својил отаца... Сјетимо се, да смо и ми из на-  рода п закунимо се, да ћемо га само добру учитн!  Је ли тако? Нека Бог поживи дакле наш народ  обнју зјера п обају племена!... Жшзио народ! „Живио!“ орн се у друштву а прихватшпе да  впчу II сеља.цп, већ здравнцама прпвикли. Међу сељацима поп Вране- утледа Марка, чо-  вјека. Машпна, позове га п понудп га пуном ча-  шом впна. II наста весела шала међу гостпма, цјевање пје-  сама II задпркнвање. Неко од млађпх схватп Машу  вавољком срнједнне од к.руха у каппцу, она се на-  смпја н побјеже у кухињу. За њом пожјцш  човјек  јој Марко, да у мараму покупп, -  што је нза ручка.  остало. Иза црне каве друштво се диже од трпезе. Фра Јере зажели да спава, алп фра Јосо ие-  да. Вели: — Ннко не смпје оставптп с-воје браће. Тако дебелп фратар задовољн се, да се гега  љо одгојку, Јшслећи непрестано на пробаву. Али кад  ,-га друштво 'изгубн с вида, леже нспод дрвета у  хлад, да бар опонште, док бар нробава траје. Доктор црковттога права нзвади из рукава  смотру „ 1а Givitta Cathojica1 1 , — (Он је и онако,  .дошао да се провоза и разОноди у простој прпроди.)  — па нашавшп хлада, сједе, да нита. Осталп фратри подвезаше конопцем од три  .узла фраторску црну хаљнну, да им несмета, нза-  сукаше рукаве од кошуље, те се стадоше уметати  каменом. Сељацтта тек сада срце запгра и очн дођоше  живље: — Боже, ко ће одбацнти? 'Једно чобанче, дуптх руку, спуштених бене-  врека, непшчешљане загасите косе, јарких очпју,  .прпђе попу Вранп н, дрхтећп од узбуђеља, вели му: — II ја бих се, попе, бацно!.. — Де, тп, али јуначки: одбаци калуђеру!... — Нећу^ моћи... — п погледа младога калу-  :ђера, којп држаше тешки камен у руци. — Нећу  моћн — поновп, 1 — снажан је, гледај му плећа, а  ■  бикује ли, бикуре! Па и впно, nofie, n храна... ~— Није по томе... — Јест, попе! Виднм ја како он мало дрпје  прихватпо се јањетине, таман као да њу прву на  -сто донесоше... Е, д а !... Поп Вране наредн Машн, да му пода -  чашу  вттна. Чобанче испн и, отрвппт уста рукавом од ко-  пхуље, прпхвати камен пз калуђерових руку. Покуша неколжко njna, да одбацп, задихао се  од зооа ii, пошто камен баци, пада као сноп на  ■земљу. Алп залзшу, оно, јесте, добро баца, алп по  калуђерову мјерењу, впдн седа до бпљеге фали чи-  тава подланпца. Бацајућн за последњи пјл камен,  шобанче се већ расрди п велп: — Не бп Бог! Поп-Врашш слуга љути се, што опет калуђер  ■однесе барјак, а снажнп фра Јосо неће да се већ  унеће, кад видп да не иоже пребацитп... Оно чобанче велп с-лузи гледајући на калуђера: - — Старовјерац је оно, јуначпна, брате! Алн не  ■будалп тн, п храна, п впно... Их, јонг ии у носу  дшмо свега осталога остаде мпрпс печене јањетине!... ћ то Маша изнебуха узе камен и уметну се с  њиме и велп: — Боље бп од попа Вране!... А кад хтједе фра Дане да се бацн, посрне н  •затетура... — Пцјан је као сјекпра! — опазп отац Дио-  ннсцје. — А Маша кпда се од веселога сиијеха. — Врпјеме је да се одлази! — опазн газда  Јово, раздрпјемавшп се; бпо се наслонпо главом на  трпезу, п закуњаО'. Слуга купп снјено пспод коља и меће им зо-  бнице, да су бцјешњп; калуђеровој бедевнјн тек пре-  гршт с-асу: мпсли Јлече јој сђра-Јоспн вранац! Један дјечак, комшгца, поцрњео, аљкав, куци  балегу пспод коња; загледа се у једну, још жпву,  иушп се пз ње п осјећа оштрп воњ. — Вдди! — вели своме другу, другоме дје-  чаку, а очп му стевштпе — у љој је дкито жгшо,  могао бп га спјатн... Узе балегуу руку и, држећп је у руци, окљева,  да је у врећу стрпа, као да је жао. Газда.Јово опрашта се са свечаром, с њим-е  ће са кочпјом опћинскп присједшгк, кршћашш, ва-  рошки крчмар, а остало друштво повратпће се на  cBojini коњпма, II опраштајућп се опет забрујаше звопа п за-  тутњн неколпко прангнја и тробојна застава лепрша  \ р\'кама фра-Јосиннм п внче се, скупа са сеља- цима, евечару посљедтве „жнвио“ !... u кољп —  похпташе, Еад одоше гостп и звона престаше с.тавптп.  велп поп Вране окупљешгм сељацима: — Сада пдите, доста ее весеља нагледапп!... — Хоће наш поп!... — рене Марко, Машип  чов.јек. — Ужива своје право! — јавгппе се некн од  комшпја — п разплазе се својпм кућама. Сунце нагтпве ка западу и планини, узмиче  у долима, драгама и нспод греда, пспред модрп-  частпх сјена, које неосјетљиво дижу се све впше  п впше. Маша гологлава распрема сто; сунце у про-  шарицп просппље јој се по плавој косп, а поп Вране-  нпкако да с ље ока скине, Пза весеља у душу му усељава се лака т\па,  долазп полако, алн осјетљиво; захвата га све јаче  гледајући како сунце узмжче сјенама; а кад по од-  гојку завлада хлад| заж.елн се разговора са Машом. ' — Машо! — јавн се и понуди је да сједе. Жена га погледа п већ јој се смнјех појави  у угловима усана: још јој ]о смијетан у црвено] .  капи. — Али погледавшп га у очн, учини joj се,  да је те очн моле, п сједе сучелице прама њему. — Што хоћете? — уиита га гледајућп у зла-  ћани прах што пзмеђу њих у еунчевој зраци пгра. — Ти ме, Машо, не разумијеш н ваљада не  можеш да разумнјеш: ти си, од нарави, безбрнжна,  енажна... Хтјео бпх и јатакав битп, алп не могу...  Видпш, — тек што су гостн пошли, савладала м е-  туга п ннко не мож® да ме утјешн, до тебе Машо...  Драга cii in i., и не тражпм друго већ да еп код  мене,.. А јесам лн ја тебп мио? — пзговорн очнто  днрнут. ■ — Ннете ми мрскп... А п зашто бп бплп?... — II, отежућп бееједама, однеее је нзнебуха мнсао  ка Радн. Поп Вране као да је осјетно љену мнсао,велијој: — Знам да тп нпсам мно, алпједнако можеш  битп са мном добра, ако хоћеш — и, испод стола  ухватно је за руку. — Доста мп је да тп милујем  руку, и одмах мн.јелакш е... Њој се његове ријечи  смнлшпе и пустн дуље но обпчно своју руку у  његовој. II док се држе за руке, ћуте, а, док она нс-  трже своју пз твегове, диже се он. — Идимо у шетњу! — Бог с вама, што бп комшпје о нама говориле? — Брпге ме — одговорн — н погледавшнје  жпво у онп, па, ухвативши руком поповскп око-  вратннк, продрма с њпме п велп озбпљио, љутито: — Впдшп, Машо, ово ме ппхп! А да uiije овога...  и прекпде бесједом, те опет је замоли да пође с њпме. II разговарајућп поп Вране застајкује; на ма-  хове гледа некамо неодређено, а на махове загледа.  се у њу п, па једном обгрлившн је, вели: — Машо, ја бнх с тобом овако до на крај свп-  јета! Би лн тн пошла са мном? Да некамо побје-  гнемо... Хоћеш ли? — Што говорнте? — занудп се Маша ихтједе  да се истргне нз загрљаја. — Останп, Машо, јбш останп!... Овако ми је  лпјепо... фала тн: Ово тп нећу никадазаборавптп...  и с-ве страснпје је милује... !М аш а. осјетн додпр п голпцање његова лпца  на своме, осјеш његовз'- мушку вољу... II док.  је  он љубп, мнсао бесвјесно понесе је ка Радн... II  жеља за његовпм мпловањем пзби снажно, јако. — Раде! — пзмане јој се пз уста, и нзрепе  оно, што је у души осјетпла. — Раде! — поновп у  зано.су, трже се п извлвшп се из поповпх руку.  пожури ногоступом преко одгојка... — Машо, Машо! — зовиу он гледајућп за њом  п, осјетнвшн се слаб, поннжен, пзгубљен... прп-  C JIO H H  се уз дебло- старога дрвета... А сутон већ  је пао: сјајап, бпстар сутон пуна мјесеца, што с  неба грпје и сјају се као знжње сунце... н сјене  по одгојку посташе загаситије и тајанственхгје. Ради нзмеђу два-круха,.  лањскога и овогоди-  шњега, што још не прпсппо, понестаде жита у кућн.  Стари Илпја под зиму продаде газда-Јови жито и  снјено, као н сваке године. Оставно је само толико, колико му се чињаше,  онако по прилици, да ће преко годпне кући доста-  јатп. Алн превари се у ра.нуну као п осталнх го-  дина. Мпшљаше за сијено бнће блага зима, а оно  окрене оштра п схвежна, па у најбољу понестаде  с.пјепа, а за жпто нпје panjnrao на кокошп и крмад,  којпма бп се стара Смиљана у љутој зими смило-  вала н пргршт по прегршт бацала, да не скапавају  од гладп. Тако Илија под зимујевтино продаваше,  а усред зиме и љета за скуп новац куповаше и  сијено и жнто. Кад Раде дође у варош господару и затражп  жита, газда Јово ударн му у образ, велк: — Не могу тн, спнко, већ даватп, док не скло-  nmio законнту погодбу за новп дуг. Накуппло се  чудо, да тн кажем колико, — око двнје хиљаде  талијера. Раде се чнсто упроштпо од чуда, и прпбравшп  се увпди очито, да газда на- рачуну хоће да. за-  кине више но игда. Знао је да отац даваше на  рачун сваке годнне, н ако му ранпје о томе нпје  ннгда говорио, до љетос, ноћу у пољу. Било је то пошљедње љето пре-д његову смрт.  Сјећа се јако добро. Неко у пољу свпрајућиу дво-  грлу, пзвијаше пз ље пптоме, тужве гласове; пође прама свпрци мислећп наћи кога свога друга, а за-  чудн се, кад мјесто друга нађе оца, велп му: — Што то, оне, тп?... Старп се прене као иза сна. — Ево, Раде, падоше мн на ум двогрле. Јутроо  лотражпо ii нађох пх у ковнегу,' па, виднш,' сада  подјетшпно те свирам... — Де, још! —  вели Раде. Алп Илпја не нослуша. А и по пољу чује се  свпрка свпрала п кавеле п на махове, за час, по-  јавп се свјетлост наложене суве балеге, на чијој  ватрп чобанчад пржи клинове кукуруза, клепка  звечи п неко дозпвље — док нечпјп пас престане  лајатн... ; ^ — Раде! — иза премгппљања рекао му тада  отац: — Тн си научио, велиш, нешто читатн, а уту-  вио си II бројеве; што не би на чему загарио, што  дајом господару на рачун?... Ннје већ ннкоме вје-  роватп... А чудо,' поштени људи — на се тЈже на  газду... Од те ноћп отац му казпваше, кад бп што на  рачун газдн давао, а давао је у вшпе навратака... — Господару! — ослободн са Раде нза пре-  мпшљања, док је газда гледао по дужнпчкој књизи  — давао тп је отац на рачун пара у впше навра-  така... јеси ли забттљежно? Г азда не дижући очију са књпге одговорн мнрно: — Што, зар мислшп да крадем? — Не велпм ја то, алп меш- i је крпво... — Свн сте вп једнаци... п другп тако веле,  кад треба враћатп. — Јесп лп забпљежпо двадесет п пет талн-  јера, што је отац ухватпо за продату краву п донио  тп пх на рачун? — Све је убиљежено — вели мпрно газда. — Па како да може битп толнко, колпко тп  велшл? s* — А парнпнкн трошковн?... — подпгнувшп  главу насмнја се газда. — Каковп?.... — Они са попом Враном... Палн с.у  на те...,  а ја пх подмприо... — Па тако је и право... Тп сп тако хтјео... — Право!? — зачуди се газда. — А ко се-  парбпо и ко је парбу нзгубио? Раде се изненадно, збунио. Газда опази ње-  гову забуну: — Дакле, видиш, да је боље мирно да се ра-  станемо... унинпћемо нову погодбу за све, и нп-  јесам ја, болан, рђав човјек... Дакле, хоћеш лп? Раду грђе уплашише његове слатке рпјечи.  