Otac Melentije ostavi sasušene i izmrvljene trave, koje je mršavim prstima prebirao i razvrstavao. Podiže glavu. Uprijevši na oca Prokopija velike, vlažne oči, u čijim se zjenicama ogledao i svijetlio zlatasti plamen voštanice, što je dogorijevala na stolu, mučenički zavapi: — Ubi nas Iguman, brate... Ubi nas... Ja znam, na priliku, da mi je suđeno da mlad preminem. Ali on će najmanje za godinu, za dvije, ubrzati smrt moju. — Ubrzat će i našu, kuga ga umorila! — dočeka Prokopije živo, gladeći se po raščupanoj kosi, koja mu u širokim, kovrčavim pramenovima padala po licu i po ramenima. — Zakleo se krvnik da nas upropasti. — On zna, da meni trebaju samo jaka jela, — nastavi Melentije bolano i spusti ruku na prsa, odakle se čulo oštro, testerasto škripanje, slično udaljenom škripanju nepodmazanih kola. — Zna, brate, pa mi, za inad, ne da mesa nego dva puta u nedjelji. Nagoni me nečovječno da postim sve poste, s petkom i srijedom po vrhu. Prokopije dohvati počađale mumakaze, sa prebijenim držaljem, da usekne voštanicu. U zabuni useknu je prstima i, oprživši se, visoko izmahnu rukom i opsova nešto. — Bre, nije meni do jela, — okresa nabusito. — Nek mi da suha hljeba, pa ću mu biti zahvalan. Ali stegu, stegu ovu ne mogu podnositi... Jesmo li robovi njegovi, šta li smo?... Udario stotinu nekakvih propisa i po tipiku i mimo tipik, pa daj da sve to čudo popamtimo i da se svemu pokoravamo!... Te ne smiješ se obući kako hoćeš, te ne smiješ ići kud hoćeš i kad hoćeš, te ne smiješ čitati šta hoćeš!... Ne smiješ se ni razgovoriti, ni razveseliti, ne smiješ opsovati, protestovati... Ubi nas, krvničku li mu mantiju njegovu!  — Jelo!... Jelo! — zašišta Melentije uzdišući, a blijeda donja usna trza se, a pramen brade ispod nje kostreši se kao da je jelo već na stolu pa mu se gadi. — I sjutra kupus!... Grah i kupus! — Stega, bre!... Stega! Iz najbližeg prikrajka, iz modrikaste polutame, tupo zagrmi surov i oštar glas nečiji: — Onaki vama i podobajet, pasji sinovi! Obojica se okrenuše i pogledaše tamo. Na krivoj tronožnici stisla se, skupila mrka prilika, golema, kudrava, razbarušena. Opustila preko uzdignutog koljena veliku, sličnu šapi, ruku, među čijim se prstima rumeni vrh pripaljene cigare kao oko u jarebice. Kako je bila okrenuta u stranu, lice joj se nije ni moglo zagledati. Samo je iz čupave brade visoko štrčao zakučast, mesnat nos, ispod koga je, kao iz dimnjaka, kutljao dim duhanski i, klizeći niz opušteni desni brk, povlačio se po sobi. — Zar i ti, oče Janjićije, protiv nas? — zapita Melentije, naizmjence mirišući trave, sa kojih se lagano osipa sjemenje i kao sitan biser niže se na pregibima podvijene mantije, — Zar smo i tebi skrivili? — Skrivili ste mi, čim ste rđe i rđakovići, — opet zagrmi glas iz prikrajka, a desno koljeno zaigra uzdižući se na više. — Od sagniglava i slapčina niko mi mrži nema!... Prokopije, uvrijeđen, zareža: — Zar mi sagniglave? — Kukavica i ne zna ništa drugo nego kroz čitavu šumu vavijek zapomagati: kuku, kuku i kuku! — zahukta Janjićije uobljenim glasom, podražavajući glasu kukavice. — A ni vi ništa drugo ne radite nego zapomažete: kuku, kuku, kuku!.. Kuku će vam i biti, huncuti jedni!... Ko je naučio da vazda jauče, da Bog da i sveti otac Vasilije, jaukao do groba i nikada se ne utješio!... A ko hoće da zapjeva, svakom će se zlu muški oprijeti, svakoj sili odoljeti i zakliktat će naposljetku ko soko oštrooki, da ga začuju brda i planine! Prokopije zapita podrugljivo: — Pa šta ćemo raditi?... Hoćemo li se odmetnuti u hajduke, ko što si se i ti odmetao?  Janjićije se lagano izdiže, ispravi. Onako stasit, golem kao da zaprije glavom u crnu, počađalu tavanicu, iz koje se katkada polako točila crvotočina. Raširi snažne ruke, koje se izviše iz širokih rukava izblijedjele mantije i protegnu se, zijevajući. — Odmetao sam se, jer sam bio čovjek, — izbaci ponosito. — Bog me nije stvorio da uzdišem, nego da se rvem sa svakom silom i nasiljem... Otac rođeni bio mi siledžija, pa sam se i njemu opirao. Oteo sam se i njegovoj sili. Kad je htio da me nemilom ženi, uskočio sam u kaluđere, za inad... Na tursku silu, čim mi dodijala, udario sam: prihvatio za pušku, otišao u goru i krvio se. Desetak zlikovaca, moleći Boga, opremih na onaj svijet i ne kajem se ni malo... Da smo mi bili slapčine kao vi sada, još bi Turci ovuda žarili i palili... Ali ih skrhasmo... I svačiju silu skrhat ćemo, ako zdravlja bude! — Osim Igumanove, — dopuni Prokopije jetko, pa i on zijevnu. — Ja se ne bojim Igumana, — muklo okresa Janjićije. — On ti zapovijeda. — Ne slušam ga. — I ne možeš ga oboriti. Janjićije se zaljulja prema svijeći da pripali novu cigaru. Zapita oštro, izazivački: — Ja ne mogu? — Ne možeš. Melentije, bojeći se svađe, odstupi od stola i umiješa se među njih. Svoju suhu ruku, koja je bila žuća od voštanice, spusti na rame Janjićijevo. Nekako moleći protepa: — Ostavite... Može nas čuti. Janjićije zadrhta. Nozdrve mu se raširiše, sitni nabori oko očiju počeše se skupljati, a opušteni brk zaigra iznad čupave brade. — Neka čuje. Hoću da me čuje! — viknu glasnije da bi ga i na avliji čuli. — Kaznit će. — Mene?... Mene da kazni? — I odiže ruku, kao da će smožditi Melentija. — Nema on te snage... Za bradu ću ga, pa pod noge.  — Ne smiješ, — opet će Prokopije, dražeći ga. — Izbacit će te iz manastira. — Ja sa branio manastir od Turaka bolje od njega! — odgovori Janjićije vatreno. — Svejedno... On nam je gospodar. Janjićije opruži golemu šaku i sav se nage prema voštanici. Uze je i odiže iznad glave. Blijed odsijev zaigra mu po mrkom, smežuranom licu i osvijetli duboku zarezotinu na čelu, trag nekadanje rane, koja mu široku lijevu obrvu dijelila na dvije polovine i zbog koje mu lice i u ljutini uvijek imalo nekako nasmijan izraz. — Tako mi Boga i svetog oca Vasilija, — reče svečano, — nikada mu se pokoriti ne ću. Okuša li silom, skrhat ću mu silu i oborit ću ga! — Ne ćeš! Janjićije, razljućen, izmahnu voštanicom i baci je Prokopiju na glavu. Prokopije, zarivši sve prste u kosu, brže-bolje odskoči. Izvi se i rasturi Melentijeve trave po ispljuvanom podu, koji je bio prošaran bezbrojnim pahuljama razderanih hartija i zgnječenim ostacima popušenih cigara, od kojih se neki još i sada dimili. — Šta vam je?... Šta je? — bolno zastenja Melentije i s nategom podiže svijeću, koja je još i na podu gorjela. — Zar tako valja? — Tako, — prezrivo odgovori Janjićije. — Nevjernicima treba voštanicama utjerivati pamet u glavu. Neko tiho zakuca na vrata i nekako plašljivo prihvati za štekavicu. — Ko je? — zapita Prokopije brzo popravljajući iskušljanu mantiju, na kojoj se, kao na uskršnjem jajetu, polako smrzavale šare od voska, što je malo prije nakapao sa svijeće. — Iguman! — šapnu Melentije pogurivši se. — Ko je? Uski, napuknuti kanat otvori se škripeći i jajasta glava nečija, do obrva utonula u izlinjalu šubaru, promoli se iza njega. Grahoraste, lukave oči, koje su nekako kao po zejtinu plivale, zaustaviše se na Prokopiju. — Smije li se tamo? — zapita ponizno, ulagujući se. Prokopije, zadovoljan što baš njega pita, što ga drži  za najstarijega, možda i za Igumana, isprsi se malo. Namrgodi se i naduveno zapita: — Ko si ti? — Ja sam Jevrem. — Kakav Jevrem? — Jevrem, koji želi da postane Jeremije, brat vaš isposnik. — Ne rugaj se, pasji sine, nego ulazi i kaži šta tražiš, — okosi se ljutiti Janjićije i, zgrabivši ga iza vrata za zakopčanu jaku od košulje, uvuče u sobu. — Šta ćeš? — Hoću da se zakaluđerim. — Ti?... Prokopije, ljutnuvši se što se Janjićije umiješao i time ga snizio u očima pridošlice, pristupi i pitomije zapita: — Zboriš li ozbiljno? — Ozbiljno. Odgovarajući, Jevrem nikako nije mogao da gleda u oči pitaču. Lukavo, ispod oka, mjerio je čas Janjićijev nos i široki mu pojas, okićen drškom od noža, što je provirivao ispod razdrljene mantije, čas Melentijeve ruke, koje su neprestano razvrstavale razbacane trave, čas malo prozorče, u kome se ogledala čitava tijesna ćelija sa voštanicom na starome stolu i sa nejasnim siluetama kaluđera unaokolo. — A znaš li ti, jadan ne bio, sve tegobe, koje te u ovom životu čekaju? — zapita Prokopije, hvatajući ga sa dva od duhana požutjela prsta za bradu. — Znaš li, da je ovo kao neka tamnica? — Ja se tegoba ne bojim, — bezbrižno odgovori Jevrem i uzvi ramenima. — A ne bojim se ni tamnice. — A znaš li da ti je bolje orati i kopati nego se ovdje sahranjivati? Kad oreš i kopaš, radostan si, nadaš se plodu, dok ovdje... čemu se imaš radovati i nadati?... Jevrem pogleda u voštanicu i osmjehnu se. Neka neodoljiva želja povuče ga da je, iz potaje, utrne i da zgazi one Melentijeve trave. — Mene je srce dovelo u manastir, — reče naposljetku, nakon duže počivke, opet se ulagujući. - Primjeri božjih ugodnika!  — Ne laži, pasjevino, i ne spominji božje ugodnike bez nevolje, — kresnu Janjićije iznenada i nemilosrdno ga gurnu u rebra. — Kaži: besposlen sam pa sam došao amo, da se za neko vrijeme sklonim i prehranim. — Hihihi! — zasmija se Jevrem prigušeno i, uvlačeći glavu među ramena, bržebolje poklopi usta šakama. — Hihihi... — Pogodio sam, a? — zadovoljno zapita Janjićije i podrugljivo pogleda na Prokopija. — Hihihi!... Jednako se smijući Jevrem zanjija glavom i pođe. — Vidim da vas ne mogoh prevariti, — izbaci razvučeno, stiskajući zube. — Zbogom. Janjićije mu prepriječi put, zaustavi ga. — Pošten si, čim si odmah priznao, — reče mirno i dostojanstveno, tonom moćnoga zaštitnika. — Ostat ćeš ovdje! — Ne može ostati, — opet se umiješa Prokopije, u želji da makar kako ostane pobjedilac i da ga bar Jevrem zapamti kao čovjeka, čija se riječ sluša i uvažava. — Ne će dozvoliti Iguman. Janjićije ga presiječe: — Iguman je zavrzan ko i ti... Ne ću ga ni pitati. — Moraš. — Ne moram. Pa se okrenu Jevremu i zapovjednički podviknu: — Za mnom! II. Ustavši ranije, Jevrem se izvuče iz ćelije polako, oprezno, starajući se da ne probudi Janjićija, koji je zbijen i zgrčen, na kratkom krevetu, sa duboko uvučenom glavom pod jastukom ujednačeno hrkao i šištao, da se činilo kao da neko nedaleko svira u starinske orgulje. Krenu prema manastirskoj česmi. Iz kadifastom mahovinom i mladim bršljanom prevučenoga zida izbijala su, pored velike avlijske kapije, dva duga vodena jezika, u širokim, blistavim mlazovima, koji se, drobeći se i pjenušeći prema suncu, prelijevali u svih sedam duginih boja. U mekoj, uspavljivoj muzici vode, koja se otakala, učini mu se kao  da odnekuda odjeknu i zvonki glas Prokopijev... Zastade... Osluhnu... — On je! — prošapta tiho. I uputi se maloj, neuglednoj crkvici. Nekako pokunjeno, postiđeno šćućurila se ona, stara i oronula, na sredini avlije, sa mrkom, mermernom šubarom, iznad kamenih vrata, koja joj zamjenjivala zvonik i sa sakatim i iskrivljenim krstom na njoj, koji je, kako se činilo, nekada bio posrebren, a sad se ogoljen crnio kao prelomljena i sasušena grana. Prisloni se na vrata, uz hladni poboj, išaran imenima besposlene dječurlije i još besposlenijih posjetilaca. Poviri unutra. Kroz rastvorene dveri na polutrulom ikonostasu, okićenom kljastim i ubogim svetiteljima, — kojima se još jedva mogli raspoznati ostaci haljina, očiju, ruku ili nogu, — kroz mirisavi dim tamjana, što se povijao između dva žmirava kandila, opazi Prokopija. Nadnio se nad časnom trapezom pa, u isti mah, i služi i svađa se sa poslužiteljem Vasom: — O blagorastvoreniji vozduhov, o izobiliji plodov zemnih... a što mi nijesi bolje raspalio kadionicu, sreća ti se okamenila... i vremenjeh mirnih, Gospodu pomolimsja... — Raspalio sam koliko se moglo... Gospodi pomiluj! — otpijeva Vaso stršeći iznad naherene nalonje, visok i suh kao Jovan Pustinjak. Jevrem se na prstima prokrade u crkvu. Zastade u dnu, poduprijevši ramenom prljavi zid, niz koji se sa vlažnog, potpuklog svoda neprestano cijedila voda. Obazrije se na sve strane, da vidi: ima li još koga od bogomoljaca? Nigdje nikoga. Zatim se lagano spusti na desno koljeno i želeći da obrati na se pažnju oca Prokopija poče se na glas moliti Bogu... — Presvjatuju, prečistuju, preblagoslovenuju, slavnuju vladičicu našu i prisnodjevu Mariju... A rašta ti tako urani? — zapita Prokopije oštro, gledajući ga iza rastvorene knjige. —... So vsjemi svjatimi pomjanuvše sami sebe... Da te nije Janjićije, ruke mu usahle, poslao da me podražiš?... I drug druga i ves život naš Hristu Bogu predadim...  — Tebje Gospodi!... Eto Igumana! — zapjeva Vaso jače, pa se namah uozbilji i duboko se naklanjajući prema ikonama poče se krstiti. — Iguman! — prošapta Jevrem nekako uplašeno, bržebolje kleknuvši na oba koljena. Smireno skrsti i ruke na prsima. — Iguman!... Gdje je?... Malen, pogrbljen starčić, poklopljen dubokom kamilavkom, ogrnut u mantiju, kojoj su rukavi padali mimo koljena, sitnim, ubrzanim hodom prijeđe preko crkvice, opirući se o debeli štap sa srebrnom jabukom pri vrhu. Zaustavi se blizu nalonja. Prekrsti se dva tri puta, ispravi se malo i, žmirkajući, pogleda unaokolo. Jevrem je tek sada mogao da mu zagleda gotovo mladićski svježe, rumeno lice, obrubljeno širokom sijedom bradom, kroz koju mu na prsima pogdjegdje provirivali krajevi pozlaćenoga krsta kao rogovi mjesečevi kroz snijegom zasutu jeliku. Ispod golemih bijelih obrva sitne oči živo su prelijetale s predmeta na predmet. Kada skliznuše preko Jevrema, čisto ga podiđoše trnci. Još se više uprepodobi i sve se češće poče krstiti: — Ha, pomozi, Bože!... Ne pusti me, Bože!... Pošto se služba svrši, Iguman pristupi Prokopiju. Snažno zveckajući brojanicama, koje je prebirao među prstima i lupkajući štapom o mermerni pod, nešto ga prekoravaše. Jevrem, i ako bješe naćulio uši, nikako nije mogao čuti, o čemu razgovaraju. Samo je vidio, kako otac Prokopije nevješto šeprtlji, neprestano pogleda u svod crkveni i desnu ruku prinosi prsima, dok se Iguman sve više žesti i sve jače zveči brojanicama. — Propao sam, — pomisli, kad se Iguman okrenu prema njemu i oštrim ga pogledom premjeri svega. — Istjerat će me... Pa onako klečeći pruži se po tlima i brzo dohvativši jedan kraj Igumanove mantije poče je cjelivati. — No šta je?... Šta ti je?... — zapita začuđeni Iguman i malo odstupi. — Ko si ti, momče? — Dopusti... dopustite da se naljubim odežde svetiteljske, — zavapi Jevrem, puzajući i uvijajući se kao crv. — Ne okreni lica tvojega, oče sveti, od mene grješnika!  Iguman, lukav i nepovjerljiv, lako ga odgurnu štapom i strogo zapita: — Šta želiš?... Kaži! — Želim da me pustite da čitava vijeka ljubim vaše stope, — odgovori Jevrem nekako utanjeno. — To je uzgred... A glavno šta je?... Reci! — nemilosno osiječe Iguman, mrgodeći se. — No? Jevrem skoči, ispravi se. Strese prašinu sa koljena i reče mirnije: — Hoću u kaluđere! Iguman se lukavo osmjehnu, skupi brojanice u šaku i razmislivši malo progunđa: — Pođi za mnom! Na sredini avlije kao da se prisjeti nečega i zaustavi se opet. — A oklen si? — zapita nekako nebrižno i poče štapom po pijesku da veze zvijezdu sa polumjesecom. — Iz daleka sam, sveti oče, — ubrza Jevrem živo, bojeći se da mu ne upanu u riječ i da ne počnu pitati podrobnije. — Siroče ostao, bez oca, bez matere... Milostivi me ljudi othranili... Oni me slali u školu... Znam čitati sve molitve, otpjevati čitavu jutrenju i leturđiju... Učitelji me vazda hvalili i htjeli da me šalju na visoke škole... Pisali za me nekakvu ruskom knezu, i on me zvao u Rusiju... „Sina nemam, sin da mi budeš“, pisao je... Opazi, kako se Iguman mrgodi i namiguje desnim okom, pa kao da i sam osjeti, kako je pretjerao. Bržebolje sastavi ruke na prsima i prekloni glavu. — A mene jednako srce vuklo u manastir, — otegnu prepodobno. — Hoću život da provedem u postu i u molitvi... Još kad sam čuo za vas, sveti oče, i za vaše dobrostivo srce, ta mi se želja učetverostručila... Savila mi se oko srca, pa joj odoljeti ne mogu. Ako me ne primite, ne ostaje mi drugo nego da skočim u vodu... Iguman se osmjehnu podrugljivo, pa odiže štap iznad glave i srebrenom jabukom kucnu ga po čelu. — Prepreden si, to vidim, - reče otežući, — a zato ću te i primiti... Takav mi katkad treba... Ne ćemo te sad zakaluđeriti, jer se to ne može, ali ćeš biti iskušenik... Pristaješ?...  — Pristajem na sve, sveti oče, kakogod vi odredite, — dočeka Jevrem oduševljeno pa opet pritrča da mu poljubi mantiju. — I na svemu sam vam zahvalan. — Samo... Iguman pogleda na sve strane: ne sluša li ih kogod? Uhvati Jevrema za ruku i reče mekše: — Ne smiješ se mnogo družiti s kaluđerima... Nijesu dobri... Naročito nemoj sa Janjićijem, jer je to buntovnik i kavgadžija... — Jest... Buntovnik je i kavgadžija. To sam odmah opazio, — potvrdi Jevrem, u želji da mu se što bolje dodvori. Iguman, vrebajući kao jastrijeb naokolo, opazi kako omalen seljak, sa dugačkim mlatom preko ramena, gegajući se minu pored kapije. Nosio je u ruci, na zavijenu vrbovu šipčicu nanizane, tri velike ribe, kojima se mokre ljuske poput rastopljena srebra bjelasale prema suncu. Bržebolje prekide razgovor i dobacivši uzgred: — 0 tome ćemo drugi put govoriti, — hitno se odmače i ode da stigne seljaka i da pogađa ribu. Jevrem, ostavši sam na avliji, odahnu. Razgovor s Igumanom bješe ga zamorio i nimalo mu prijatno ne bi bilo, kad bi ga naskoro nastavio. Zato zaobiđe oko crkve i kroz tijesni kapidžik s protivne strane prođe u čuveni gaj manastirski. Obrastao mladom, potkresanom hrastovinom i šatorastim borovima, u čijim se krunama pogonila i čavrljala čitava jata vrabaca, spuštao se on do velike poljane, odjevene u rascvjetani mak, koja se crvenila i pušila kao golemo razbojište, poprskano vrelom i svježom krvi. Uske i tijesne staze, oivičene zaprašenom travom, vijugale se poput crnokruga ispod drveća i kao da se obmotavale oko rasijanih kaluđerskih grobova, zaraslih u koprivu i odavno zaboravljenih. Na iskrivljenim krstovima njihovim, uvijenim u meki ladolež i oštru mrežu kupinovu, nisu se više ni natpisi mogli čitati. — Bože, koliko li si ih pogubio! — šapnu, vadeći iz džepa ovelik lisičiji rep, koji mu služio mjesto četke, i otresajući njime prašinu sa rukava. — I koliko će ih još doći na red!...  