Не зна што да рече и дошло му да бјежи, осјећа  то, па вели: — Част вама, али сада не могу... видпћу, —  н у хнтњи изиђе из дућана. Раде у вароши ш-ггде се не сврне, већ, по-  гнавши пред собом празна парнпа, упутп се кући  усред подне, Преко поља сунце упире у чело, у очп жеже,  али бриге га јаче море, па не тражп хлада, да  се од врућине склонп. По пољу у сунчевој свје-  тлостп прелијевају се жита, ниска, празна класа,  стрше у внсину, раније настрадала од мраза а  сада затеглом сушом; срце му пуца пролазећп по-  ред својнх оранпца, гину жита наочиглед — поми-  сли — п трпн, и чезне за кишом, као и распуцана  земља жељна влаге, да је засити, натопп... И ли-  вада слабо је понијела ове године. Колико се само-  напатио, прокнсао до коже, одвраћајућп воду п ко-  пајућн јаругу, колико је земље преко себе преба-  т т т т о  1 И све је то он весело радпо, као за се, п за  своју земљу, н нека би сав живот дао, кад пма за  шта. — Али овако — помисли — гледалућн пред  собом празна коња — раднм за другога. Ко ће оно- .'шкп дјтг подмпрптп? — II првп иут Ј жгшоту 1 1 3   душе прекорн покојнога оца са непаметп. И снпе  му лијепо пред ошгма, за чим је газда Јова кренуо... Ei-io, комшпјп Војкану узе све. Бјеше се с  B b i-ше нагодио, да на „рате“ плаћа, јер му сииовп  пођоше у свпјет на рад. Два спна, као два града,  донпјелп јесенас лнјепих пара. Мшнљаху са оним  платити п камату и „рату“ и годишње дућанске  потркушпце, а кад тамо — не' достнже нп за ка-  мате. Војкан се вратно онога дана пијанијн но нгда,  као велн новјек: бадава је мучнти се, бездану јаму  нико не затрпа, па бар да се ппје док тене!... А два ciiiia му иођоше оиет у свкјет, веле, да  су се укрцалп за Амерпку... Јесенас узе газда све  себн и куиу, п земље. Војкан оде у свијет, да по-  тражи дј'ецу... Бог зна куд, и живе лп још ?,.. Стрпца Петра пека што и Војкана. За њ је  срећа, што му синовп зарађују н носе новац пз  свијета — алп која вајда, кад од главнога дзта  ннкад не можеш паре откпнутн? — тако бар Пе-  тар велп. Давно би газда бпо п њему узео све за  дуг, а,.1 и  спновп носе нз свпјета п дају газдн на  рачун вшпе двојструко но би земља му давала, па  као вели газда: док су спновп снажни, младп, па  могу да зараде, ено му земље... — А већ је један  син Петров настрадао у свпјету, на радњп, днна-  мпт однесе му око. — Ка.ко се момче стпдпло — помисли Раде  — кад оно кућп дође. Нпкако да кога пусти, да  му у очп завнрп, већ главом једнако креће тамо  -Н  амо ... Раде, mia неколпко времена, п опажа, пре-  ш ш ља, алп како да се опре злу што га слути?  Радп и штедп колико гођ може; из штедње не коље  нп крмка за. зи.у.у, толпко да је пуром сит. Али/ето,  сада нп ње нема, код толпке Божје-п љегове земље!  А када га неко сретне илп стпгне у путу, чпсто га стид, када шшо њ прође; ваља да ће се онај до-  сјетитн, да је у варош по жито пошао, а празан  кући се враћа. — Тешко је — помисли — док у варошн да-  вају, а кад престану давати, да Бог учува! Жене шпчекавају жито, па док чуше бактање-  пзиђоше пред кућу. — Зар нема жита у господара? — уппта стара  својпм сухжм гласом. — Сигурно да нема — одговорп мјесто 'Раде  жена му. Раде ћути и не ломшпља, као обинно, па свога  старпјега синчића, што му се веруга између ноге,  мнсдећи да му је отац штогођ пз варошп донио, и  намиривши коња, каза жени да улије у скленицу  литру цијеле варенике, стави је у торбу и пође  низ село. Бијаше му пало на памет, да позајмп неколнко  талнјера у Машпна човјека Марка; некима он даје-  на поштење, али уз тешке камате. А каматар је  Марко у свему, никада у вароши нису га видјели,  као друге људе, попити са новјеком нашу впна, а  и суд бнјаше га осудио због каматарства на мјееец.  дана затвора и на губитак камата од више годнна. — Суд ми одсјече главу! — рече зажагрешш  очима онога дана, кад из суда изиђе у чарпшју, и  преко свога обичаја сврне у крчму. — Одсјече т !   главу! А да би за што? — вели крчмару, док је сип-  за сто. — Дао компптји Јовану двадесет талпјсра,  у невољи да му поможем, а он менп у залог ора-  ницу, ја уживао оранпцу, а он талнјере... А да не-  бп мене, газда Јово однесе му.-је за оно двадесет та-  дцјера, као је ли Бог на небу.... Ето, па помозп кога!. Говорн п лијеза у се впно као у празну мје-  шпн.у, н нудп људе даппју; некп ирихвађају, само-  да трогнка нма, п не могу да се н а ч у д е , како је он. тако данас податан п разговоран, он, што бп цгду  оглођао, и коме уста обпчно ћуте, а само они говоре. — Мене су осуднли !  — удара ппјан шаком у  сто — п још судац велш.за зсглед другцма... Чнне  рачун он и пнсар н бајаги Пренема?ку се од чуда...-  Велпкога лн мп нзг да! А што не осуде газда-Јову?  Што не осудшне покојнога газда-Отјепана, што дође  од некуда пз Восне, у горпм беневрецнма од мојпл,  па у мало годпна подиже млпнпцу, покупова куће,  и пусто поље остаде за њега. Раскући r;x неколн-  цину, а сада дјеца му настављају н пду за њего-  bi-im стопама!... Што не осуде газда-Шшолу? Свн  се онп обогатшпе, а нпме трговаху? !цукурузом, брапе.  за гладннх годпна понајвпше н... нешто са сеља-  чкпм потркушпцама... Па онп М1фнп, почитанп, су-  дац с њима као са браћом. В, нијесу стари бшш  будале, давна се вели: „богат поштен, а дебео лп-  јеп“!  Тако тп је, Бога ми! Марко оде пз варошп, широк, простран, п од-  лучн тога дана, да неће впше новац на камате да-  ватп, алн првом прпгодом попустн. — Не- будалп! — вељаше женп Мапш, кад га  од тога. одвраћаше — Што ћу са ово пара?, а  ако су накастплп однијетп ми их... фала Богу! —  нека носе! Раде нађе Марка пред кућом гдје седи; он  тако љетн, кад није у варошп, сједп по цпјелп Божји  дан, гледа преда се н пушл лулу:.  духаном га па-  мпре сељаци за цпјелу годпну, па ипак свугдје и  у путу, и у пољу, п на прелу, тражи да му други  лулу напуни. Раде извадн скленицу варенцке и велн му: — Метнн, Марко, у кућу, а. другом згодом бпће  боље... шгјеемо сада у земану... Марко се диже дохватп скленнцу и пнта: . — А што сн хтјео, Раде? — Мале стварн, мало пара... Марко гапогледа својп.м свијетлим зеленкастпм  онпма и велн: — Знаш, одредно самвшпе нпкоме не давати...  Суд ми, болан, одсјече главу, ада би за што'?...Нема  од тога већ користн!... — За кратко, до свете Кате, само неко.тпко  талијера, да ми позајмшл, па као да.сп ми нх да-  ровао... потреба ми је! Претргне им разговор Matua, спртп са себе  бреме дрва и пита се с Радом. — Пођи, Машо, видн куд .је крава, да не бп  у штету — каза јој Марко. А^кад жепа оде, погледавпш кршпом на Раду,  наставн Марко: — Скуп је сада новац, Раде брате... људн  двовјершх... Али да, — као приејетп се — ти сп  од поштена пања... А колшсо бп ти требало'? . — Десетак талијера... — Добро, а велиш, вратитп их о светој Кати?...  Даћу тн их, ма да'знаш , плета ти је на талпјер. — Како хоћеш... потреба мл је ! ... — Понекај! Марко уђе у кућу и за собом затворп врата.  Разгледа се по кући, па извади један камен из знда  прн звмјн .ч и узе из рушгце добро Јгвезану навла-  капу, у којој новац држаше. Извадп колнко је требао  у сребру н злату, јер банке није држао, од када му  н х  бијаху неколике мишевн нагризли — п опет  постави каме.н, како ј-е ирнје био. — Бво иара, Раде! — изашавшп пред клћху,  вели му, и бројећи их помњпво полаже их на Ра-  дину руку, а давшн му нх, погледа га својпм свп-  јетли.м опима чисто у опн: — Бто тк пх... А Бог тп п душа! А кад Раде, примнвшн новац, оде, као доејетн  се,- повпка за пшм п каза му: — : Узораћеш ми. болак, оно неколико бразда  ■оранпце пспод куће: лако је то тебн! . Мажа пазнјаше на Раду, и док га виђе да  оде, упопрпјечп п сачека га на путу. Прекпде га  j мпслима, што га салпјећаху, бпо је зампшљен,-  невесео. — Раде, болан... што је с тобом? Од када се  не впдјесмо! — Та видјелп смо се овај час! — одговорп  мпрно Раде. — Не бројпмја онакова виђења, већ овакова...  — п чпсто дрхтећп од узбуђ.еља прпнесе свој образ  к његовнм уснама. — Раде. пољуби ме! — молп  га... Нећеш, ннје те брпга за ме — одговара жена  за њ ... А пмаш п право... Убиј ме, Раде! Без мало  што тп се пзневјерпх! — П наврпјеше јој сузе па  -очп, п јецање закрчн ртгјеч у грлу. — Што плачеш'? — уппта Раде-обазпрући се  -око себе. — Убњј ме! — Кажн што је? — Стпд ме, а друкчпје све мп једно... Алн,  кад сам код тебе, пече ме... — Кажп! — Без мало, те ме не превари поп Вране...  ■обвладао ме бесједама... Мало, пгго му се не пустнх... — Па? — рече Раде — п он је човјек! Жена дпже главу и погледа га еузнпм очпма, што у сунцу засјаше: — Зар :е тебп све једно, Раде? — једва пз-  говорп... II, oi-сренувшп се од њега, гушећп се у  сузама, пође натраг. Учинп неколпко корачаја, па  ■ставшп, осврне се п гледа, - Раде стојп на мјесту, п впдјевшп да она књему  ње дола-зп, лакани поћп својњм- путем. Али жепа спазпвшп гдје одлазп, зовиу га: — Раде! Раде се осврну, скањива се, окљева.... А она  похнта к њему и, страствено ожгрлпвшп га, љуби га„  шаиће му: — Што ме убнјаш?... Куд се дјела narria л.убав  п вјера, Раде, проговорн!... — Пустп ме, Машо... ~  одговори Раде —  убила ме брпга п потреба! Код куће дјеца ме гладна  чекају. Не знаш тн, Машо, што је то, кад су дјеца  здрава а гладна... прође те воља од свега — ...  Са Богом, Машо! — и насмијавнш се на њу, оте  јој се из загрљаја. — Са Богом, Раде! — зајеца жена, п стојн  као прикована на мјесту, гледајућп за Радом, како  се у сунцу жури, висок, внтак, рекао бп безбрп-  жан; — док га с внда не пзгуби. Газда Јово, око десет сатп у .јутро, сншао је  нз куће у дућанску ппсарницуо Ознојен, сједе за  сто, отпупи оковратник п Дохватп новине. Помњпво чпташе превод једнога сентиментал-  нога романа., што пзлажаше у подлнску новнна: у  доконици радо чита романтичне п крпмнналне стварп  п лпјепи број такових књнга лежи у ормарпћу до  „вртајмовице“, редом поређаних. На пољу је силно вруће, јер одбљесак сунца.  чак кроз застрти прозор продпре п газдп очи засје-  њује. У читању прекиде га лпстоноша: у хптњп  предаде му јутрошњу пошту: новпне, трговачка и  приватна ппсма н замашитнји -омот дјетињега „За-  бавнпка“,што их газда из доброте даваше сиакога  .мјесеца мјесноме учптељу, да пх пораздијелп школ-  ci.'oj снромашној дјецн. II престаде да чпта, јер дође опћпнскп ппсар  са службенпм сппспма, да их господпн начелнпк  потппше. Тек што он пзиђе, дошуња се опћинскн лугар-'  са службешш бнљегом на капп, велп: — Поруншш сте по ме... — А, да! — ејети ее газда. — Чуј, Глшпо! .   Т Т Т т о  је од онога одгојка у плаппни, што га покојни  Илкја Смгапанпћ држаше... — Ондје је, господару,... држп га син му Раде.... — Знам, али некп дан рече мп један сељак, да  Раде поткресава и снјене шјшјд  као да је његова,...  а тн о томе нн мукает! — II Илија се служпо са шумом н бранпо од.  другога, таман као да му је дједовпна... Та, знате,  кад је оно покојни Плија, да упалн клачпну, посјекао-  сплу дрва, тужно сам га на опћпнн, баш тревнлн се-  п вд... А не знам што бп од тужбе?... — Не брпнп се тн за то — пресјече му рнјоч.  газда — већ, слушај, тужп Раду за прнхвату оп-  ћпнске муше... Јеси ли разумио? . — Јесам, господару! Лугар оде чудећп се, што господар наређује:  зна да је с покојнпм Иллром био као душа, залуду  га бн.јагпе тужпо неколшсо пута за жгумскп прекршај,.  Плпја нпје нкгда пред комесара дошао, а бпо је-  велики шумски потрлац. Погађао је Глншо, рашта  га господар штедн, али ко господару што може? — Ма, рекао бпх, уврну се и Радина срећа! Сигурно-- — помнслн—штетпо муРаде, господару, хатор, друго-  не може да буде! — А газда премншља да he и ово>   помоћп, даРаду примора на. прнзнаље дућанскога дуга  п онпх парбеннх трошкова, а тражба по одвјетнику  пз града већ је учињена. II све суче се, онако, iu>  његовој зампслп у ж д ј . . . Петрово .пмање доћп ће  на којп дан на дражбу, већ је судбено установљен  п дан. Нпје, од када му два сина узеше у вфгпке,  плаћао редовнто ,,рате“ п проппо се чоек, а оетала.  дјеца нејака... ...А у варош дошао Јовица — тако с-у газду 'тада звалп п мпоги се тога сјећају — у уским  гаћама иа кајиш и с црвепом капом на глави, чије  .iyre кпте по ушпма га биле; примио га у дућан-  ску службу газда Ст 1е.шш, богат трговац. Бпо си-  тап, мршав, шпљасте главе, са дугпм ушесима пз-  гледаше, по казпвању сељака, као умрли дан, само  што су му очи биле необично свијетле, сјале се.  Држало се да вјерно служи господару, у.мпљат као  јаљ е; а првпд годпна нигдје га по варошп ниси  могао видјети. само погдјекад пзлажаше пред ду-  han и шеташе поред куће. Служио старога господара седам осам година,  а једном пзнебтаа одлучп пћи кућп: вељаше да му  је  отац на умору: узе најам п оде. Поврати се на-  кон неколпко мјесецп и по себи намјести трговнну;  понајвшпе продаваше слтнеж н сељачке потркушпце,  -али постепено дућан папредоваше такмичућп се са  пајбољом газдннском трговпном. Умнљат, питоме  •бесједе, свраћаху к њему сељацп радо, са кршћа-  лпма говораше пкавштпном. а са хршпћанпма ије-  кавштином. — Тражшп ли крумпира? — вељаше  једнпма, а другпма: — Тражиш ли крумштјера? п  оно „нје“ растезаше. II сељацн новоме господару не налажаху мане,  оно јест, погдјекад, очи му запну на којој жени...  А п право је, млад је, бпкује... па је п добро да  му крја женетина закпне по штогођ, дрлшдје п за  дрлто шта и онако не трошн. Упозна у брзо нарав  сељака, а и сељацп сјећаху i^  се кад [е био ду-  ћанскн момак. Кад нм се чпњаше какова ствар пре-  скупа, кретао бп Јовнцаглавом, н обазрио се око себе  н казао: — Тако хоће господар, а да је на. моју, бпло  бп друкчије! А и јесу старп трговцп бплп царске  бесједе, док овај млади поплдпта у цјенама н неке  потркушпце код њега можеш чпсто јевтпнпје ку-  n iiT ii: н чека са дугом п не тражн. да га посвема  подлшршп, већ донесп само штогођ на рачун. Кад поче повац давати на камате, сељацн носнјаху да-  рове, дућан је цвао п скупљало се благо; требало-  је окућптп се, да се благо не. стрче, п намнслп оже-  нитп се. Око му паде на госпу Паву, дебелу трговчеву  удовнцлд што је отраг двпје године умро беа по-  рода. Госпа Пава власиица је лијепе, простране-  куће, за трговпну најзгоднпје у мјесту, а жпви од  своје ренте н позајмљује на мало свој новац, но-  највнше варошкпм трговцнма, обртницима п гдје-  којему сељаку. Вјенчаше се п сутра дан обоје освануше у ду-  ћану, а за неколпко дана пређоше са трговином п  уселшпо се у своју кућу. И негдашњн Јовпца постаде газда и господар;  и по мало узуче се у друштва п породице; а од  када по обједу зажели да пмје црну каву, претплатп  се на један домаћн српски лиет, п, нашавшн у њему  пмена дароватеља, што прилоЈкише коју круну иа  корист тих liOBinia, пошаље, п он свој допрштос. Једне годпне, редовптом, тачном предбројбом п  обплатпм прнлогом, јачпм од свих варошких даро-  ватеља, бпјаше лреднпштву зг пао у око и, у отпо-  рукама, на пме Јова Костића, чпташе се: — „Ви  сте једаи од нашпх најтачшђих цретплатннка н да-  роватеља, н кад бп свп домољубп били тако да-  режљнве руке за иаше аманете, друге бп птпце  пјевале нашему доброме народу... Хвалавам! н хп-  љадшш се таковп!..“ Снашао се п, кад се пооштрпше размприце  између Срба п Хрвата ради заступнпчкога мјеста у  покрајинскоме сабору, прпстаде уз најљуће радн-  кале и потајно приправљаше се на борбу протп та-  дањему начелнпку, трговцу газда-Стјепану, човјеку  већ стару, негдашњем своме господару. У варошп  п околпцн заметну се борба пзмеђу кршћана п хри-  шћана, а у покрајпнсклм лпстовпма одјекпу као> -борба цзмеђу Срба п X  рвата. Газда Јово. саставн  .допис за једне српске новине, у коме н а в а ж е  на  браћу-небраћу, којп нијећу српско име а у исто доба  срамоте српске светшве, за које сваки патриота мора  .да се борн на жпвот и смрт. Присташе иачелнпка, газда-Стјепана, прогласе  tio новпнама, за ннат тога дописа, опћину, у којој  настајавају већином хрпшћанп, чпсто хрватском и  наручшле за опћннску дворану голе.чу Старчевп-  ћеву слику. II по новпнама насташе препирке j питању  ■српскоме и хрватскоме и нађоше одзша чак по  ■славенским н туђнм новинама. А у варошп п по  селпма код опћннскнх избора, који наступпше по-  -сле свађе, разднјелтппе се противнидн у два табора: ■  с једне стране хршпћани, а с друге кршћанн, п  надјачаше бројем први и изабраше за начелника  газда-Јова Костпћа, прокушанога родољуба, даре-  жљнве руке за. све што је Србима мило, а у нај-  ■бољ ој снази да своме народу послужи. Примно се начелничке частн с натегом,'н није  постао поносптпјнм но што је био. Као начелннк  настајаше да угодп п својим политичким протш-  нидима. А када ,је газда Стјепан, свргнути начел-  тшк, ставио -на дражбу једно велико пмање некога  сељака, нпје хтјео над свога негдашњега господара  надметатн се, већ пође к њему, кад се смрче, у  .дућан, уочн дражбе, и велн му: —"Не марн што смо политички протпвннци:  ■башка је то а башка су наши интереси... Нећу доћн  сутра на дражбу, радите како знате... алп, не за-  -боравите, да рука руку пере... И насмцја се смтгјехом, који се посвема разлп-  коваше од негдашњега умшватога осмггјеха дућан-  ■скога момка. II газда Стјепан опоштени се и од-сле  политичкн протнвнпцп не закрчпваше пута у трго-  вачкпм пословпма један другоме. У послу, 'у гладш-ш п ситим годпнама, про-  пажаше врпјеме новоме начелнпку непршштљнво,  н новац се гомплаше с годнне на годпну све више  и впше, а п у животу напредоваше, постаде развн-  јенпјп, п наочитпјп, п слободштјп на бесједе. II у благу, што даваше на половпцу сељацпма,  бпјаше с-ретне руке, мложпла се телад наочнглед,  — алп од љега не бпјаше порода. Залуд се госпа  Пава молпла Богу п прплагала завјете у црквп —  остаде за навпјек штпрка, нероткцња! Рашгје тужила се госпа Пава на њ п крнвпла  га, што нема порода. — Расппље своју снагу на свакоме гаду —  вељаше својим бољгш пријатељицама и набрајаше  имена га-здпнпх јаранпца са села, које се, иза подне,  с.муцаху по дућану. ...У најбољој сназп газда Јово разболп се тешко,  ■залеже се дуго, па госпа Пава, под пзлпком да двори  ■болесника, уселн у uy‘iy своју нећакпљу, цурче од  каковнд петнаест шеснаест годпна: нека је у кућн  бар когођ од њезннпх. Девојка настојаше да болеснпку угодн, а кад  газда издравн, лнјечнпк му .наредп, да остане по-  дуже у кућп, да се болест не повратн, те п Злата,  тако се зваше девојка, у кућп остаде. Газда Јово цпјело пролеће не излажаше ,нз  куће, не снлажаше ни у дућ-ан, већ један дућански  момак на вече доноспо бп нпсма, дужннчку књигу  п новац к њему у собу, — тако сређнваше трго-  вачке послове. Прве дане иза болестп но цнјелп  дан сједно би код прозора и гледао на поље. А  прољеће непрпмјетљнво наступа п носи са собом  п сунце, п зеленпло, п свјежнну, и једнога јутра  чнсто се зач.удн, кад погледп даље кроз прозор п  угледа пза поља шуму већ свнјетлу, зеленим ли-  -стом заодјевену. Зажелп љубнца,' п дјевојка Злата носила бп му евако јутро кнтицу, што би од ва-  рошких дјечака куповада. Миришућп љубице разговара са Златом п по-  дуже не пушта је од себе. А госпа Пава једва кад  завпрп у собу; двнје еу године што су одцјељени:  живе свако- својп.м жпвотом. Она има своју засебну  собу и свој кревет са десетак меких узглавља, над  којпма виси о зиду спјасет гшона н иред њнма дан  н ноћ горе два жишка, и кад год газда прође по-  ред њене собе, осјети мприс тамјана, као у иужви  светачнога дана. Некп дан по нодне дућански момак, док је  госпа Пава избивала пз куће, пустио је једну од  господаревих јараннца к њему у собу: вељаше она:  биће господару мнло видјетп ме, а и ја сам га се  зажелила. Али газди чисто ,је било неугодно, што-  дође, јер, од неко доба иза болести, није могао да  поднесе оштрн воњ, што нзбпваше из одпјела не-  гдашње његове пријатељице, и гледајући њу, паде  му на памет Злата, мирнсава цуртгца, и не могавшн  да нздржи даље њенога прнсуства, просто је од  себе отјера. Сутра даи у јутро мешкољећи се остаде дуже  у постељи но обннно. Нестрпељиво шпчекује Злату,  ii кад она дође, прпмрисавши донесенуг  китицу л3 у-  бпца, привуче је п посади на постељу до себе. Примнрпше -њену косу, као Ш ум.у густу, п по-  сматра јој лице, што се испред његова погледа по-  ступце жари, а очи бтеже у страну. Лјевојка се  стиди, члт ла ,је што о њему по варошн говоре н по-  никну стидом — сазнања. ...Злата, једнога поподнева, гладећи јој косу  II дпрајућп ;е у њед-ра, у сијасету страствених по-  љубаца, — осјети његову пожуду на себп п, пстр-  гнувши му се из руку, побјеже из собе. Другп дан  кад дође, није је дпрно, већ јој велп: — Лудо, што јуче побјеже!... Ја се с тобом шалпм, јер еи ми мила, као да еп мп моје дпјете...  