Nešto crno, protegnuto promače iza manastirske pojate, koja se jedva nazirala kroz čvorugava hrastova stabla. Izgubi se u redu borova, što se zgusnuli u strani i rumenkastim vrhovima klanjali se prema suncu, pa se opet pojavi ispod krivoga jasena, ogrnutog plaštom bršljana. Uputi se grobovima. Jevrem poznade Melentija. Izmoren i blijed, sa žućkastim pjegama na licu i modrim prstenovima ispod očiju išao je smjerno, pogruženo. U jednoj ruci drži otrgnut vlat nezrelog žita, a u drugoj omanju knjigu, kojoj su debele korice odavno izgubile boju i po sredini bile prelomljene. — Dobro jutro, oče Melentije, — javi se Jevrem ponizno, snimajući šubaru sa glave i duboko se klanjajući. — Jesi li dobro spavao? Melentije se, iznenađen, trže. Činilo se je da mu ovaj nenadni susret ne bješe povoljan. Na pozdrav ne odgovori ništa. Samo izmahnu glavom i htjede da pođe dalje. Pa se ponovo zaustavi i, ne gledajući mu u lice, tiho zapita Jevrema: — Je li istina da slatka paprat liječi sve bolesti? — A đavo bi ga znao, — odgovori Jevrem mirno, zabaciv ruke na leđa. — Nikad nijesam kušao, jer i ne pamtim da sam bio bolestan. — Nikada? — Ni dana. — Blago tebi! Pogledavši ga opet zapita: — Sigurno ti otac nije bio pijanica? — Bog da mu dušu prosti, nikad se gotovo nije ni trijeznio, — otpovrnu Jevrem kao preko volje. — A mati? — Mrzila je i vino i rakiju. Samo je ispijala kahve i pušila kao Turčin. — Hm... Melentije se zamisli i kao da računaše nešto. — A nikad ti nijesu davali da piješ vodu sa ukuhanog vrijeska i kadulje? — Nikada. — I opet si zdrav?  Mutne oči njegove nekako pakosno sijevnuše. Pristupi Jevremu i, podrhtavajući, ošinu ga prelomljenim vlatom po zarumenjenom obrazu. — Rašta si ti zdrav, rašta je Prokopije zdrav? I Janjićije i Iguman!... Svi zdravi, a ja bolestan! — uzviknu vatreno, a glas mu škripi, cvili nekako suho, žalostivno. — Kakva je to pravda?... Božja ili đavolja?... Rašta je to?... Rašta?... Sav se skupi, naježi se. Laka, providna rumen razli mu se preko pjegavih obraza; modra žila jedna ispriječi se preko čela, između obrva; poblijedjele usne grčevito se trzale. — Rašta se traži baš moja smrt? — nastavi žešće, zadihano, kao da se obračunava sa čovjekom, koji mu je mnogo napakostio. — Šta sam ja kome skrivio? Šta sam kome učinio?... Mlad, zelen da se skrham i posrnem međ ove puste grobove, gdje se toliki srušili tek pod bremenom godina?... Da mi crvi ispiju oči, koje se još ne nagledaše ljepota ovoga svijeta, da mi rastoče tijelo, koje ni saznalo nije za slasti života?... Spusti se kraj jednog groba i, čupkajući se za bradu i mašući vlatom ispred očiju, prkosno, kao razdraženo dijete, poče buncati: — Ne ću ni umirati!... Ne ću!... Ne ću!... Ne ću!... — I nemoj, brate, i nemoj, — suho odgovori Jevrem, lagano se izmičući od njega kao od sumanitoga. — Rašta bi umirao prije vremena? Melentije ga nije čuo. On je i dalje čupkao bradu, stisnutom šakom udarao po vlažnoj, zgnječenoj travi i kao svađajući se s nekim, šištao, gunđao, keseći trule zube. Jedva se umirivši, lijeno se podiže, potkupi mantiju pod pazuho i pođe. Sudari se s Jevremom, koji ga je začuđeno posmatrao i, streknuvši, odstupi malo... I kao da se tek sada sjeti, kako je maločas razgovarao s njime. Nekako postiđeno obori glavu i tiho prošapta: — Oprosti... Bolestan sam pa ne znam ni šta govorim ni šta radim. I lud sam, čini mi se... Čuda mi se svakakva priviđaju, strašni me snovi pohode... Bojim se noći, mraka se bojim, strahujem od njih... A radujem se danu i suncu ko što mu se svaka travka raduje... Iziđem  da ga se nagledam, da se nagrijem, da mi svjetlost njegova rastopi crne misli... — Uzmi ti dvije tri oke vina, udari malo uz tamburu i zapjevaj, pa će se same razletjeti, — dobaci Jevrem, kušajući da ga razveseli. — Čim mene snađe kakva nevolja, odmah zapjevam... — Da pjevam?... Ja? — osmjehnu se Melentije bolno i zavrti glavom. — Nipošto!... — Rašta? Melentije ne odgovori. Rastvorivši knjigu poče prevrtati voskom pokapane listove i kao tražiti nešto. Jevrem se izmaknu i htjede da pođe. On ga uhvati za rukav i zadrža. — Stani, — reče šapatom i unese mu se u lice, zadahnuvši ga zadahom lešine koja trune. — Kad si me pitao, treba i da ti ispričam. Pričao sam svima. Zašto bih i od tebe krio? — Ako je duga priča, ne volim slušati, — osiječe Jevrem kratko, gadeći se i vrpoljeći. — Ništa tako ne mrzim kao duge priče. — Nije duga. Nije, — ubrza Melentije i, bojeći se da ne pobjegne, uhvati ga čvršće. — I interesantna je mnogo. Jevrem se poče mrštiti. — Ne vjerujem, — reče. — Bit će žalostiva, a ni to ne volim. — Slušaj! Uze ga ispod ruke i povede među borove, gdje se, kroz bokorasto granje, koje je mirisalo na mladu smolu, lomili i drobili nasrtljivi mlazovi sunčani i plivajući, klizeći po nekošenoj travi, sakrivali se u nju. — Bilo je to prije nekoliko godina, dok sam bio učitelj u jednom selu. Ne ću da kažem u kome selu, jer to i ne treba. Mogu samo, onako uzgred, reći, da mi je u njemu bilo ugodno, da sam bio potpuno zadovoljan. U staroj prizemljuši, od pruća opletenoj, oblijepljenoj zemljom crvenicom a pokrivenoj nagnjilom slamom, — svi su je zvali školom, — imao sam svoju sobicu, koju, vjeruj mi, ne bih promijenio čak ni za vladičinu, kamoli za igumanovu ćeliju. Komšiluka nijesam imao. Samo, na nekih pedeset koračaja daljine, tonula je u zemlju kuća seljaka Petra Rađušića.  On je ujedno bio i školski poslužitelj, a njegov zvonki, muški glas, naročito u noći, često me trzao iza sna i napominjao mi, da nisam u kakvoj pustinji, da sam ipak medu ljudima. Uz Petra su još živjele žena Stanija i kći Janja. — A o Janji ćeš samo i pričati, — upade Jevrem, — Dosjećam se. Melentije potvrdi glavom. — Dobra je cura bila, — uzdahnu, — Nikakva ljepotica. Ni kršna ni stasita. Naprotiv. Mršava, blijeda, sitna, sa tragovima ospica na licu i sa nekoliko kaplja znoja na čelu, koje kao da nikad nije ni otirala... Uvijek je, kao dijete kakvo, pristajala za ocem ili za materom. Ide za njima, gazi i vječito polupromuklim glasom pjevuši poneku pjesmicu ili kikoćući priča pokakvu priču veselu, nestašnu. I kao da ni otac ni mati nijesu mogli ništa ni raditi, ako ona nije bila blizu, ako je nijesu čuli. Jedamput, sjećam se, dozvao sam bio Petra, da iznese klupe iz razreda i da očisti pod. Došao je odmah sumoran i ćutljiv kao vazda, i podvezavši usta čađavom maramom prihvatio za posao. Sa velikom mukom i nategom, zastajući, gunđajući i proklinjući iznio je jednu klupu, drugu. Kad se vratio po treću i odigao je, iznenada je odbaci i opsova nešto. „Ne može se ovako“, okresa suho. „Zovnut ću Janju da pomogne“. I ode po nju i dovede je. Čim zakorači u sobu, pođe i ona prema klupama, da uzme koju, da ponese. On odbi. „Znaš ti tvoj poso“, reče nekako oporo i ukaza joj da stane kraj vrata. Zatim, čim ona zapjeva, prekrsti se, zagrnu rukave i polegnu na posao. Za tili čas iznese sve klupe. Uze i metlu i očisti sobu, opra je, a da više ni počinuo ni huknuo nije. Svršivši uze je za ruku i, otirući znoj širokim rukavom od košulje, ode gotovo kaskajući. I mazili je oboje neprestano. Petar se, doduše, čuvao da se to ne opazi, — kako ga ne bi prozvali ženskinjom, — te se češće i obrecivao i tobože korio je. A vazda je kupovao nova odijela, nakite, kolače, šećerleme. Svaku  zarađenu paru trošio na nju. I ništa ga nije toliko radovalo, koliko kad bi je kogod pohvalio. „Nema bolje djevojke od Janje“, govorio sam katkada, pažljivo ga posmatrajući ispod oka. „Onaku dušu još samo anđeli mogu imati...“ „Ne znaš je ti, gospodine. Huncut je ona“, odgovara on, smješkajući se i trljajući dlanovima o bedre. „Nije ona ko što se čini...“ „Ja sam je dobro upoznao. Ne možeš je skuditi“, opet bih ja, željan da ga navedem na opširniji razgovor o njoj. „Ništa bolje od nje!