н ти си господарпца у кућн... — А тетка Пава? — пресједе му рнјеч дје-  војчица. — Она је остарјела — одговорп мпрно газда  п наставп: — Впдшл, мн бп могли проводптн нашу  шалу, да нико у кући не зна за ништа... Доћн ћу  једне ноћп к тебп — говорп јој смијућн се — пре-  страшићу те... Јесн лп плашљива у ноћн? Дјевојиица не одговорд као да не разумДе. ...Једне од настајних ноћп газда ннје могао  да заспп, мешкољи се неко вријеме у постељи, а  кад му досадп, дигне ее и отворн прозор. Мјесечина  усрља у собу п простире се по њој — а ноћ је лака,  свпјетла, са тамно модрушкастим дугим сјенама на  пољу, шапатљпва... Стоји прпслоњен на прозору,  гледа, а уломцп свакојаких мнслп одвајају се од  њега, и журе се некамо далеко у тајанствену ноћ...  II етоји тако, док чаршнјски сат пе откуца двије  Зце по поноћп. Газда се одмакне са прозора, отвори  собна врата, п олако, како се нашао, шуљајућн ее  попође ходником. Свака два корака застајкује, а  устави се нспред пространог трага мјесечеве свје-  тлости, што је ушда кроз прозор п пругкила се  по поду. Часом премгппљаше, јер се у мјесечеву  зраку виде- госпа-Павпна собна врата, поред којих  треба проћл; алп, чувшп њено хркање, одлучи ее п  пође даље — Здатиној собн... ...Злата за.трудње п, док се о томе почело ша-  порпти, газда једнога дана одведе је у кочији у  град к једној градекој бабицн, п пошто она, оба-  шавши је, увјерп газду, да је дјевојка у' другоме  стању, остави је код ње. Злата роди женско дпјете и, прама одредбн  газдшој, бабица га предаде заводу за нахочад.  Дјевојка не хтједе да се поврати кући, на ника-  кав начнн. Знала је да се у варошп сазнало п да се о њој говори, па остаде у граду на газдипе  тропшове. Газда задовољи се с њеном одлуком и  ие запусти је, како су варошанн мислилп. Одсле,  с малим свакс суботе, одла-зио је у град н са Зла-  том задржао бн се до понедељника, н тек под ноћ  тога даиа — враћао би се кући. Годпне пролазиле и Злата се развила у здраву,  витку жену, бујне косе као шума, са загасптнм мо-  друшастим колобарпма испод очнју, што газда мпмо  свега другога на њој јако вољаше. И прилагодила  се посвема градскоме жнвоту, и више пута морао  је газда закратити јој веће своте новаца, што јој  нпсу, по његовоме мишљењу, од потребе биле. Али прошасте суботе, кад је код ње био, сне-  веселила се Злата пза венере, па, кад је уппта што  joi је, милујући му дебелу руку, велп му: — Досадило ми у граду... Газда се зачуди, али му бијаху мпле њене бе-  сједе, јер годннама и њему отешчаб жпвот и зано-  ветно му и тешко ово нутовање у град, а већ без  Злате не може ннкако, па још раније премншљаше,  како да је доведе к себи ближе. — Дођи на село, отворнћу тн дућан, па да тр-  гујеш — рече јој озбиљно. — Дошла бп гдје год хоћете — одговори она,  — али под једннм условом. — Да чујем, кажи!... — Повела бп собом оно двоје дјеце... Газда се насмцја ц на првн мах мишљаше да се жена шали с њиме. — Што си побудалнла!... Какова дјеца? Ша-  лпш .lii ce'? Па што бп тп .дјеца? — Нека их, наша су ..; а вп п онако немате  другога порода... — А куд су дједа? — Зпам ја кому су дата на селог Газда ућута. Здата, осокољена његовнм ћута-  љем, настави: — Тако бн се ршргша, жнвпда бн само за вас  п за дјецу, н радида бп, а бидо бн н мање трошкова  — бпдн би сретни. — А да. впдпте мадога Стеваиа'  већ је ушао у шесту годгшу, сдичн вама, прекојуне  бида сам га наћп... — II гдеда узбуђена у газду. — Двоје нх је — ведп газда као за се. — Је ди? — Двоје, знате: мушко и женско. — Узми собом оно мушко — премншљајућп  ■оддуип се газда. — А маду Мпдицу? Она је већ цурица, пазп  ■овце... зар да њу запустимо?;.. — Нека остане гдје је! — одговорп газда н  не хтједе даље да о томе с њоме говорп. ...Звонп подне, одбљесак суица у очпма газда  Јово јане осјећа, .аљн неће да се са стодице дпгне,  навпкао да сједп до сата по подне, кад на рунак  ■одидазп. Премишљајућп у сванему, паде му на па-  мет, да је сутра субота, не оејећа се дагодан у жи-  ■воту, па неће пћи у град. Узе перо н хартију и  пише Здати, да га ие пшнекује, а нека не води  бриге о ономе, што су посдедњи пут уговоршш, н  ■ о  нему она му пнше. ЈТобрпнуо се већ за њу,.градн  се кућа на седу, кућа са дућаном, у коју ће се, чпм  ■ буде готова, уседнтн она н мушко дијете, ади само  мушко — подвуче ту рнјеч. — Па да видпмо како  ће тп трговпна ићи за руком! — завршп писмо газда.  У то кроз подрум уннђе у дућан госпа Пава, раз-'  барушене сједе косе, кратка врата, задпхада се п  ознојпда. Затражп каве п шећера од дућанскога  момка. Док с љпме говорп, разроке онп бјеже јој  на све стране, свугдЈе допиру: рекао бн пуп је ду-  ћан тпх очкју. Момак затражено ставп на вагу п  каза цпјенз7 . Госпа Пава пдатн п поздравд момка,  а на газду п не погдеда. — Куга! — прогунђа газда Јово, кад. је впдј.е  како гепајућп се одилази ка подруму. Усре.д пољских -радња Ради стиже судбенп  позов са стране опћине, за признање права вла-  сништва ограде „Брљана“ у планинн. Након неко-  лпко судбеннх претресаља, суд одлуни поћп на  „лице мјеста“, тамо свједоке испнтаће у прпсуству  обију странака. Раде пође у град, да потражн одвјетнпка: био-  бп пошао ономе" највпђенијему, што му оца засту-  паше у паршидп ради краве, али тај заступа опћпну..  Пође к другоме, сигуран, пде 6а новцем. Понно је  преко тридесет талпјера, што је за продата вола  ухватио. Али другп одвјетник затражп много вшпе,  колгшо три вола врпједе ж не хтједе да ионека за  остало, већ хоће сав новац у напријед да му платп.  Раде се поврати мрзовољан кућн, нисто сатрвен од  пута н бриге. Предао се срећн у руке, у мнсли да  је II онако његов одгојак, то знаду свн људи, па  што Бог даде! Урененога дана упутп се у планину са својнм  свједоцима; у путу стшоше судбену комисију на  коњнма, али са некога дијела njna морали су сја-  хатн и пјешке поћи, јер на мјеетима сами је крш н  литпца. Одвјетник, Јиледни доктор Пплић, једва. с е *   мнцао, н вели.већ вшпе пута: — Да сам знао да је овакав пут, не бнх дошао.  нн за хнљаду банака. Кад сттггоше на „лнце мјеста“, људи посједалп  па ледину испод одгојка, а.судбена компеија по-  тражи згодно мјесто за. држање расправе. Свједоцп, док судац запоне исшшгвање, раз-  подјелише се на двнје стране. Свака страна нма •своју мјешижу пуиу впна н двадесетак свједока,  нонајвпше стараца. Свједок са стране онћннске, старн Ждрале,  •одговара на уппте судца, пошто га закле: — Ја сам још од дјетпњства овдје пасао благо,  гдје п мој отац, и служно се са дрвпма и шшо мп  ле бранпјаше. II не бп мп моглп бптп без ове драге;  куд бп са благом, кад је мећава закрха н врпјеме  •обвлада? Кад бп се ова драга њ.ему досудпла, нггје  него цпјело село требало бп да исели... а што  ,др\то?... — Немој тако, болаи, Ждрале, не вндшп уоколо  голет II крш, а гледај ограду. ОЈто -  није и уоколо  ■овако? Ко је овај подмладак нуфао и одгрјио? — Мп. брате! — велп Ждрале — ми што не  сјекосмо а моглп смо!... па ето сада — д насмија  се: а знате што, господине судне? — Ако је њего-  ва, биИе у„земљиш1-шку“унпсана па покојног му оца. Свп осталп свједоцн оцћннске стране рекоше  као н сгари Ждрале п у говору спрдају се са Ра-  дом, кад им згодно дође. А Радпн најстарнјп свједок, велн: — II ћорав впдп да је његово, отац м ут  бра-  гшо п онлњао п њему оставио, па да је сада оп-  ћшгско? Ја му пс бранпм, алал му, пећу да душп  хватам гријеха... Један пут сунце пзлазп н једап  ■ п у т се умнре!... Осталп свједоци пзјавпше једнако. Заступннк опћпне, дЛстор Пплнћ, држп говор  као да је на суду, велп, да је нанелнпк, поднгавшн  •ову парбу не у корпст себн, већ вама — ц обрну  се Радппт! свједоцнма — учпнпо родољубно дјело.  Кад би суд досудно овај одгојак протшној странцп,  санкцнонисао бн једну очпту отнманпну; требаје-  дном статн на пут пзмацпма у прпхватању оттћтт н-  ске муше: — а и свједоцн потврдшпе право опћпне.  Међутцм, то се п по себн видп, овај одгојак сачп- њава једну честицу, која је н у „земљишш1ку“ упи-  сана као опћинско власншптво. — Ако је тако, како вн говорите, — велп Раде  одвјетнику, — онда би требало да onhiraa -заметне  парбу с малнм са свнма сељацпма. Све је негда било  опћинска муша, па стари људн прихваћалп п бра-  нилп, па сад јењнхово! Видпш, такоје урадио имој,  покојнн отац и сачувао мени, па је лн право да  ми се сада одгојак отима? / Одвјетник не одговори, те он, осоколившп се  прослиједн: — Зар ви мислите, да би овакова шума бпла,  дајеније бранио отац и ја, и гледалије као онп у  главн. Би, било би овдје голо као н на длану, као  и на осталој мушн.; .  Па ја н не браним, да по-  штенп људи склоне своје благо за мећаве п зла  вријемена баш у мојој оградн, нека реку, ко нм је  то игда бранно? И је лн право, господине судче,  да моје само општина отме мимо све друге људе? — Доћи ће на остале ред — велп одвјетник- — Ко вели? Хоће, ако се са господином на-  челннком завади... не знате ви како то иде — а  част вама! — ако п јесте адвокат... — Не улазп га овдје господин начелник... — Да кс ? А што не дође он главом овдје, него-  вас посла... — А да знате в и — успалп се Раде —  колнко ова ограда дала је добра господину начел-  нику. Колико је мој покојни отац донно јањаца,  пршута, јаребица!... Алн да, иустпмо то, већ да  ја вас пптам: — Што господнн начелннк није по-  којнога оца тражио... већ мене тражи — мене?....  Као да ја могу знатн за њихове нослове... А.:ш,  да, мртва уста не говоре!... — Молим вас, господпне судче — обратп се  доктор Пилпћ cjranj7  — позовпте га наред!.... Овдје  га не улазн господин начелнпк, тим впше што ј.е  одсутан... Судац опомене Раду п оп ућута, осјетнвшп се  лакхпим. пошто се Gjenie нзговорпо. Свједок /Кдрале  хтједе да нешто прпмјетд, али судац га прекиде.  