“ „Da Bog da“, čini se on kao da ne vjeruje i vrti glavom. A toga čitava dana samo mi u oči gleda. Kao da pogađa želje prije nego ih spomenem. Nema, čini se, zapovijesti, koje tada ne bi poslušao. Dva ili tri puta, kad sam išao u varoš, kupio bih poneke sitnice, — cvijet, ogledalce, češalj, — za Janju i predavao Petru da odnese. Ko ljutio se, korio me, grdio nju i nazivao huncutom, a ipak je, kao razbojnik plijen, sa raširenim zjenicama, u čudnoj žurbi grabio dar, gurao ga u njedra, nosio. Sjutradan dobijao sam već od njega, kao uzdarje, sira, mlijeka, kajmaka. Jevrem, prislanjajući se uz stablo, zatrese jednim borićem i poplašivši čitavu četu vrabaca nekako pakosno izbaci: — A ona ti se ničim nije odužila? Ne valja! — Ona se, čim je prvi dar primila, počela nekako uklanjati ispred mene, sakrivati se, — tiho odgovori Melentije. — U školu nije više ni dolazila, kad god sam bio u njoj. Čim bi se susreli u putu, zaklanjala se za očevo ili za materino rame, sakrivala lice rukavom ili prekriva; ako sam je zatekao na livadi, sakrivala se među stogove, uvlačila u žito... Međutim, kad god nijesam bio u školi, čamila je, s materom zajedno, u njoj i nešto uređivala, raspremala. I sobu svoju zatjecao sam uređeniju. Prašina svuda počišćena, stolovi i stolice istrveni, ogledalo iskićeno svježim granama ruzmarina ili jorgovana. Čaršafi na krevetima mirisali su čistino; rublje u ormaru uvijek bilo uglađeno, čarape potpletene ili okrpljene.  — Oho! Baš kao prava domaćica! — nenadno upade Jevrem i ni sam ne znajući rašta, glasno se zasmija. Melentije ga prijekorno pogleda. Uhvati se za bradu i poče je gladiti. Zatim okrenu dlane prema suncu i gledajući kako se zarumeniše, kao da pogađaše: jesu li danas providniji, nego su bili juče?... Jevrem ga pozva, da nastavi priču. On se ne odazva. Napošljetku malaksalo opusti ruke i kao za se prošapta: — Sve tanji... tanji... tanji... — Zar si svršio priču? — zapita Jevrem začuđeno, a već postao nestrpljiv: — šta li je dalje bilo? — Priču?... Kakvu? — otegnu Melentije rasijano, gledajući nekuda iznad sebe, u prepleteno granje. Zatim, kao prisjetivši se, zapita brže: — A gdje sam stao?... Pa lijeno uzmahnu glavom i opet nastavi: — A što da pričam o sitnicama?... Tebe to i ne interesuje. Bolje odmah da prijeđem na glavno i da ti kažem, da se, nakon nekoliko mjeseci, razboljela... Jest, razboljela se... Nekih desetak-petnaest dana Petar nikako nije ni dolazio u škol; na moje poruke nije otporučivao ništa. Vidio sam ga samo kako se, dva ili tri puta, kao lopov kakav prokrade u školsku baštu, ustrgne nekolike ruže i bezobzirce trči, bježi natrag. Na moj prozor nije htio ni pogledati, ni osvrnuti se... Ni sam ne znam zbog čega ali, i ako me nešto vuklo, da ga zovnem i pripitam, nijesam mu se smio javiti ni upitati. Jedne večeri, kasno, uljeze mi u sobu. Neobrijan, zapušten, sumoran. Zastade pokraj vrata, skide poderanu kapu i kušljajući je, pogleda me. Zausti da progovori nešto, da zapita... I stade... Pogleda me još jednom nekako postiđeno, poplašeno, otegnu vratom kao da guta pljuvačku... Pa se lijeno okrenu i izađe iz sobe. Ode. „Petre, šta ti je?“ glasno poviknuh za njim i pođoh da ga stignem, zaustavim. Odmahnu rukom, ne osvrnuvši se. Umače. U jutro dođe opet. Izmoren, jadan. Drži u rukama nekolike uzabrane ruže, još pune rose, stiska ih na prsa i, gledajući preda se, ćuti. „Šta je, Petre?... Kako je Janja?“ „Zlo“, jeknu on tupo, prigušeno.  „Ne ide na bolje?“ Ruže mu ispadoše iz ruke. Okrenu se prema zidu i na silu ušmrkujući muklo odgovori: „Pri kraju je“... Poklopi obraze dlanovima, poče trljati nos i brzo se okrenu da opet jurne kroz vrata. Zadržah ga silom. „Šta je?... Ti kao da imaš nešto da mi rekneš?“ zapitam meko, sokoleći ga. „Ženski poslovi“, suho progunđa on i uzvi ramenima. „Ja ne bih, ali Stanija“... Opet zanijemi. „Šta hoće Stanija?“ zapitam jače, kupeći ruže sa poda i sastavljajući ih u kitu. „Ja ću učiniti sve, što mogu“. „Stid me kazati“... I blenuvši u tavanicu, pipkajući se oko pojasa nejasno, isprekidano promuca: „Šta ću?... Nesretni otac!... Srce roditeljsko!... Od nevolje sam došo“... Pa prevuče rukom preko čela i očajno otegnu: „Bože moj!“... „Zar sam ja tako rđav čovjek, te se čak bojiš isporučiti mi poruku Stanijinu?“ počnem ga prekoravati, računajući, da ću ga samo tako moći natjerati, da mi se povjeri. „Zar tako valja, Petre?“... „Znam da ne valja... Znam“, ubrza on snebivajući se i kao pravdajući. „Ali ovo“... Zalomi prstima i pogleda me moleći. „Ne zamjeri, gospodine, što bolesnica trabunja... Sve govori o tebi, samo o tebi... Spominje nekakvu sobu, sprema se da ide, da uredi... Govori i o svadbi... Udat će se, kaže, za te i... Sve take trabuntije!... I pjeva, pjeva o svatovima“... Uhvati se za džemadan na prsima kao da će ga rastrgati. Jeknu opet: „Srce mi razdrije pjevajući ovo“... „Što mi to nijesi prije rekao?“ prošapćem tiho i uzevši ga za ruku kao dijete povedem do stolice. „Ja bih joj se javio, poslao štogod“... On skupi usne i namrgodi se. Kao da mi nije vjerovao.  „Kako ću?... Ti gospodin, pa da te mučim!“ suho odgovori. „Nijesam znao, šta ću od jada, nego joj nosio ruža i kazivao, lagao... oprosti, gospodine, ako Boga znaš... da su od tebe“... Sklopivši ruke kao u nekom zanosu uzviknu: „Bože, radosti njezine!... Smijeha!... Suza!... Ne pitaj!“... Pa opet ustade, prekloni se i previ kao gudalo. „Zove te, zove, zove“... zastenja... „i molim ti se ko Bogu da joj odeš... Svojom rukom da joj predaš te ruže... Ništa više!... Ako znaš šta je nevolja, pomozi!... Nemoj da ode na onaj svijet željna“... Snažno me stište za ruku i povuče sebi: „Pomozi!... Pomozi!“ „Hajdemo“, prekidoh ga uzbuđen, oblačeći kaput i žureći vratima. „Brzo!“ Melentije otpočinu malo. Pogleda Jevrema, koji ga netrenimice slušao i poče lakše: „Petar, skinuvši kapu i naklanjajući se, uvede me u mračnu, memljivu sobu. Miris uzvarivanih trava i pečenih krompira zapahnu me na vratima. Cisto osjetih, kako malaksavam. Savladah se nekako i kročim naprijed. Ugledam u kraju, ispod jednookog prozora, na kome je zamjenjivala staklo tanka, providna koža, sitnu, zgrčenu staricu, kako se nadnijela nad hrpu dronjaka i steže, drži nešto. Poznadoh Staniju. Pogledavši bolje zagledah, kako ispod onih dronjaka viri mala, mršava ruka, koju je Stanija prinijela svojim razdrljenim prsima i zagrijavajući je na usalim isušenim dojkama, miluje, miluje... Dakle tu je Janja!... Bržebolje pristupim bliže i odigavši ruže gotovo do očiju, nazovem Boga. Stanija streknu, prenu se. Iskrivi se, izvi i uplašeno me pogledavši, kao da htjede ciknuti. U isti mah između dronjaka izviri blijeda, obvehla glava. Čudno zasvijetliše dva sitna oka i poznat, promukao glas zašišta: „Kazala sam... Evo ga, majko!“... Čim sam se sageo i opružio ruku, glava se bržebolje sakri među dronjke. Tanka, djetinja ruka, kao sasušena trska, drhteći kušaše da se odigne i da prihvati ruže. „Evo... došao sam... Jesi li me se zaželjela, Janjo?“... „Hvala“, zašuštaše dronjci zadovoljno, tresući se.  „A što se sakrivaš?... - Šta ti je?... Pogledaj me“, zamolih pristupajući bliže i pokušavajući da joj otkrijem glavu. „Nemoj... Nemoj... Danas sam još ružnija“, kao da iznenada zaplakaše dronjci. „Nemoj“... Nijesam dugo sjedio. Počeo sam da pričam, da obećavam, lažem; kušao da je izazovem, da još što progovori. Uzalud. Mjesto odgovora dronjci su se tresli sve jače i mršava ruka sve grčevitije stezala ruže. Kad krenuh, Stanija se pruži po podu, obgrli mi nogu i nijemo, uvijajući se, poljubi u naprašene cipele. Petar se samo pokloni i kušljajući kapu u rukama, muklo izgovori: „Hvala“... Melentije zabaci kosu na čelu i ispravi se. Uhvati Jevrema za rame i nekako svečano izgovori: — Eto toga dana ja sam se vjerio sa smrti... Nije Janja nego me sama smrt tada zavoljela i ja sam joj se obećao... Otada znam, da sam samo njezin. — Ostavi, — okosi se Jevrem osorno. — Ludorije! — Ne vjeruješ?... Ni ti ne vjeruješ? — izbaci Melentije uzbuđeno, uzmičući natraške. — Svima sam pričao i niko ne vjeruje! Svi misle, da sam izmislio priču, da... Okrenu se od Jevrema kao da bi da pođe i opet se pripovrati. Izmahujući knjigom i kao prijeteći uzviknu jače: — Ja... ja... vidio sam sjutradan i kako je nose, da sahrane. Vidio četvoricu okislih seljaka, kako su uprtili kratka, klimava nosila, prekrivena crnim pokrovom i ćuteći, kao sa kakvom ukradenom stvari, brzo izmiču, bježe... Ni popa, ni đaka, ni nikog više nije bilo... Samo Petar, gologlav, raspasan, mokar, spotičući se i posrćući kaska za njima, želeći da ih sustigne. A kiša lije po njemu; lije, šiba ga, goni... Jedan opanak spade mu s noge i ostade u glibu, — on to i ne osjeti; iskajišani pojas lepršao oko njega kao raščupano krilo i zaplitao mu se za noge, — on ga i ne dohvati... Samo što kaska, kaska i spotiče se... A