јер се требало журптд, а п — заложптп се. Пошто се расправа доврши, свједоцн опет се  раздијелшпе п посједоше па ледпну. Принесоше  торбе к мјешпнп п залажзбш се тоде впно пз мје-  шпне у букару н пз ње пнју. А благп јесењи дан  угодио. У одгојку у прошарици игра сунце п од-  бљескује се у претежитој бакарастој бојп. п одваја  се од пусте околне голетн. П шшда до сада hy-  тЈвива планина не осјети толики жагор, кикот и  весеља напптих сељака; впнна бијаше тек шапорењу  потресенпх грана, шуштању прожутјела лншћа п  Радпну усамљену разговору са благом... Па кад  људн, влном н безбрхшом разпграни, почеше дератн  се и балезгатп, велн им Раде замишљен: — Што вам је, луди, те бнјеспнте, као да сте  у крнмн! — II одијели се од њпх, те сам крене  нпзбрдпцом кућн. Путем премшпљајућн о евоме злу, чпњаше му  се, да се налазп над провалнјом, коју не може пре-  скочнтп, а газда га силом преко ље нагони. Што  да ради? Кроз четрнаест дана мора да плати, тако  гласш осуда што је неки дан примно, око сто та-  лпјера п парбене трошкове за дућанске ствари. На  суду газда се заклео, снгуран да га нема шта да  пзда за крпву клетву, кад по обнчају не даје ннгда  потврду па примљен новац. А већ је давно мннуо рок нсплате прама по-  годбн за купљене дпјелове земље покојнога брату-  чеда Нпке. Покојни отац хтједе тада да учинп по-  годбу за впше годшна, али газда вељаше тада: — Учпнпмо за једну годпну, па кад тн мепн  будеш плаћао поштено камате, ко ће ти главно  тражитн? Отац прпстаде на то не слутећп преваре. С-ада газда тражи све н жеки дан поручио му ло над-  стојиику Васи, да кроз четрнаест дана подш-гри га  посве, јер с њиме већ пеће да има посла;  дого-  диће му се што н осталтм окорјелгот дужнпцима. У тим мислима враћа се кућп и, кад стнже,  јесењп сутон већ се хваташе његове' планнне. Настајнпх дана ходаше по варошу од трговца  до трговца, да новаца позајми, да газду плати. Све  своје нуди у залог, али у залуд: трговцн неће да  кварепосао један другоме, и зашто да се сада мразе,  кад. с-у  се иза толикпх љутих борба сложнли? Једнога од тнх дана у чаршнјп предаде му  судбени послужник службени спис. Предајући га,  велп м у: — Изгубио си парннцу за „Брљачу“ у планннп,  мора да платши око осам сто круна парбенпх тро-  шкова за одвјетника, застуиника опћпне. Примпвшп сппе,Раде тога часа повратнсе кућн,  сатрвен, као да га је ко кладом по глави смлатно. Одвјетнпк газда-Јове, доктор Пилпћ, пожурп  те учпнп на суду све што бијатне потребно у послу  цазде са Радом. Затражн проц.јену земљшпта п за-  молп да се одредн дан дражбе. Газда позове к себп  судбене вјештаке, људе са села, своје дужнпке, п  упутп их у посао. Сада треба бити опрезннјп, јер  по новом овршноме закону ппак не могу се пмања,  као негда, што вриједп хпљаду форпнти за форинт  на дражбн узетн: с тога пх поучп, да Раднно нмање  не прецјене превише п да суду предложе, да се н е-  дијелп у комаде по честицама, већ цијелокупно да  пође на дражбу. — Док се посао обавп — премшпљаше газда  — бнће п нова кућа -за Зла-ту саграђена. Градп се  на бившем земљгошту Војкана- Вујнћа, блнзу млп-  нова: Hipen ноложај на згодноме -сводшгоу, новн дућан.  правиће такшгцу дућану благајне, којн бп-  јаше отворио поп Вране за дружинаре, а већ давно  газдп је трн у оку. ...Једнога подзпмњега дана, кад се Раде опре-  матпе у плаиину, судбеном одлуком би му јављен  дан и сат дражбе. И -ако се томе надао, осјети тога  часа, да му срце престаде да куца, и за неко ври-  јеме праз.нпм погледом, ходајућн по кућп, у нешто  празно гледа... Кад се оевијести, прва мнсао бијаше, да злу  што га снађе на пут стапе, под коју му драго цп-  Јену, п на мах одлучп да свс распрода, што сс може  продатп, само да земљу спаси, њу никако нз руку  пеће датп! Редом поче продаватп сптпо п круппо благо,  не попггедп нп свога дората, нн .старе кобпле са  .ждрнјебетом, нп ухраљена крмка. Ходаше по сај-  мовпма п, дријемован, сатрвен, не сврћ}"ћп нигдје,  другога^ тређега дана, враћаше се кућп, са добн-  веннм новцем, што затеже за прппашајем, сјећајући  га и у путу љегове големе несреће. И сваку главу  свога блага. онлакиваше, п -заболн га у души, као  када бн морао да посјече за -љуте потребе стари  :храст у проређеноме храстпку поврх куће: -зпа пз  старога пања па прољеће неће младпца тргвутп. Кад дође ред иа краве, велп му жепа: — Не продавај краве мувовне ради дјеце! То бнјаше први пут у жпвоту, што од њега  нешто тражијаше жена, која, кад би јој бпо наредно,  ,да ватру загрће ronmi рукама, не бн се бпла опрла  његовој вољп. II — оте се, и  раштрка се по сајмовима пусто  Тадпно благо. II по лпвадама не сучу се крда оваца, п пе  прелтгјева се на и.пма мека, руда вупа у сунцу. п  ;иред њтха не гизда се овап предводнпк: по дрве- тнма не проппљу ее витке козе, да брсте младице,  а говеда усред дана ие враћају се с паше к ријецн  | на појиште; п ие ргшу краве за теладма нити телад  iiene за мајкама! Ii по ку ћи не хропће угојено крмне  ;  што на мрс сјећа. i;[ кад све распрода, брбјн новац на огљпшту  прд пламену, дијели га и одваја на сребро, злато-  п банке и увезано трпа у торбу и напрћен пде у  г варош, да њиме умири господара. Пролази преко газа ријеке, прескачући окретно  с камена на камеп, а мутна вода око његових ногу  хучп, п испод њега пјенуша се у паду; шапатљпви  јабланови поређенп уз [аруге шапоре: — а газећи  по својој лгшади, сада блатној и кпљавој, помисли..  како је отраг мало дана била цвијетна и жпва, н   како је испод косе једнако падао и цвпјет и трава....  У варошн не сврне ннгдје већ равно уђе у дућан.  Али газде не нађе, има неко вријеме што у дућап  касно силази. Дућански момци ни надстојнпк Васо-  не сусрећу га као негда п не нуде га ракпјом, а.  стрнц Петар, бадпвши са леђа врећу дућанске робе,.  већ ракијом накресан, вели му; ’— Дошао је и на те ред, Раде! Раде се учинио невјешт, не одговорн, али га  стрпчеве рпјечп Јредоше. Петар је недавно пао.  Газда на дражбн однесе м .у  све пзим куће, у којој  остаде жена му са нејаком дјецом. Петар оних дана  прцјетнјаше, да ће газду убити, п збиља једне ве-  чери, пијан, насрне на њ, али му шгјану момци  отеше нож, п, ударпвпш га неколико пута, пзба-  цише га из дућана. Послије, пошто неколико дана  одастаде за то у затвору, номири се са газдом н  сада зарађује код њега, и у чарпшјн, да — преживе. Раде чекаше и бн му тешко. Ранпје долажаше-  он у дућан, испустан, без. бриге, своме господару.  Отац узнмаше што му бпјаше потреба на вјеру без:  књпжице,- без ичега, као и остали поштенп сељаци,. и плаћаше под знму онолико, колнко господар на-  лажаше да је право; п подмпрпвши дуг узимало  се друго са правом на то, тражећн, кад је било по-  требно, а молећн, по староме обинају. Па како се  све пзврну, како силом догађаја последњнх година  о свемЈг се разувјерно!... Тешко му је.у души... Послије оневе смртп премишљаше често о томе-  п пуче му погибија пред оппма, али како да се на-  једном снађе — он, једннац, што не вођаше о нп-  чему рачуна, подложан старим навикама, у које-  вјероваше као у самога себе!  1 1  он, што бп у пла-  нннп насрпуо на вука голпм рукама, осјетп се-  овога часа пспред дућанских момака бнједан, по-  ннштен, — а за читаву главу надхватпо пхје сво-  јим животом! — Да,' ну! — -вели мо.мку — да ме јавиш го-  сподару. Момак се насмија, вели: — Гле ти мога гоеподнна, не може да чека...  Ко емије господара зватп? II чекаше Раде до десет сати, јер у то доба,  по навпцн господар силазп. Јутрос дође намрштен  II, не осврћућп се нп на шта, уђе у свој трговачкн  биро, Раде окупп у стопу за њнм. — Пусти ме да капут енИмим — вели му, не-  ’  обрнувшн се к њему. — Де, имај тп свој комод — одговорп Раде и  са леђа спрти торбу, држп је у руцп и чека да го-  сподар уппта рашта је дошао. — Шта је дакле? — сјевши упита газда. — Донио сам паро... — Ов.е? — Што гођ. могох пзбнтд... — Није, брате, менп стало, што могох, што не-  мого.х.:  јесп лп допко да вас дуг иодшгрпш? —  II погледавшн га насмнја се на њ својнм лодеппм.. ттдетптеппм осмијехом. Али као .сјети се н узма-  кпе. — Да, брате, требам паре! Раде пе одгбворн, већ приђе к стоду, пололш  на њ торбу п нз ње вади од1релито увезанн повац: — Ево — вели добројивши — а за остало ћеш  прпчекати... Нпје тп за главу.... Гледај пустих пара! Газда руком враћа новац: — Залуду, брате, зубе тупиш. По закону тра-  жим што м еиде... Никако, већ по закону! А знаш,  све. сам срачунао, треба да донесеш са трошковнма  ■ о к о  двнје хшваде талијера н посегне за трговачком  .књигом. Али предомнсли се: — Чему да ти тачно кажем, кад пара немаш! Раде зинуо, збунио се, рп1еч му у грлу за- стане. Па му паде на памет: — Можда ме газда плашп, да впше истргне? II гледа у паре, и ћутп... Из дућана до њих дошгре жагор 'људскпх  гласова.' Радп у ћутању долазе у памет некаквп уломцп  -С П Т Ш 1 Х  мпслп н одвраћају га од главнога, радн  чег-а је дошао; и залуду сплп се да пх од себе  -одагне и све мпслп усредсредн у једну. Гледајући опазп како се газда постарао, под-  ■очнпце се смежурале, о-тпуштепа му доња уеница,  као да је- без крвп, лице набухнуло, блпједо као  гвосак, и мало прнје, кад се насмија, бжјаше опазпо,  да. му фале два зуба у горњој вплнци... Алп што  му то сада пада.па иамет? баш сада,. када је про-  валпја пред њтге.! — Пустих ли тефтера н вјересије! пустих лн  ловаца!— помпсли, кад му. око паде на трговачке  књиге ii на „вртајмовпду.1 1  — Шта ће му толпка  cpia поваца, кад нема свога порода? Што ће њему.  орппулу, стару, толцко благо? А колпко здравпх,  младих, жељннх жпвота уншптио он до. сада! —  ■  J-i дођоше му на памет раскућенп комшцје: — Куд су. драгп Боже, снповп Војкановп?... гдје лп је-  оп'?... II запеше му очп па палшпнп што-се ухва-  тнда у углу н дууашда ЈШ-Тробо1не пзбљедјеле за-  ;  ставе. 'Гу му се поглед уставн; п гледајућп у паучпнп  | удовљене, поређапе, беск.рвне нухе — помислп: — Alnorir ди пм је паук крн псппо?!\ — Одсјече мп главу! — шапне за се, сврнувшн  пзненада поглед па господареву јаку, нарозаиу  ншју... н махне руком, као да се нечега бранп. — Дакле што мпслпш? — дигнувшп главу,.  трже га из мисли господар. — Чудо тражиш! — Своје, брате. — Нека је п твоје... али чудо! — Чудо — не чудо... Тако тп је! — рече-  газда ii дпже се. — Алп од куда ћу пзбитп толико пара у  један мах? — А што ћу ти ја? Ако немаш, земља ће поћп  па дражбу..-. — Та нисн одумно п мене отјератн са мога?'  Куд ћу са својом чељади? — Ннје, болан, оно' већ твоје, кад је у рукама-  суда... II насмпја се газда и црна празнпна. међу  зубима показа се чнсто. Па наставп: — Ти, човјече...  већ нпшта немаш... Ко зна хоће ли имање п за~  лећп за дуг... Већ, чуј, да тп дадем добар савјетг  — умекша бееједу газда — пмаћеш још од шта у   кући пзбитн коју пару, скупп за трошак, па псели  у Амерпку... — У Аме-ри-ку?- — понови растелхући ту рп-  ■  јеч Раде. — Са онакпх земаља, срца земље, да иее-  [ лпм?... Да камен проплаче!... Шалпш се, господару?/ Газда не одговорп, већ окрете ее п оставп га.  Раде гледа, icaico се тешко пење уза уске стубе с  ..пгјева, п нзгубнвшп га с влда ставп новац у торбу„ .упртп се II оде из njiiaHa не рекавши никоме нн  ,.