niz ulijepljenu kosu i mrko lice cijedi se voda i slijeva na raskopčanu košulju i gola, razdrljena njedra... Melentije obori glavu i nastavi tiše: — Uvjerio sam se tada, da ni za me nema drugog puta, nego da idem za njom... Za njom!... Ona me zove  i ne da da lažem... Kad sam, od straha i priviđenja htio pobjeći iz sela, sakriti se, — propljuvao sam krv... Kad sam, u varoši, počeo pristajati za drugom djevojkom, razbolio sam se i jedva ostao u životu... Ne da da lažem!... Zato sam i došao ovdje, da kao kaluđer sačekam suđeni dan... Zato i ne mogu zapjevati ni otresti se crnih misli... Nikada! — Međer ti baš nijesi pri čistoj svijesti, — dočeka Jevrem meko, kao žaleći ga. — Bog neka ti se smiluje! — Gdje ste zaboga? — iznenada povika Vaso klateći se na svojim dugačkim nogama kao na rđavo namještenim štulama. — Slomih se tražeći vas... Pa se okrenu Melentiju i oporo kresnu: — Zove te Igumanina! Melentije pokupi mantiju u šaku i prigrlivši knjigu na prsa zađe prema manastiru. Vaso, pognuvši se malo, krenu za njim. Dugački tur od turskih čakšira, sličan raširenoj metli, odmahivao mu ujednačeno čas na desnu čas na lijevu stranu... Jevrem, pogledavši ga, umalo ne prasnu u smijeh. I po neodoljivom nagonu seoskog besposličara, koji je od djetinjstva naviknuo na bezazlene šale i šegačenja s drugim, odmah se odluči da se zaigra malo, da napakosti Vasi. Brzo se opipa oko pojasa, opipa po fermenu. Nađe pribadaču. Pa hitno izvuče lisičiji rep iz džepa, — svoju današnju četkicu, — pričvrsti ga za pribadaču. Potrča na prstima za Vasom i pažljivo, da ne bi osjetio, prikači mu rep za tur. Stigoše među kaluđere. Iguman je stajao nasred avlije, opirući se o štap i razlagao nešto oštro, energično. Oko njega se ukipili: Prokopije sa oborenom glavom i sa uvučenim rukama za crnim pojasom, i Janjićije nakostrešen, surov, sa raskoračenim nogama i raširenim laktovima kao da će nekoga na megdan zvati. — Evo oca Melentija! — nekako pobjedonosno uzviknu Vaso, pa se naglo ispravi i po vojničku pozdravi sijedoga Igumana. — Jedva ga nađoh... Toga časa otac Janjićije kao da vrisnu. Oči mu zasuziše, lice nekako pomodri. Poče kao u grčevima odmahivati rukama oko sebe i kriviti se. Crveni mu pojas zaigra, zaigra... Vaso se, u čudu, nespretno okrenu da vidi:  šta mu je?... Dok i Prokopije udari u smijeh... Poklopi velika usta objema rukama, začepi ih bradom, a ramena mu počeše odskakivati kao da će se istrzati... Vaso, zablenut, okrenu se i prema njemu... A Iguman ispusti štap na zemlju, odiže ruke u vis, zavrati glavu i kao da poče cičati, zviždukati. Osmjehnu se čak i Melentije, stisnuvši usne. Sva avlija kao da zahrza u neobuzdanom, obijesnom smijehu. Vaso, raširiv ruke kao da će poletjeti, poče se okretati u kovitlac, tražiti nešto. Gledao ih sve razrogačenim očima i sam se blesavo smješkajući i kao pitajući se: šta je ovim ljudima? — Rep! — napošljetku uzviknu Janjićije, ukazujući mu na tur i previjajući se. — Rep! — Rep!... — zadavljeno potvrdi i Prokopije kroz zgusnute prste i upljuvanu bradu. — Rep!... Rep!... Rep!... — kao da ponavljahu stotine njih iz crkve, iz zemlje, iz zidova avlijskih. — Ženetina! — uzviknu Vaso razdraženo, jedva se dosjetivši i napipavši rep. — Ona se zaklela da će me obrukati! Bijesno čupajući rep na sitne komadiće uputi se kuhinji. Prokopije pritrča da prihvati Igumana, koji kao da malaksavaše od smijeha. III. Neskladno i tupo zveče motike, udarajući u nejednakim, kratkim razmacima o tvrdu, sasušenu zemlju. Vreo i sparan miris udara u glavu, kroz sasušena usta hvata za grlo i davi, zagušuje. Klize uglačana držalja iz nažuljenih, znojavih šaka. Dug, iskrivudan niz pogurenih težaka, kao mrki karavan pretovarenih konja, lagano se miče, ugiba, ne zastajući, ne počivajući, a iznad zamršenih i naprašenih griva kao rastegnut pramen dima treperi roj mušica i rasipa se po njima. Naprijed se izdvojio buljubaša, krepko, stasito momče. Polegutio se malo, povio po držalju i, izmahujući oštrom motikom, koja zasjenjujući oči odbljeskuje prema suncu, kao da se ruga ostalima, draži ih. Uprljana, znojava košulja prionula mu za obla ramena i oko jakih rebara, na  mrkim, jedrim mišicama svijetle se kaplje znoja. On niti se otire niti othukuje. Samo izmiče, grabi naprijed, svijesan svoje snage i sav srećan, što je i drugima može pokazati... Ostali se upinju da mnogo ne izostanu za njim. Sokole sami sebe, upinju se. Tek ponekad ako se kome od umora ili od zavisti otme poneka psovka... Razlijeva se sunce po njima. Peče, prži crne, razgolićene vratove i obnažena prsa. Tvrda zemlja odbija im ugrijane motike i zapahnjuje ih vrelom jarom, koja treperi pred očima. A hitra ševa jedna, plivajući iznad njih u bijeloj visini kao sitna pjega, klikće im, javlja se, pozdravlja. — Možete li? — nekako podrugljivo pita buljubaša, zastajući pri vrhu vinograda i opirući se na motiku. — Sustaste li?... — Možemo, možemo, — gotovo jednoglasno odgovaraju drugovi i, prkosno ga gledajući, i sami zastanu malo da zarđalim strugačem sastružu zemlju s motika ili da pljunu u dlanove. — Ne ćeš nam pobjeći! — Ako ste sustali, a vi počinite! — Ne ćemo! Pristiže im i Prokopije sa Jevremom. Kao nadziratelj manastirskih radnika on je morao dopirati svuda i sve obilaziti: i vinograde, i njive, i livade. Svi ga smatrali kao najpodesnijeg za ove poslov; niko nije znao jeftinije pogoditi težaka niti ga znao natjerati da bolje i pažljivije radi. On je vodio i sve račune za njive i vinograde, na malim, nejednakim papirićima, koje nitko drugi nije znao pročitati osim njega. Samo, na veliku žalost svoju, nikad mu nijesu dali novaca u šaku. Nepovjerljivi Iguman sam je radnike isplaćivao i, svrh svega, redovno prebacivao Prokopiju za nekakve suvišne izdatke, makar što je znao da se nikako nije moglo potrošiti manje. Došavši pred težake nazva im Boga. Ukaza Jevremu na hlad pod trešnjom, u strani, i naredi da tamo spusti torbu, u kojoj je bilo nešto jestiva i rakije. Pa se prekrsti prema istoku i, na široko razmahnuvši rukama, zbaci sa sebe i gornju i donju mantiju. Kamilavku odgurnu nogom pod obližnji trs... Ostade u košulji i tankim, iskrpljenim čakširama... Zatim prstima raščešlja bradu, zatrese gustim perčinom, koji se razasu niz ramena i, uzevši jednu  motiku što je odbačena ležala u strani, stade prema buljubaši. — Hajde, momče, da se ja i ti ogledamo! — reče veselo, izazivački. — Ne mogu se ja s tobom nadmetati, oče, — nekako postiđeno izbaci buljubaša, gledajući ga ispod oka. — Ti bi me mogo u zubima ponijeti. — Naprijed! I, zabacivši široke rukave do na ramena, Prokopije zamahnu motikom. Udari u zemlju. Zemlja kao da zastenja, jeknu pod udarcem. Motika se zari duboko. On, nekako pobjedonosno, uzviknu, sage se gotovo do tala i, stegnuv šakama držalje da ne klizi, poče udarati bijesno i divlje... Buljubaša daleko zaosta za njim... Pognuvši se po motici i upinjući se da ga dostigne, isprekidano izbaci: — Bogme ti, oče, ogladnio rada!... Oho!... — Naprijed! — uzviknu Prokopije življe, a sav se predao poslu pa i ne čuje, što mu se govori. Snažni gušterovi na mišicama zabrekli mu, najedrali, košulja na leđima naduvala se u golem mjehur, čakšire na kukovima zategle da popucaju... A on samo kopa, kopa ne zastajući, ne osvrćući se. Samo što katkada, kad mu mokra kosa pane po očima ili ga bičevi od perčina poškaklje po vratu, uzmahne glavom ili ih odbaci rukom. Opet kopa, kopa dalje. Jedan krezubi starčić, između težaka, odbaci motiku od sebe i reče zamoreno: — Kršna li težaka u tebi obatali ta đavolja mantija, post joj se ohladio!... Mogo bi desetero djece ishranjivati. — Prokleti otac! — zastenja Prokopije i zastade malo. — Otrže me od posla i luda mlada gurnu u kaluđere! Mislio zar da ću postati vladika!... Bog me stvorio da radim, živim i uživam, a on me zakopa u mrtvu kuću, u ćeliju, zemlja mu kosti izmetala! I buljubaša odbaci motiku. Izvadi iza pojasa dugu, poderanu maramu i poče otirati znoj. — Ne može se više, — huknu. — Ne može se više, — odobriše još neki i pogledaše na sunce da vide, koje je doba. — Da se odmorimo.  Prokopije se ispravi, protegnu. Puno, bucmasto lice čudno se rumenilo prema suncu, oči zadovoljno sjaktile. Između neuređenih dlaka provirivala mu dva niza jakih zuba, a bjelina im jako odudarala od crne razvijorene brade i nakostrešenih brkova. Debela donja usna crvenila se ispod njih kao makov cvijet, nedavno uzabran. Pogleda po svima i nasmija se. Zatim i sam baci motiku, savijenim kažiprstom zastruga znoj sa čela i, podbočivši se rukama o kukove, uputi se guravoj trešnji, gdje je u hladu počivao Jevrem. — Slatko li će se ručati danas! — izbaci driješeći torbu i vadeći oveliku bocu sa rakijom. — Svaki zalogaj bit će medom preliven! Prinese grlić ustima i dobro povuče. Ponudi i ostale. Pa, prekrstivši noge, sjede na zemlju i prihvati za hljeb. Oblimice poče gutati tvrde zalogaje, ne kvaseći ih ni ljudski žvaćući. — Nema ljepše molitve od rada! — promumla veselo, daveći se zalogajima, a sitne mrve padaju mu po bradi i nižu se na njoj. — Ni nakon Vasilijeve leturđije, što se otegne ko gladna godina, ne jedem ovako... ko nakon motike... Hoj, hoj!... Starčić se lukavo osmjehnu. — Ni Janjićijeva molitva nije katkad loša, — reče otegnuto. — Zar i Janjićije ima baška molitvu? — zapita Jevrem valjuškajući se na zemlji i zijevajući. — To, vidiš, nijesam znao. — A šta ti znaš? — okosi se starac kočoperno i prezrivo ga pogleda. — Ti si još mlad... Nijesi se, možebiti, bio ni rodio, kad je u našem selu živio Aćim Spremo sa svojom Anicom. Aćim dobra duša, zlato od čovjeka, a ona zloja i jezička... Ni u deset je sela onake bilo nije... Svaki dan ga ružila, bestimala, podgrizala mu život ko što crv drvo podgriza... Udario jadnik na sto belaja s njome! Zalud molio prijatelje da je svjetuju, zalud tražio od hodže zapise, zalud plaćao Igumanu da drži denija. Ništa ne pomaže... A u ono doba otac Janjićije baš se spremao u hajduke, pa kako bio mlad i bijesan, poruči Aćimu da mu pošalje Anicu. „U mene“  kaže „ima jedna debela molitva, pa ako ona ne izliječi, ništa izliječiti ne će“... I Bog dade te se Anica prevari i dođe u Janjićijevu ćeliju. Krivo, doduše, bijaše Igumanu i ljutio se što će, mimo običaj, ženska glava u kaluđerskoj ćeliji. Ali ko je smio oca Janjićija prekoriti, kad ga se i Turci bojali ko munje?... I Janjićije lijepo sveza Anicu i iznese debelu toljagu od tri četiri li oke. Te molitvaj toljagom danas, te molitvaj sjutra, te tako svakog jutra našte srca za osam dana. Čula joj se pomaganja do u vrh planine... Deveti dan spremi je Aćimu mirnu i prepodobnu. „Očitao sam“, poruči, „onu najdeblju. Uslišit će je i Bog i Anica“... Otada, pričaju, nije bilo sretnijeg domaćina od Aćima... — Da ja imam ženu, pa makar i zla bila, — uzdahnu Prokopije opljuckujući. — Eh, brate!... Eh prokleti otac, zemlja mu kosti izmetala! Jevrem meškoljeći se otegnu: — Dao je Bog, puno je selo žena! Svi se nasmijaše. Buljubaša namignu starčiću i ovaj prijateljski kucnu Prokopija po ramenu. — A tebe ni jedna ne gleda mrko, — reče polušapatom. Prokopije, u zabuni, poduhvati bradu šakama i postiđeno poklopi oči njome. Zatim, hihikajući, procijedi kroz zube: — A šta sam ja?... Zar nijesam čovjek? Ne znajući, kako bi skrenuo razgovor na drugo, zaiska vode. Buljubaša poslušno skoči da dohvati žban. Ali ga nešto pretegnu. Zatetura kao pijan, premetnu se preko starčića i, ljosnuvši ničice, udari čelom o zemlju. Dok je sjedio i razgovarao, Jevrem mu, krišom, svezao konopcem nogu za stablo trešnjevo i to ga oborilo... Nastade svađa, prepiranje. Buljubaša, posramljen i uvrijeđen, crveni, bijedi sve unaokolo, jednoga po jednoga, i prijeti stisnutom šakom. Ostali, zlurado se smijući i gurkajući se međusobno, pravdaju se i preklinju da nijesu krivi. Napošljetku se diže Prokopije i da prekine inad, zapovjednički viknu: — Na posao! Svi se digoše lijeno, preko volje. Lagano, gegajući se, odoše do mjesta i opet prihvatiše za motike. Pljunuvši  u dlane i prekrstivši se počeše ponovo udarati o tvrdu, sasušenu zemlju. I tupi, odmjereni udari motika opet se počeše nadaleko razlijegati kroz vreli, svijetli dan. Činjaše se kao da i odozdo od polja, koje kao novosakovana sablja presijeca srebrnasta rijeka, i ozgo sa modrih planina, niz koje kao da su protekli bijeli sunčani potoci, odazivaju se stotine i stotine njih, zvečeći, udarajući... Jevrem je još neko vrijeme ležao pod trešnjom, ljuteći se i prekoravajući sama sebe, što je pošao sa Prokopijom. Nije znao ni šta će, ni kuda će. Čitavo tijelo nekako mu se raslabilo, malaksalo, žglobovi kao da se rastavili jedan od drugoga, glava oteščala. Hvata ga drijem a ne spava mu s; oči se same sklapaju, a gušterovi na bedrama lagano, lagano se trzaju, igraju... Osjeća kao da ga neko i škaklji i miluje... Dodijalo mu ležati, a ne može da se nakani i da ustan; ožednio, a mučno mu da opruži ruku i da dohvati žban... Napošljetku s nategom, lomeći se, podiže se nekako. Ne pozdravivši se ni s kim krenu manastiru... Nekolike sitne, nasrtljive muhe okupiše ga, počeše mu se lijepiti po čelu i po obrazim; kupinove vriježe zapinjale mu za noge i hvatale ga za haljin; šibe zovine šibale ga po bedrama i greble po rukama. Nije gotovo znao, kud da se okrene ni od čega prije da se odbrani. A sunce peče pravo za vrat, vreo i truo zadah udara mu u lice i sasušuje mu grlo. Ispred očiju kao da prolijeću mrki i plavičasti, mršavi i ugojeni mjehuri i motaju se, prepliću, kolutaju. Ispod jedne suhozidine opazi kako se, kao zlatna grivna, savijena u klupče, sa visoko odignutom glavom blista golema zmija i dvostrukim, iglastim jezikom liska kroz vazduh. Lijena, sanjiva, ne poplaši se od njega niti pobježe... On bržebolje ustuknu, povrati se. Osvrćući se uzvjereno okrenu onda na drugu stranu. Iznenada, u širokom vijencu divljih ruža, čiji se neuređeni džbunovi, ispod omanjeg vinograda, isprepleli i naježili kao raščupana kosa, zabijeli se nešto, zaleprša. Ukaza se i zajapureno, suncem opaljeno, vedro lice djevojačko, a ispod bijele okruge, kojom su joj pokrivena dva krupna oka, puna sunca, gorila kao dva crna cvijeta u ružinom vijencu.  — Ko li je ovo? — zapita Jevrem začuđeno i zastade na mjestu. Djevojka mu se približivaše. Nosila je u rukama dva teška kabla sa mlijekom, koje se preljevalo preko čađavih ivica, o ramenu joj bila uprćena prepuna torba... Zdrava, jaka djevojka. Zategnuta, tanka košulja, kroz koju se provide pune, nabrekle prsi, kupi se, nabire pri hod; na obnaženim, čvrstim mišicama drhće mes; pod bosim nogama, koje se rumene ispod nešto odviše odignutih nogavica, kao da tutnji zemlja... Susrevši se sa Jevremom ona obori oči. Nazva Boga i htjede da ga zaobiđe, da prođe. On se naširoko raskorači i prepriječi joj put. — Kud ćeš? — zapita zagušeno, a upro očima u nju, u bjelinu onu pod grlom. — Nosim ručak radinima, — mirno odgovori djevojka ne dižući očiju. — Zar ima ovdje vaših radina? — U našem vinogradu... Blizu su... Glas joj zvonak, čist i trepereći topi se u svjetlosti onoj... Najljepši otpozdrav ševi, koja se još, poput sitne pjege, leluja u visini i klikće življe, veselije! A Jevrem samo tapka i gleda je... Sunce mu peče za vrat, pali ga. I iz prsiju njezinih, ispod tanke košulje, izbija čudna toplina neka i oštar miris znoja. Osjeti, kako mlada krv vrije u njemu i juri mu u glavu, a svega ga obuzima laka drhtavica. — Ostani, — izgovori muklo i pristupi bliže. Luda ga želja obuze da je prihvati malo, da stisne za čvrstu, oblu mišicu. — Ne ćeš zakasniti. — A ko si ti?... I ne znam te! — nekako prezrivo odgovori djevojka, ustupajući ispred njega. I opaziv, kako drhće i kako je užagrio očima, dobaci podrugljivo: — Eno ti vode!... Otrči pa se okupaj! Njezin odgovor još više raspali Jevrema. Zabaci glavu unatrag, zamumla nešto, a na krajevima suhih usana izbi mu sitna, bjeličasta pjega. Raširivši ruke i pognuvši se nenadno, kao razdražen ovan kad hoće da bode, potrča prema njoj, nasrnu. Jedan joj kabao pade, prevrnu se i bijel potočić proteče mrginjom, da napoji ožednjelu zemlju.  