('а Богом“. Путем тек је могао да издржи, а Да се нерас-  плаче. Не може да с.хвати зашто господар одби  ‘ толпкн новац; зар му није носно све што је имао?  II премишљајућу долази му пста мисао: — Хоће и мене да раскући као Ружиће, Ву-  јиће п друге! Алп која му корист од тога, зар није  му боље, да му ноепм сваке године земљтш приход  п мој труд, као II поко.јни отац; зар мени што друго  треба него толико, да са кукурузовим.брашном пре-  храпим себе, и сво.ју чељад преко годпне?... II све  то ннје доста.... Одумио да одсјече главу менп и  мојима! Али то би бнло прерано! — рече за се,  .уставившн се у ходу. — Прерано — да!... та још  покојћп отац у гробу није се нн распао !... И згрози  се п трга га велика ненсказана бол... — Драге воље  подметнуо бпх господару своја леђа — помисли про-  -лазећн преко својих земалза, што леже у суморноме  подзимњену дану пусте — да, подметнуо блх нх, па  нека ми с њих слободно згулн кожу. Али оннеће  моје коже, што ће му? Земље хоће, која се сада  тешко стпче... И јао ономе- ко је из руке пустп,  -оде ли једпом, нико је већ не повратп! .,.Код куће Раде нађе Марка, Машпна човјека.  ‘ Ово задњих дана долазп неколико пута, -п удара  му у очп, тражећи да му поврати оно узајмљенпх  десет талтђера, премда му је камате о светој Кате  поштено подмнрио п јесенас узорао му оно ораннце  пспод куће. Марко сједп код ватре, замшпљен, пуиш луДу  Радпна духана, што iiy га стара нонудн, јер рече  да нема чпме да напушг.- Раде, кад га спазп код ватре, чпсто се наљутп.  Жена подметне сједалицу, да прпђе к ватрн. Сједе,  тледа у ватру, ir ћутц. Жене стрепе, језа нх хвата,  -знаду зашто је пошао у варош, па кад је мрзово- -љаж и опоро ћутн, слзг те на зло: бнће да је госпо-  дар на њ још љут! А прњје одласка у варош, стара  га опомнњаше, да буде са господарем питоме бе-  сједе: — „Спне мој“,.вељаше својим старачким су-  внм гласо.м: „умиљато јање и двије мајке сасне!“   Стара ипје ни слутптп могла, да је господар бацио  ■ око на њпхове земље: нпје њена кућајош на то спала! П Марко ћути п премпшља како. ће згодштје  ,да заподјене разговор, а кад Божнца скпде са ва-  тре бакру н умијеша пуру, одложн лулу и прпхвати  са кућном чељадп да руча. "Од када је чуо у вароши, што газда Јово сми-  шља да урадп од Раде, бојн се за својпх десет та-  лпјера. Неколико пута бпо је на суду, да пршшпта,  н не стиди се, што га са суда чнновнпцп и нослу-  жнпци гоне, док га впде. Кад одложи кашику, затражи дувана да за-  палп, п запшшвпш, гледајући у ватру, вели: — Прошло је подне! — Дрошло... — прогунђа Раде и од јаростп  дође му да се са Марком гркљани у својој кући. — Пошао бих кућп! — Како те воља! — уздржавшп се на око ми-  ран, одговорп Раде. — Алн, знаш, радо бнх да м н. повратиш оно  нара... нотреба мн је! — Нпје тп понестало, болан, жита у кућп —  ■опазп Раде. — А мене сада гони хиљаду потреба...  Пусти ме, Д ..О К зло преко главе пређе... — Потреба мп, среће мп! А н углављенн рок  мпнуо... Не пзмнчи, брате, поштено тп нх дадох...  Повратп ми пх... — Марко! — бојшп се зар да не нзгубпш тво-  јих десет талпјооа?.. — Нпје.баш то... алп... — Пусти! — пресЈече Раде... Божице, донесп  твој ђердап! Жена ћутке пође до свога ковчега, отвори га  и извади ђердан. Носећп га звекнс сребро. Раде га  примп из женнних руку: — На! — вегш Марку — узми га у залог, па  д аје твој, ако тио еветој Катпне повратим новац...  Узмн, брате, па идн! ћГаркове очц засјаше п машп се ђердана. — Бто, — велп, — све једно, бпо код мене  нли код тебе... а немрј, брате, до свете Кате, дуго  је, већ пека сто.јп до Ружарице... Је ли право? — Како гођ хоћеш! — махне руко.м Раде. Марко смота ђердан н ставп га за припашај. Маши се ватре, да прппалп лулу, а, одилазећн с  врата, велн: — Болан не бно, Раде, све једно је, бпо ђер-  дан код мене, нлп код тебе!... На Радп је још торба, пије је спртио са себе,  док ie Марко у кући био, јер у новац, што је од-  ређен за газду, неће да днра, а путем из варопш  одлучио је још пз чега по штогођ избитп. — Што бијаше, Раде, у вароши код господара?  — упита мати забрпнута, док је Марко пз куће  изишао. — Зло, мајко, није већ оно наш господар, већ  најгрђп дутгшашш!... — Немој тако, синко! ваљао нам је гдјекад; ја  увијек мислпм: довепхђе до јаме, али неће у јаму... — Хоће, вала, таман у бездану — рече као  за се Раде. — Алп неће што је намислпо! — трже се.  Неће, Бога мп! Не _ ;:,а .м  -знчље из руку^Јро-шрлике  невоље... Не дам је, па макар fе крвзву морап ‘ от-  куппшћ Hirjfe она моја... пјетшш.је — и показа  кретом главе па старнјега..— Да, дјетита! Њлма  остаје. — Нпје она као прљавп скнтачкп новац,  што свугдје допре!... — Ушгрп се, сжне! — мцри га стара. — А што  вели господар? — Т Т Т т о  велп? Не питај!... Хоће све у .један мах... — А колнко је? — Т Т Т т о  је ва]да да ти кажем!... Ни ia толпке  спле ие могу да смнслпм... Ваљало би новац мје-  рнти као жтгго на варинаке!  На зло слути!... Ča-  тјераће нас са топрага... — нзговорн' тише и, ча-  сом, ућута. — Не пагли, сине, бтгће да плаши, да што  втппе пзбпје... Не нагли! — Да не наглпм?... Алн неће што је намн-  слпо, опет ти велпм, макар ја земљу cBoioM крвљу  откуппо! Е неће... И диже се п пође по кући. Жене поплашене гледају за љнм, мора да му  је догорјело, кад је онако најарен. Јест напра-  сите нара.вн, алп зна издржати: повратит је, а кад  љутпна не попушта — зло је! Божица стнне ватру; двоје дјеце ваде запре-  тане крумпијере из жераве, котрљају нх по кући,  да се охладе,- а кад негдје заметну се, нашавши  пх слатко се смију, Стара, гледајући у ватру, ка-  шљуца, п премшпљајућп о Радиној љутинп, иаде  јој на памет њен свекар, дјед његов, старл Раде,  ппхгуби свога комшпју, јер пребраздп његову ора:  ницу. Уби га на. мјесту, кад суд не досуди, какб  он мшпљаше да је право. Из мисли трже се, jep’ ;   З г нук малп И.ттија затражп да му баба ољушти крум-  пнјер; стара узе дпјете у крнло и неколнко пута,  мгтлујући га, "пољуби га у сјајне, нспитљиве, де-  тпње очи. ...И спушта се зшпва дуга ноћ и увлани се '  у кућу. Раде гледа кроз отворена врата на поље;.   осјећа ноћ и, како она јаче пада п савлађзђе су-  тонску свјетлост, онако н његова душа немергшја  је, и  као да се по- мапо гасн у њему оно. што то- 1 0 ПАУЦИ лпком ватрол пламти.јаше у снажпој младостп жи-  вота му — увијеке, од када је за се сазнао.-у А  како је раипјс такове ноћн слапгћу у ж ивот/ до-  некао код распламтјеле ватре; у бакрп варн, а он  се до Бо/кнце грије п њиховн јакн жнвоти дирају  се, мирпп, сигурни што им ДЈша зимња ноћ носи...  Н сјети се љета и планпне, и бпјесне и плашљиве  Маше... Алн сада пајвише жао му Божице, послу-  шпе, бескарне, п старе, паметне мајке. А кад му  дођоше па памет дјеца, окрете се нагло да пх видп,  као да сс за њих од чега боји, н сједе уз ватру. Двоје дјеце истгред баке мирно једу кромпи-  јер, Раде погладп старпјега по глави, а млађега  стави прсда се, да се огрије. А сваки пут кад по-  гледа па Божпцу заобљену, са краћнм кутима ко-  шуље с приједа — помнсли: —  Треће је днјете на  путу... п пеизказано тешко му је... Дпже се и пође, да положи крави, нека бар  она не гладује, кравп храннтељици дјеце, н пола-  жућп' сијено ножалп друго своје благо распродано:  ко. зна што је.од њега? — Мајко, бојим се зла! — сажалн Божпца, кад  Раде пзпђе... Бог се расрди на нас... п сам он зна  што пас. чека — Уфајмоумајку Божју, Божнце!... Неће нас  она запуститп... Кад се Раде повратн, стара Смпљана извадп  пз хамбара плећу суве овновине, већ на по оглођану,  п пружи ,је Радп, да вечера. — Присмочц-се крухом — велн му. Алп Раде иеће да се ничега дохвати. Тада  стара noiH BO M  бпипа меса с кости- п подијели га  дјеци, а Радп пружп очишћеву плећку: — Де, види, Раде — замоли — нма ли зла  у њој? Раде се насмија преко воље: — Одавпа већ ја же вјерује.м у гатке — одго-  ворп замншљеп. — Не ваља тако, Раде, пису то гатке — свје-  тује стара, — У свакој.ствари, снне, Бог је свој зндк  оставио! II то рекавшп онпто се сневеселп, што.је  Раде не послуша, п плећку спреии •  опет у ламбар. Те вечерн пп Раде ни жене нпчега се не оку-  спше,само два соколића сптн до своје баке полегаше. Раде сву ноћ пије ока стпскао, треба да се по-  стара на сваки начпн да газду пзмирп: све ће продатп  из куће, н оно што му је најнужпије, само да земље  спасп. Чврсто одлучи продатп: п лшто, н сцјено, п  суву овновпну над огњпштем, једиии мрс у кућп;  чак не ноштедп нп кравс, дјетнље хранптељпце.  Рачуна у глави, колнко ће по прнлицп нара добити,  али нпкако да се задовољп са срачунатом свотом. — Мало је! — помпслно бп, иопет стао рачунатп. Жена тек што склопп очн, пзпебуха прене се ir .тада прислзчпкиваше да лн Раде спава. Тако  цпјеле сатове отворених очту гледајс o6oie у тмицу,  а осећају да iis једна брпга бнје. Пред зору Раде не диже се, као обпчпо, да од  старе узме старпјега сина к себтт у кревет, да с њпме  разговара п шалп се, док сване, већ се јавп женп  п-каза ЈО Ј да иде к дјеци; помешће нх... — Зар сп дријемовна? — Јшита је. — Нијесам — одговорн жопа. — Диже се п  пође к огњпшту. Отпрета ватру, п са угарцнма  псппрп је п наложи. Па леже уз дјецу, што су об-  грљена под кабапшдом у-з баку лежала. Раде даље премТппљаше... п тек што назрнје  спву, зпмњу јутарњу овјетлост кроз пукотшге врата,  дпже се н прпђе к ватрп. Посједав1Ш1 неко врпјеме, одлучи да пође по  селу, да пазарп жито н остале ноћас смшпљене  ствари. Дпже се п отвори врата. Јутро освану кшпно, а заваљало ј\ту, те испод  греда п дитида планине тЈтаљиво хујн и набацује  шкропцем. Раде, заогрнут кабаницом, гонећи пред  собом краву, упути се низа село. Жена с врата гледа  за њим, жао јој краве, али не рече ни цигле ријечп.  Раде се устави код ковача. Ковач је позната претрга  и код њега се људи купе, па ће с њиме погодитн  ствари за продају,. како право буде. Неће му се да  завпрн у сваку кућу; и ако није при невољн сра-  моте, ипак га је стид скнгати се уоколо носећп сврју  потребу на пазар. А н познаје евоје сумјештане.  Премда он није нп каматар, ни правдач, апоштене  је бесједе, ипак биће их, којп ће се у себи насла-  ђивати злу што га снађе. Привеза краву до кућнпх врата, па уђе. У кући  нађе некодико људи, што дођоше с послом, да нм  ковач алат кљене. Помажу ковачу при радњи, п док  он туче по усијаном гвожђу, гледају како искре  врцају испод јаког ударца, и гледајући разговарају. И Раде неко вријеме гледа н не рече зашто  је дошао, док један од сељака, што бијаше на поље  нзишао, не упита га, куд ће с кравом по овоме  времену. — Догнао сам је, да је продам! — одговориРаде. Ковач престаде тућп н повири на врата, да краву види. — Је ли збиља на продају? — упнта. — Дашто да јест! — рече један од сељака —  да куд ће с њоме. — А што ппташ за њу? — обрати се к Радл. Раде рече цијен.у, али ковач, велп: — Пуно је! — Ж  наново удара по гвожђу, као  да не марп даље погађатн. — Имам и друге неке ствари да продам —  велп Раде. — Што друго? — Казаћу ти, само ако имаш вољу да куппш. — А што t i i продаваш, Раде, сада, кад ннје  земан? — опази старп Ждраде.... Твој отац нпје  био такав!... — Потреба мн... — Да, да му је потреба — потврди један другн  времешан човјек. II надода: — Гђшкупља човјек !  паре, да зајазп онјг бездану јаму.у варошп... — Не зајазн оно нико! — сјетп: се Ждрале.  А јесте ли чулш? Снноћ у кочији дође нека жена  са дјететом: довео пх надстојник Васо п увео их  у кућу. За љпма стпгоше двоја кола крцата робе.  Веде да је она жена, „шшвора“ газдина, а днјете  гвегово коппле... Бог бп га знао. — А мп мшпљасмо да се кућа градн за школу  — опази ковач. — Какова школа? Пма десет година, да траже  кућу. Нпјесу лацманп будале, болан..,. Не даду онн  нама да знамо што понп... Пропалп бн... А нмају  п право! Гд]е је то? — разлаже Ждрале. Ковач хтједе да још нешто рече, али-му Раде  пресјече босједу. — Хоћеш лп пазаритп? — уппта га. — Хоћу, ако мт пде у рачЈШ... — Одмах паре, да зпаш, потреба мн је ... II редом Раде казива што продаје. Код сваке стварп ковач гпенка се, а Раде по-  пушта, само да свршп што прије. — Правп си Цпгашш!  — велп ковачу Ждрале,  кад впдје да бн хтјео краву од Раде у бесцнјење ку-  пптн, п набацн талијер преко њега. — Алп треба бројптп одмах паре — насмија  се ковач. — Је лп, Раде? Раде потврдн. — Кад је тако... ето вас... па што ураднте,  менп ie право! — ггрегорп Ждрале добар пазар. Погодпше се за све, углаве, да ће ковач ве-  черас новац донпјети п даде Радп капару. Раде изиђе, а на раскршћу у двоумпције где  да окрене. Паде му па памет: — Дакле, дошла је та жена, што ће да загоспо-  дарп газдиннм имањем на селу! Говорило се о томе док се кућа граднла, алп  нпје се вјеровало. Многд мпшљаху, да газда кућу  градн за школу п уннтеља, п ето, преваршпе се и  овога пута. Скрене ка млиновима. У по пута уппта се: —  Што ћу тамо?, — Алн ипак иде, гољен бесвјесно  пеком пеодољнвом радозпалошћу. Устави се поврх нове куће под цнглом: ред  двоструких стакала j пронељи затвореп је, а кућиа  врата отворена. Погледавшн боље спази Васу у дво-  ришту у друштву двају сељака. Надстојпик стојп  код големнх ковчега, а она два сељака пзносе пз.  њпх разну робу и пренашају у кућу. У то појавп  се на вратпма госпођа, омотана ВЈшепом, топлом  марамом; нешто с прага рене Васп и к њему прпђе.  За њом дотрна. дјеиак, огрнут кабаннцом. У шуму пада слапа над млнницама и у зава-  љалој јужпнп губе се њпхове .ријени, не може да  -  нх разабере, а желео бн знати о чему говоре. Жена,  ухватмвпп; дјеиака за руку оде од Васе. Раде гледа,  како хода по дворишту; витка је н висока, а прати  је ошгма, док се у кућу не повратп. Дакле то је та  нова господарпца! II већ ето у клг ћут  се .уседп. и  шета се по дворпшту, што се сучељује са п.еговпм  најбољим земљама. Прислоњен уза зпд, премшпљајућп упоређује  своју кућу, потлеушицу и гријанпцу, са овом новом.  големом п згодном кућом. ,  — И овакове — похшслп — раск.ућ.ују наше се- јљ ачке... II колико нашпх треба да пропаде, да ее-  подпгне једна од овпх голештх? Да, уз овакукућу  треба газда новнх земаља... п бацпо око на моје  i земље, да с њима загосподарп ова његова јара- ница,. ,,пшњора,“ а њено котшле, бјеснећп, да са  стијенама с њих гопп мојјг  дјецу!... — А неће, Бо.га  мп!  — откпде се Радп нз душе. — Неће, док је  живе главе.. . Неће, новјештва ми! Неко мора да је  крвЈву откуни!... Ашг бдмах паде му на памет:  Што могу да урадпм? — п слелге се у њему јарост,  и пастутш језнва стрепња. Још док се ова кућа градила, заметаваше се  у њему сумља, што слутнјаше на зло. II неколнко  пута, кад је бпла већ под 'кровом, дође му мисао да  је ноћу упалп. Нема тому дуго, што је код њпх то  у обинају бпло, и тада често чпја појата, кућа пли  јара, засв1гјетлпла. бп као свпјетњак у очп Ивањ-  дана. Алн и. томе закон на пут стаде п, мјесто што  се људн тада освећ1шаху по своме ћепфу, насладом  гледајућш у пламен, што прожднре добро душма-  ниново, еада се освећују законом у руцп, парбећп  се као женетпне по судовпма, трошећи за то по-  шљедњу пару... Па, ето, нп то не помаже свакоме?  Њега суд осудн, а он с њпме не може да се светп!  А светитп се треба, ако неће радн себе, а оно мора  радп с-воје дјеце, и опет враћајућп се кућп, дође  му у памет, да неко треба да земљу, ако до тога  дође, крвљу откупп, јер друкчнје он је пз руку де  д а ... II прпчврстшпш у себн ту мпсао, бн му лакшед  Алн само за мало. Док дође кући, угледавши жене  п своја два спна, гдје се нграју око огњпшта, оставља  га ја.рост п.заное и увађе да снага попзчпта: — и,  прпвукавшн себп спнове,- стаде пх мпловатп, као  пдкада до тада. Тек што окусп пуре, пзпђе пз куће.  Јужпна једнако завалила преко поља п хућн око  кућа п голих дрвета. Уставп се код празне штаде...  п забрпнут, махнувшп руком у празно, пође далљ.  Пдућп кр.ов старе храстове, проређене на ријетко,  дође му на памет да пх сасјече: п из њих могла  би се која пара нзбитп! II код те помнсли учшш му. се да је свакп храст живо чељаде; кад паде.  под сјекиром, већ га иема! Упутн се узбрдпцом н лутајући пут га доведе  к јари, гдје је љети благо спраћао. Празна је, врата  расклимао вјетар, и над њима висн саломљена грана  дрвета, вјетар сњоме замахује одмјерено, уједпачено  тамо амо.,. — Што ћу овде? — помисли и враћа се истим  путем. Кад кући дође, насмија се туробно, кад га ста-  рнјп 'Син уппта: — Гдје си, ћаћа, био?... што од куће бјежпш? Остали дпо дана просједио је код ватре пушећп лулу за лулом п разговарајући испрекпдано са женом  п мај ком по коју рттј еч, кој а би се отиенуда мимо главне  мисли, што му се увријежаваше поступце у мождане. Пред вене пшнекује ковапа д-а, прама погодби,  новац допесе, али ковача не бп. А већ се подобро  бијаше смркло, кад у кућу бане Маша. Тек што по-  здравн, зовну Божицу на страну и из њедара нзвадп  сложенп ђердаи, Радин залог Марку. Вели јој: — Бво ти га, Божице, и јест твој! Не смијем узети га без Раде... Ђердан звекће... Раде се диже и пође женама. — Што дође, Машо? — упита. — Донесох Божици ђердан, нашла га у Мар-  ковој робн, познала сам, да је њезин... — У залоги је... — Знам. — Алн ја не могу од-тебе прпмптн га, док га  парама не откушш. — Ја ћу га откуинтн за те, илн ћу тп испо-  ручпти... насмија се Маша. Па дајућп га Божицп  велп: — Узми га, твој је! Али Божнца неће да пружп pjnce, већ у Раду  'гледа. — Понесн га натраг, Машо. Тебп нсто фала — •смисликпш рече Раде одлупно. — Понесн га натраг,  моли.м те! — Зар сам ти тешка, Раде? — изговори жеиа,  проблиједившп, и сневеселивши се. — Hnjocnf Maino, као нп она — п показа. руком  на Божицу... Алн пнје земан разговору, ндп п  понеси натраг ђердаи! Па погледавпш у Божицу као с.јетп се иечему,  п предомислившн се вели: — Чекај, Машо! Па пође своме ковнегу, отвори га, нзнесе торбу  лрама пламену од ватре н, позвавшп Машу да бдиже  прпђе, пзвадн пз ње завежљај круна н нзбројн Маши  на руку десет талијера пара. — Бво, дај Марку новац п фала тн! — Узмн! Па, узевшп нз Машпнпх руку ђердан даде га Божицн: — На, твој је! Буд'што моје пропада, пекаје  твоје па мјесту! — Ga Богом, Машо, са Богом! п опет тп фала! — Са Богом, Раде! ...Те nohii првнм сном засна тврдо, само -за  кратко врпјеме, а кад се прене, про-тегпу се n зп-  јевну, али пстога наса, представп му се у памети  несрећа н зло што га снађе, онпто, одпјелпто... II  непсказана бол обвлада њ т -ie  и уби у њему ра-  збор п наду п премпшљање. А док се помолно кроз  пукотине: дан, диже се, узе кабаннцу п пође ка  вратима. — Куд ћеш, спне, ранпје? — уппта стара, су-  b i d i  гласом кашљуцајућп. — Имам посала у селу — одговори Раде и  пзпђе. Зпмњи дан рађа се бмстар, нпст п леден. Преко  ноћ дуне сјеверац н пспод лптица и греда планпне хуји, и гонп пред собом још по гдјекојп, однјелитп  сивн облак. Раде пође ка млпницама, да обиђе своје ора-  нице, што се сучељују са дворпштем п баштом нове-  газдпие куће. Гледа у бразде што леже спокрјно  ишчекујућп прољетно сунце. Алн се дуго ие за-  држа, већ окретно с .камена на камен прескачућн,  пређе преко газа. Дође на своју лпваду н гледа  како. низ јаругу тече вода. Млинар га видје, како  је двапут око тве прошао, уставио се п некамо  упорно гледао. Раде се загледао у одбљесак вп-  сова планнне у ријеци. Познаје тачно нека мјеста  н снну му пред очима Маша, пећина, одгојак н  — замнсли се... На нвпцп ливаде стајаше дуто,  као да га је шум слапа успавао п, ослушкујући и  гледајућп у воду, главна мисао потајала се, п мимо  љу сијасет другпх мисли из дјетиље добе — рађу  се... Али, за нраво, нпсу то мнслн, већ уломцн ра-  сејапнх мислп, као уломцп неба, облака н ведрине  и дрвета, што се у ријеци одразују. — Ту сам, кад сам дпјете бно, ловпо раке! —  помисли гледајућп огољеле, прозебле врбе, што на  вјетру над рцјеком дрхте... II одатле, нс-под врба,  однио двијема цурпцама кошуље, док се у рнјеци  купаше, пнехтједох нх повратптп, док нцјесу голе  к мени дошле... — Алн што је то? — трже се — мене обвла-  дало?' шшто подјетнљпо, као да сам памећу сметнуо' II одмјереним кораком поврати се преко газа  к млпшшама. Уннђе у м.лпн п велп млпнару: — Заборавио сам духан код куће, де твоју  кесу, да папуннм. Машпцама прихватн жераву п запалн н ну-  шећи загледа се у витлове... . Хтједе да пзпђе, али угледавши млпнарев  брус, сјети се: трже нож пз корпца за прппашајем  и наоштрп га. Па узевшп са тлеха комад дрвета окуша је ,i:i оштар п, ставнвшп га у корице, изиђе  п ;> . млпиа, нс одговоривши пи рнјечи млинару, којп  га зовну, да се orpirje. Код ручка, тек је окусно пуре, одмах заиалио,  п цијелога да-на, гледајућн у ватру, пјшшо  ЛЈшу  за лулом. Пред ноћ нестрпљиво шлнекнваше ковача, а  кад га видје, чисто се трнге као пза полусна. — Бво пара, Раде! — велп пијап ковач...  