Torba se spuze sa ramena i zaustavi se na laktu, okruga sa kose povi se i lepršajući prekri obližnje šiblje... Uhvati je oko pasa, stegnu, i kao gladna zvijer, zari joj oštre zube u mišicu, tresući se i trzajući. — Ostavi!... Pseto!... — ciknu ona od bola i od ljutine i, pobrinuv se najprije, sa urođenim tvrdičlukom seljanke, da drugi kabao sačuva, spusti ga na zemlju. — Pusti!... On ne odgovori. Zapjenušen, blijed, nesvijestan, samo je cičao, mumlao, stenjao, neumorno nasrćući. Previvši se gotovo do zemlje, posrćući i na koljena, omahivao je njome, grebao je, štipao, upinjući se da je savlada, obori. Okrvavi je na ruci i bijesno poče čupati, kidati pregaču, udarajući joj u bedre glavom, ramenima, prsima. Smetena, iznenađena kao da se i sama poče podavati njegovoj požudi. Odbijajući ga, braneći se, ujedajući, poče se zanositi, malaksavati, posrtati. Obgrlivši ga u obrani, osjeti mu vreo dah na obrazima. I sva zadrhta, strese se. Krv joj udaraše u glavu i od topline poče je hvatati nesvjestica. Tek kad opazi krv na ruci, vrisnu, otrže se. Sabra svu snagu, razmahnu i odbaci ga daleko među trsove. On pade ničice na tvrdu zemlju i jeknu kao izdišući. — Da znaš, kopilane, koga si dirnuo! — uzviknu ona žešće, osvješćujući se. I, dohvativ nekoliko ovećih kamena, nemilosrdno mu ih sasu na leđa, udarajući iz sve snage. — Čekaj!... — Kuku!... Zakasnih s ručkom! — glasno se prisjeti, pa bržebolje zabaci torbu na rame, popravi okrugu, uze i prazni i puni kabao i hitno pođe. — Zapamti me, nikogoviću! — podviknu, pošto je poprilično odmakla, osvrnuv se. — Nijesu ovdje jeftine djevojke! Jevrem se pridiže. Slomljen, umoran, malaksao. Češući se po leđima i stenjući gledaše za njom. Uze kapu, koja mu ležala na zemlji, otrese je i, oborene glave, vukući nogu za nogom, krenu dalje. — A plaha djevojka! — reče poluglasno, razmišljajući. — Snaga jedna!... Kad udara, baš ne žali!... Približivši se manastiru, pričini mu se kao da čuje neku graju. U vazduhu, iznad glave mu, kao da se rastolijegaju,  kavže, izmiješam, ispresijecani glasovi, krupni i sitni. Iznad sviju grmi, tutnji muški glas Janjićijev, sličan udaljenom mrmorenju medvjeda. Jevrem naćuli uši i ubrza hod. — Šta li je sad? — zapita šapatom, kaskajući. — Šta se to desilo? Kod manastirskog gaja, na ravnoj, crvenoj poljani, opazi gomilu ljudi, zbijenu, skupljenu. Iznad glava joj, kao dva blijeda plamena svjetlucaju dvije oštre bajonete sa žandarskih pušaka. Između njih se uplela visoka kamilavka Janjićijeva i igra nekako, zaklanjajući čas jednu čas drugu bajonetu. — Nešto je krupno, čim su žandari, — prošapta Jevrem i poče kaskati. — Sigurno otac Janjićije izazvao svađu... Treba pomagati! Nije se prevario. Čim pristiže do njih, opazi pri zemlji nekakva seljaka, čivitastomodra u licu, polumrtva od straha. Zgurio se nad naramkom drva, užetom prevezanih. A visok, snažan žandar nadnio se nad njega, uhvatio ga rukom iza vrata, za razguljeni gunjac, i kao da hoće na silu da ga odigne i ispravi. Janjićije, ljutit, ispriječio se, dohvatio debelu cjepanicu i, zadržavajući jednom rukom drugoga žandara, koji se otimao, ustremio se na onoga, što drži seljaka. Melentije, blijed i poplašen, umiješao se među njih, ide od jednog do drugoga i zadržava, stišava. — Da vidimo tu žandarsku silu, — pomamno viče Janjićije, stiskajući zube i starajući se, da kako odgurne Melentija. — Da vidimo, kolika je!... Ja se i hrvem sa silom... Sto je jača, milija mi! — Janjićije!... Brate! — gotovo plačući moli Melentije i miluje ga po naprašenom rukavu. — Nemoj... Smiri se!... — Ja sam carski službenik!... Ja vršim dužnost, — viče i žandar i kočoperi se zveckajući sabljom. — U ime zakona uhvatio sam lopova... Regula je regula! — Ne priznajem ja ni tebe ni tvoje regule! — grmi Janjićije i žešće na visoko izmahuje cjepanicom. — Branio sam ja ovu sirotinju i od Turaka! Drugi žandar izmaknu se malo u stranu, udari čizmom o čizmu i naduveno izbaci:  — Ko krade carsku šumu, nema mu pardona! — Nije krao carsku nego manastirsku, — popravi ga Melentije blago. — Našu, brate... — Carsku, — potvrdi žandar uporno. — Znamo mi! I — Evo i ja kažem da je carsku, — opet će Janjićije prkosno. — Jest, baš carsku!... Pa šta ćete mu?... Hoćete li ga objesiti zbog naramka drva? — Poslat ćemo ga u rešt. — Ne ćete, dok sam ja živ! Melentije lagano pristupi žandaru i prošapta moleći: — Ostavite, gospodine... Siromah je... Bog nam zapovijeda, da se smilujemo na siromaha. — Ne dam ja nikakva smilovanja!... Jok! — oštro ga prekide Janjićije. — Ne ću ja da se smiluju... Ne smiju oni njega voditi, pa to je! Jevrem se neprimjetno umiješa među njih i stade pokraj Janjićija. Pogleda na žandara, na ufitiljene mu brkove i sjajna puca na novom kaputu. Zaboravivši namah na sve bolove u leđima, podsmješljivo skupi usne. — Zgodno li bi bilo našaliti se s ovim gospodinom i čitavu svađu završiti jednom komendijom! — pomisli u sebi. Pa, napraviv blesasto lice, kao prikradajući se uhvati Janjićija za rukav i, nekim poluglasnim šapatom, tepajući izbaci: — Pusti ih, oče Janjićije, neka ga gone... Zbog naramka drva zaboravit će na onaj duhan u vrh pojate... — Duhan?... Kakav duhan? — naglo zapita visoki žandar i sijevnu očima. Jevrem se, tobože, prestravi... Nekako smeteno, luđački, pogleda u njih i slegnu ramenima. — Noćas su trpali u pojatu, — zamuca skrušeno, — Bit će da je duhan... Visoki se žandar osmjehnu i namignu na druga. Kakvih li sve budala nema u manastiru, kad gotovo javno pričaju o krijomčarenom duhanu!... I kakva li će nagrada biti, ako bude mnogo duhana! — Ama o kakvom duhanu zboriš, nesretniče? — zapita i Janjićije iznenađen i namrgodi se. — Otklen duhan? — Ne znam, — blesavo odgovori Jevrem, pa brzo uvuče glavu međ ramena kao da se nadao udarcu.  Žandari se sporazumješe pogledima. Ostaviše i seljaka i drva i žurno, gotovo trčeći, krenuše pojati. — Koliko će ga biti? — zapita visoki, spotičući se. — Možda tovar, dva? — Uh! Dotrčaše do pojate i zastadoše malo. — On reče da je pri vrhu? — zapita visoki zadihan. — Je li? — Jest. — Znači, da se moramo pentrati uz merdevine. — Ne može se drugačije. Obojica prihvatiše za velike merdevine, što su ležale u strani. Izdigoše ih na ramenima, ispraviše. — Naprijed! Visoki se poče penjati prvi. Plašljivo, pazeći da se ne omakne i pridržavajući se za zid, uspuza se nekako gotovo do pod krov od pojate. Tu stade i pokuša da rukom otvori tijesna vratašca pod krovom. Uzalud. Snažno udari kundakom i vrata, tresući se, popustiše. Uvuče se. Ostaviv pušku u travi pođe i drugi za njim. — Pst! Mirni budite! — šapatom zapovjedi Jevrem i Janjićiju i Melentiju, koji su začuđeni pristajali za njim i snebivali se. — Mirni! — Ali ako nađu? — uplašeno zapita Melentije i sklopi ruke kao na molitvi. — Ne bojte se!... Jevrem se prikrade merdevinama, pažljivo obilazeći duboku vučiju jamu, pretrpanu čitavim gomilama šušnja, šiblja i odbačenog busenja. Uze ih i odmaknu ispred pojate. Položi ih na zemlju kao da se, tobože, same prevrnule. — Bježimo! Pa se naglo izmaknu i sakri se među borove. Kaluđeri pođoše za njim. — Ama šta radiš, nesretni sine?... Imaš li pameti? — šapatom zapita Janjićije sustignuvši ga. — Šta li će biti? — otegnu i Melentije zabrinuto. — Bruka! — A zar bi oni ostavili seljaka, da im ne spomenuh  duhan? — prkosno odgovori Jevrem i šćućuri se pod borove. — Zar bi pomogle vaše molbe i vaše prijetnje? — Pomogla bi cjepanica! — s ponosom izbaci Janjićije. — Sila se samo silom nadbija... Jevrem lukavo namignu: — Zar? Razgovor im presiječe oštar lom i silno šuštanje, puckaranje... Nešto kao da se sruši, razori... Začu se odmah i očajna, neobična pomaganja. Odonud, od pojate, vikahu, zazivahu u pomoć. — Vi idite, a ja ne smijem, — mirno im reče Jevrem i leže po travi. — Vidite šta je! Oba kaluđera, bez ustezanja, pohitaše prema pojati, pogoneći se. Pogledavši pod krov opaziše jednog žandara, gologlava, sa kosom od sijena i haljinama, prepunim trina, kao da je prenoćio u stogu. Promolio se kroz obijena vrata, sav se iskrivio i držeći se za dovratak, viče iz svega grla, doziva i psujući i bogoradeći ujedno. Kao tup, prigušen odjek iz jame mu se odaziva neko stenjući, cvileći poput išibana psa. Kaluđeri pristupiše i pazeći da se i sami ne omaknu, kroz prolomljeni šušanj proviriše u jamu. Spaziše Visokoga. Savio se kao gusjenica na dnu, izgruvan i izgreban. Rukama obuhvatio koljena i njiha se, ječi, uzdiše. — A što ne pritvrdiste merdevine, ubio vas Bog! — prekori ih Janjićije, a prepolovljena obrva izvija se i debele nozdrve šire kao da će namah prasnuti u smijeh. — One su iskrivljene i padaju, čim se ne pritvrde. — Nijesmo znali, — bolno se odazva žandar ispod krova opružajući ruke kao žaba kad skače u vodu. — Nego ih namjestite opet, molim vas, da se spustim. Janjićije namjesti merdevine i pridrža ih. A čim se žandar spusti, sva trojica prihvatiše za posao. Počeše razgrtati grane i šušanj da oslobode Visokoga. — Sto nijesi pazio, jadan brate? — opet će Janjićije bolećivo, pružajući mu ruku, da ga prihvati. — Svako zna, da je tu vučija jama. Iguman je još zimus iskopao pred pojatom radi lopova... Eh... — Jao, stukao sam se, — zašišta Visoki stiskajući zube i lagano se ispravljajući. — Ko bi znao za jamu!...  