II броји пх... — Ето ти их... Алп нека ти не буде  жао, мала ти вајда од њ их... Газда накастио да  те раскућн... Па не бп Бог !... — Ко велп? — пресјече га Раде н дпже се. — Веле варошанн... — BiajeiieMo!  — плане Раде п очп му спнуше — Не дам земље, док мп је глава жива!... Не дам  је до Бога!. — Пусти Раде, спнко, штО слушаш туђе људе — умјеша се ста.ра. Алп Раду ковачеве рнјечи разјаршне,'и у срџби  одлучи, да даље не чека. Beh сутра још nohn he  к газди, па нек превали, куд је накренуло! Код вечере стара молн га, да се с чнме за-  ложи,-  сварпла му неколнко јаја. Али ни мајчине  молбе не склонише. га. Тек окусившн, бранп се: — Не могу, дајко, сваки залогај пада мп fe-  шк-0, као да неко у ме олово трпа.... Бацио се на кревет, раннје но обггчпо. Ннје  нп нзуо мокре обуће. У  кревету сплп се да мнсли  сведе на сутрашњл дан, да премдшља, да разложи,..  да завпрп до крајалу оно, што га сутра шека, п  чпнп му се, да га то' трагање по самоме себн кри-  јепп, снажи, алп залуду снли се... Сада долазе му  у памет ситне, незнатпе ствари жпвота: што he му  оне? — Чудп се еам себп,. па не средпвшн прама-  жељп својнх мислн, ухватн га полусан, п засни. ...У  сну нашао се наједном у некаквој жућ- кастој барп, усред поља. Газећи преко ње, мало по  мало упада у блато и тешко вуче поге за собом;  али сили се п пде напријед, а све више п више  запада. И већ једва истиже ноге и даље пропада;  алп нпак, рекао би, спага га не издаје, близу је  краја, изићи ће... Кад нзненада упаде дубоко у  прл^аву, каљаву воду... Шаш и пекакова сагњила  трава, што. влагом заудара, пспреплела му се и-з-  међу нога н руку, g  већ му је вода до грла ... Гутптт   се... Натеже се свом снагом, да се извуче на ли-  ваду, на суво... А близу је краја. Пружа руке, да  се иега догвати... тЗној га од муке пробио, викао би,  алп не може уста да отвори... Кад однекле, у тој  муци, на ивици баре, на суву, обрете се газда  •Јово. Распружио руке изнад себе, а у свакој руци  држп по неколико јаја... У смртпоме страху папреже  се Раде, да га замолн, да му помогне:' алп ријечп  не може да пзговорп... Очпма упиљио у њ и пружа  му руке, да га пз баре извуче; Газда прилази блпже,  онако тежак, узвртпо се, хтјео би да му помогне,  алп једнако држп руке пзнад себе н у рукама су му  јаја... Обазире се уоколо, да пх негд^е положн на  епгурно, алп ннкако, да пх пз руке нспусти. АРади  дошло до грла, и гушн се... Напреиге сву снагу,  да му каже, да бацп јаја из руку, да му помогне,  јер сада ће главу изгубнти... Но залуду... И у то, 'T 'e iH K O  дктнућ.ц, ознојен, пробуди се...  н у полусну грчевито ухватп за руку жену, што до  њега спаваше. — Раде, зар си будан'? — упнта га жена. — Буд ан... е,.  бЈг дап... што ?... Цтђеле ноћп већ шђе заспао. А раздријемавши  ■ с е  посвема од ружнога сна, и лремгппљајућн, мало  i;o мало мгс.ли долазе му разабрашђе, ја-снпје. — Одсјече мп -главу! —-  помислн, п стресе  се од болн. Али, док бол попусти, мислп: — Пћн  ћу, док сване, к газдп, молпћу га, да паре прпми на рачун п да обуставп дражбу; ннје ногуће да  неће битн мекшн, кад видп онолнкп новац... И с  том мрннљу тјешп ce'!.... Али за час појави се  сумња:  — А ако не хтједе? — Убнћу га — поми-  сли. Да, убићу га! — понови одлучно,... л осјети  да му је лакше. — II право' је да погпне од туђе  руке — оправдава пзбившу мисао. — Колико је здра-  впх, снажннх људи уништио, раскућио, а зашто?  Бар да му од њихових земаља бијаше потреба, да их  ужива; али што? Никада није нп био на њивама, лн-  ,  вадама, одгојцнма... Зар он зна што је земља? Па*  I  по пему да буде земља љегова, је ли му дједовина, ,  је ли је својим знојем нгда наквасио? — Ни свога  порода нема..-. Коме ће оставнгн своје грдно благо,  коме поднјелитп земље?... Зар да све остане ономе  копнлету?... А ко зна н је ли његово? II дуто уипнп му се као да гледа пред собом  оно дпјете, заогрнуто дјетињом кабаницом, како  скапе по његовор ораници... И доћу-му на па.мет  његова дјеца... — Али — трже се — о нему ја сада прешг  шљам? Н паде му на; ум: — Да га убијем, што би  тада бпло? — II на то питање колеба у мнслима. —  Да га убнјем, не би земља нала у његове руке...  Па? — Предаћу се суду, н суд ме неће осудити.  Је ли могуће да ме осуде, кад не убијам ради себе,  већ да еачувам дтедовпну својој дјеци? Могао бих  п побјећп преко границе?... Али се одмах предоми-  слп: — Не, то нцје могуће данас, од кадјемудри  Швабо н тамо засјео... — Их!  блажена она вре-  мена, док је одмах преко планнне тјцоско  бпло...  Уов.ј крива, па се похајдупи... н свети се!... —  Алп гдје ји то данас? -1ипас те tvkv . кињо  на-сваки  начнн, гуле те са закопом  у руцн... н по дад.у ти  да нданеш... Зар није тако? IT премишљаЈућн^'" o -  томе, опет~срџба нзбпва и освета јавља če; осјећа  је, н тада му је лакше. Зар ш ф  газда покојнога •оца варао? Веле: „ко умије њему двије“... Добро!   Алп, што ради закон да одбранп оне којн не умпју?  Што радн да заштитн сиронад? — и помнслп на  своју дјецу. — Гледа и мнрно пушта, да раде од  нас опн, што мо-гу и умију, што лх је воља!... Тако  је! А зар смо ми крпвп што не умтцемо? У љиховим  рукама је и знање н закои!... То двоје н у газдпним  .ј е рукама. Гопи ме с мога прага законом ,y_pyijii...  Да, у њега ј'А"5®аље^^аАонТГТ^Д1!Ш1е?Г..  — Нож!  — помислн. — Е, неће, Бога ми,што је намислно пли,  ако баш хоће.мора да је крвљу п.латп! Зар пе вриједе  вшле моје земљ>е; оранице, ливаде, одгојци, од његова  увела жтгеота? З.ар д а_ ме земља прокуне, што ]е не  ОСЕетнх?... Та, дјед 'Mof убгАсвога комшнју за саму  „једну бразду.... а ја да је пустим... њ у... ради које  дјед ми бијаше главу заложио?... Нећу је пустпти  без крви, нећу, Бога ми! — пзрече гласно. — Зар клаииш, Раде? — јавн се етара.'— Спа-  вај, синко! Алн Раде узбуђен мпслнма и не мнели на спа-  вање, већ се диже п прпђе ка- огњшнту. Жена ћутке  даже се за њнм н успнрн ватру. Раде гледајућп у пламен, мекша;... п наје-  дном учшш му се да се безразложно срди: газда  he 'битт-т бољ и/пртш ће новац на рачун, а послије,  што Бог да! II премишљајућу о томе пође ка своме ков-  чегу, отворн га п узме из њега торбу. Прн свјетлости пла.чепа бројп новац, разди-  Јелп га прама врпједностн п опет т торбу слаже. Устаде, а стара Смнљана пође своме ковчегу  п, вратпвши ее, велн Радп: — Ево тп понесп п гевих пет талпјера п трл  здраве плете господару, кажи да га стара лоздравља  п да ће се молптн за душу му, — п уручн стари  новац у синовље руке. И свј.етујо га: — Не љути  та, синко, мпрноге њпмо, умекшаће се... ннје зви- је р !... А да, — сјетп се, — пемаш шта да му дара  понесеш... сувотни смо остали, Раде, као штгда! Раде се упртп, и, npirje но he из куће нзићи,  погледа на дјецу, што обгрљенп под кабанпцом сда-  вају, млађп је одгрпут. Раде сагне се н с једнггм  крајем кабанице покри малога Иву, и изггђе. — Са Богом! — зажелпше жеие иа одласку. Раде, гогвен нестрпљпвопгћу, ко.јој се п сам  нудио, ппје пп обазнрао се на нову кућу, пп свра-  тпо у млпн, већ у хитњн прешао газ п лгЈфио се  преко поља ка варошу. Нцје са шгнтг на чпсту, нема сређенпх мпслп  у главп, л, као што је поље јутарљом маглом оба-  вито, опако су н његове миели магловите, пејасне. Кад пзиђе на цесту, још је узбуђенпји, једнако  двоушг о ономе што мпслн да ће се догодити... п  треба да се догодп!... Алн што ? — п пикако да себи  даде ниста одговора... Пред варошом стпже комшпјска кола, прето-  варена големпм старим брпјеетом; кола цвнле, ломе  се, а воловнЈедва вуку; балван предуг, тежак, људп  не могу с њиме владатн нпзбрдпцом п кола занаше  у јаругу'. Људи смнтпљају, што да се урадн, муне  се н патежу, да кола из јаруге на цестт привуку,  алп ннкако не могу. — Де, Раде, помозн! — велн му комшија Анте. Раде погледа људе као- у чуду, баци са себе кабанпцу и, угазившп с једном ногом у јаругу, оду-  пре с леђнма; људи помогоше и с натегом кола по-  вукоше. — Фала'ти, Раде! — вели му -  Анте. — Да не  бп тебе, никада крају! Раде пође напријед. Пролазећимпмо икону све-  тога Ишголе дрпшћанскога, прекрстн се по навадп. 5' дућану нека. господа.ра, и, некај.ући,_разгледа дућанске ствари, слуша што људн говоре, н у раз-  говор убацује по коју своју ријеч... Дуго је чекао, а кад видје да газда сидазш  ућђе у писарницу н за собом повуче враташца. — Донесох све што нчам — вели, док госпо-  дар сједа за сто. — И мајка те поздравља н шаље  ти од своје стране пет талнјера и трл плете... Бво  свнх пара! — вели, спртивши се. И држећп торбу  у руци уппта: — У што ћеш да их преручнм?. — Јелисве? — упитагазда, на око безбрижан. Раде не одговори, већ, мјесто одговора, унесе свој поглед газди у очи. Газда не пздржа дуго погледа Радина, п сјетп  се, да су овако, као у Раде, ужагрене очи биле у по-  којнога Иллје, кад оно к њему дође, да прекупн ба-  штину покојнога синовца Нике. Али, — помнсли  — Радине јаче се сјакте... А Ради се учини да  сада не гледа свога господара пред собом, већ не-  каква дебела човјека, блиједа у образу, отпуштена  подвојка, и би му одвратно, гадно, и, окренувшп  главу, пљуне на страну. — Је лп све? — понови газда. Раде не одговори ни по другн. пут, већ вадп  новац из торбе н полаже га на сто, и, извадившп  из торбе пошљедњи завежљај, вели газди: — Број! Има га доста! — Ајде, де, да виднмо — говори газда дри-  јепш завежљаје, и броји. Док броји, Раде га гледа, а .у ушима звекће  му сребрени новац, и гледајући у новац п у газдпне  набухнуле нрсте, опет му је одвратно... гадно... и,  впдпвши да је газда добројпо, упита га: — Је лм доета? — Нпје овдје, брате, ни петпдио! — узврати  газда. — То је све што пмам!  — говори Раде, —  Молим те, за остало прпчекај, прнми! не гонп ме!... нцје тн за главу!... — оасу све наједном, јеаиво,  испрекидано... Говори, а ocleha v себп на је ..в.ећ  поекасно, н -осјећа да сеинтатн а мпсао појављује...  п пламено чело и слијепе они обухвата н док донре  — сажиже... И ие згража се п лакше му је... — Је лн доста? — Hirje, брате, нп пет пута оволико. — Баш Hiiie? — Не! — Тебп ннје нпгда достај. ■ — трже се Раде п  треном истрже нож из корица за припашајем, н поод-  макнувшп се, замахне свом снагом п рпне га газдп  у прса. — На! Је-ли тп сада доста? — повнка, и осјети,  како ледено гвожђе утисну се дубоко у месо, и,  јзакренувшп ножем, шкр>гутну... Газда у одбрану диже руке прама њему, и из  нутршге:  пусти језпви крик... А Раде, дрЈкећп го  нолг у руди, отвори враташца, н, звијерајућп очима.  уоколо, изиђе из дућада....