Čim nismo našli duhan, pošao sam, a... kad sam vidio da nema merdevina, skočio odozgo i... jao!... Janjićije izvadi iz džepa bocu sa rakijom i stresajući mu lišće i prašinu sa haljina, ponudi ga: — Odsrkni malo, pa će proći... Nijesi slomio ništa?... Nogu ni ruku nijesi uganuo?... Ispravi se. Visoki, ječeći i uzdišući, ispravi se još malo. — Pođi! Visoki, šantucajući, pođe. — Halt!... Stani!... Visoki stade. — E zdrav si ti, junače, ko i ja... Ništa nije bilo... Pala muha na medvjeda!... Odsrkni! Žandar požudno prihvati za bocu. Iskapi. — Na zdravlje! Pa uze Melentija pod ruku, okrenu se od njih i ode u avliju. IV. Oštro, istrzano, divlje, u nekoj neobičnoj žurbi, kao svađajući se, zazvoniše zvona, jauknuše. Čitava avlija zabruja, zatrepta i zapjeva. Jevrem se trže iza sna, skoči sa kreveta i istrča pred ćeliju. Još prije dva dana prelistavao je kalendar i uvjerio se, da u ovoj sedmici nema nikakva većeg praznika. A kako su oba zvona zvonila samo o većim praznicima, nikako se nije mogao dosjetiti: zašto ga jutros razbudiše?.... Nije li Iguman krenuo na put?.... O tome jučer nitko govorio nije... Nije li, iznenada, došao Mitropolit?... A kakva bi nevolja mogla i njega ovako rano dotjerati?... Zijevajući i prstima raščešljavajući neuređenu kosu pogleda prema zvoniku. Pred crkvenim vratima, upravo kraj poboja, opazi čovječuljka nekog, mršava, gurava, jadna. Objema runjavim rukama grčevito uhvatio za konopce i poskakujući, kao u kolu, tegli iz sve snage... Obučen u same dronjke... Iskajišani, istruli ostaci kaluđerske mantije vijare se oko njega; prljavi tetrejici od pojasa padaju mu niz ispale kukov; kroz poderane seoske čakšire providi se mrka, izgrebana koža, naročito na bedrama. Na blatnjavim, okrvavljenim  nogama obuće nije imao. Na glavi mu se klimala napukla i ulupljena kamilavka. — Ko li je ovo? — zapita Jevrem Vasu, koji je neispavan i ljutit prelazio preko avlije, noseći ljuč od crkve uspravljen, kao svijeću, i muklo razgovarajući sam sa sobom. — I zašto zvoni?... — Ko je?... Nikoletina! — odgovori Vaso osorno ne pogledavši ga. — Đavo ga donosi svakih deset dana te nas ovako budi. Bog mu, kaže, naredio da uvijek svoj dolazak oglasi zvonima. Za čudo, kad se približi Nikoli, niti ga prekori, niti zadrža od zvonjenja. Gotovo sa nekim strahopoštovanjem zaobiđe oko njega. I gurajući kapu pod pazuho i krsteći se, zavuče ključ u ključanicu. Otvori vrata. — A šta ti radiš dosada, nesretniče? — oštro zapita Nikola, pa pusti konopce. Sa nekom nasladom pogleda u zvona, koja posljednji put bolano jeknuše i još se njihajući zujahu zamoreno. — Zar ne znaš slovo Gospodnje da treba rano raniti? Bržebolje kleknu na koljena i raširi ruke prema nebu. Krsteći se i klanjajući spusti čelo na prag. Ostade tu kao okamenjen. — Kakav li je ovo bogomoljac? — šapatom zapita Jevrem i lagano, na prstima poče mu se približavati. — I otkuda je? — Nikola! — nekako poplašeno i kao plačevno progovori mu neko iza leđa. — Na putu! Jevrem poznade glas oca Melentija. Osvrnu se. Blijed, malaksao, stao on nasred avlije. Nekako tupo i strašivo gleda u Nikolu, a suhe mu ruke drhću, drhću... — Šta ti je? — brzo zapita Jevrem i misleći zar da će pasti, poduhvati ga ispod ruke. — Bolestan si opet? — Gledaj ga... na putu... — jedva promuca Melentije i prstom ukaza na Nikolu. — Kad god ja služim, on onako ispane i prepriječi mu put... Uvijek... — Pa? — Predznak je to... Rđav predznak! — Bojiš ga se? — Napominje mi smrt, blisku smrt, koja će mi prepriječiti  put kroz život, — promuca Melentije nečujno. Opet zadrhta. Nikola zar osjeti, kako neko iza njega stoji. Lagano se pridiže i mrko, nabrano lice, sve zaraslo u gustu dlaku, okrenu prema njima: — Ti li si, oče Melentije? — zapita muklo, presijecajući ga pogledom. — Prolazi u hram Gospodnji i pomoli se Gospodu za nas grješne... I kad te pozove pred prijesto nebeski, a milostiv je i pozvat će te brzo, moli se za nas... Melentiju kao da poklecnuše noge. Uhvati Jevrema za ruku i nasloni se na njega. Zatim lagano, zastajkujući gotovo na svakom koraku da predahne, prijeđe preko praga. Stupi u crkvu. — Ko si ti? — oštro zapita Nikola Jevrema, kad pođe za Melentijem, i zaustavi ga na pragu. — Đak li si, iskušenik li si, putnik ili namjernik?... Štani!... Ne ulazi!... U tebe nije srce predano Gospodu, tvoje su misli grješne, pohotljive... Ne ćeš dugo skrasiti pod krovom manastirskim!... I opet se poče krstiti i moliti. Opet spusti čelo na prag crkveni. Međutim se i avlija poče puniti seljacima, radinima. Lagano, kao prikradajući se, ulazili su jedan za drugim kroz široku kapiju. Pobožno se klanjali prema crkvi i išli, zbijali se ispred ćelija. Neki su u malim, četvrtastim krošnjicama, po vrhu prekrivenim slamom, nosili jaja; neki držali za noge čvrsto uvezane po tri po četiri kokoši, koje su rakolile i drečale; neki gonili po janje ili razigrano kozle pred sobom... I svi su bili nekako zabrinuti... Šapatom su govorili među sobom. Čim bi im ko nepoznat pristupio, prekidali su razgovor i okretali se, silom se iskašljujući u stisnutu šaku ili šarajući prstima po ovlaženom pijesku. Kad se pomoli Iguman, poskidaše kape. Duboko se pokloniše. On ih i ne pogleda. Ubrzanim korakom prođe dva tri puta po avliji, zaviri u sve budžake. Pođe i prema crkvi i opazivši Nikolu pred pragom, zastade. Opet se vrati prema seljacima, gurnu nogom u krošnjice  sa jajima kao da bi da tako omjeri: jesu li pune? Poče odizati kokoši i mjeriti ih na ruci. — Što ste imali najgore, meni ste donijeli, — osiječe oštro, mrgodeći se i gledajući nekuda u stranu. — Sve mršavo, slabo... Stoko!... — A mršava nam i godina, moj lijepi Gospodine, — zapjeva nekakav starac, kojemu je glava bila obrijana gotovo do vrha. A sa vrha, sličan kravljem repu, pružao se dug, umotan perčin i padao na leđa. — Koliko smo i kako smo mogli, toliko i donesosmo. — Ne pitam tebe... Znam, da umiješ i previše čavrljati, — okosi se Iguman i okrenu se drugom domaćinu. — Zar ne vidiš, da će ovo tvoje janje još danas krepati? — zapita jače. — Misliš li, da ga mi možemo izliječiti našim molitvama? — Jutros je zdravo i veselo optrčavalo oko kuće, — odgovori seljak mirno i nježno obgrlivši janje poljubi ga u roščić. — A i sada, da ga pustim, trčalo bi... Iguman se naljuti. Poče tući štapom o zemlju. — Ne odgovaraj!... Ne ću da odgovaraš!... Svi vi znate lagati... Svi!... — viknu osorno. Opet se okrenu starcu s perčinom. Štap sa srebrnom jabukom prihvati po sredini i odiže prema sebi kao žezlo kakvo. Ispravi se i nakašlja kao kad propovijeda. — Zašto vi tako varate manastir, sinovi zločestivi, — zapita nekako svečano, jačim uobljenijim glasom. — Zašto grijeh pred Bogom na svoju dušu tovarite?... Svi znate, da se manastir izdržava od prihoda sa zemlje, koju vi obrađujete, i od priloga ktitorskih... Znate dobro, sinovi zločestivi, pa ste mi opet ljetos ukrali pet tovara žita i podmetnuli mi nagnjile krompire... Zakinuli ste me i na vinogradima i na prihodu od duhana... Sad ste, evo, okrenuli da donosite mršave kokoši i krepanu janjad... Eh, sinovi zločestivi!... Eh, stoko jedna! — A rašta Boga ne umoliste da bude bolji rod, pa bi i manastiru svetom više prihoda bilo? — opet zapjeva starčić s perčinom komešajući se kao od studeni. — Kako je Bog odmjerio nama, tako smo i mi namastiru, ravnom mjerom... — Muči, bogohulniče! — gotovo vrisnu Iguman i izmahnu  štapom prema starčiću kao da će udariti. — Ni riječi više da ne progovoriš!... Ti ćeš i tako brzo poletjeti sa zemlje manastirske! — Zar je ovdje zabranjeno i govoriti? — iznenada surovo zamumla Janjićije. Bješe izišao iz ćelije i pripalivši lulu, rashlađivao rakiju u vodi. — Po kakvijem li je to kanunima i paligrafima? — U moje poslove neka se niko ne miješa, — odgovori Iguman preko ramena i opet pogleda u stranu. — Nijesu tvoji poslovi nego manastirski, a sve, što je manastirsko, moje je ko i tvoje. Iguman poče tapkati na mjestu i sve jače udarati štapom. — Ja sam ovdje Iguman! — ciknu ponosito. — Niko drugi! — Ako si Iguman, nijesi dželat, — odgovori Janjićije prkosno, opljuckujući preko lule. — Što mučiš ovu sirotinju, što li išteš preko mjere?... Ja znam, da su svi oni lupeži, pasji sinovi, i znam da će zakinuti, ali šta ćeš im?... Dobro je, kad su i ovoliko mogli donijeti. — Igumane!... Naredi da mi se donese ručak! — nekako zapovjednički podviknu Nikola i na koljenima dopuzi do Igumana. — Gladan sam, a gladnog treba nahraniti po zapovijesti Gospodnjoj! Pa se ispravi i oštro pogleda po seljacima... Svi nikom ponikoše. Nekako smeteno, poplašeno počeše se zbijati jedan uz drugoga kao uznemirene ovce pred oluju. Pokunjeno, oborenih glava, gledahu u zemlju. — Svjat, svjat, svjat Gospod Savaot, — čudnim hrapavim glasom otegnu Nikola i odiže ruke prema nebu. — Pogledaj, Gospode, na Sodom i Gomor ovaj, pogledaj kako grješni ljudi odvratiše lice svoje od tvojih manastira i kako počeše varati!... Gospodi, udri grješnike, ne udri pravednike!... Ja vidim, kako ćeš poslati gladne godine, kugu i moriju, da sataru, da pomore na sve strane... — Ne! — gotovo jauknu starac sa perčinom i ničice pade po zemlji. — Ne kuni, po Bogu! — Ne kuni! — zapomagaše i ostali, preklonivši se. — Nemoj! — Gospodi, poslušaj glas raba grješnoga... — otegnu  Nikola jače. Ali ga snažna ruka Janjićijeva zgrabi za rame, a stisnuta šaka zaprijeti pod nosom. — Ne laj, pseto!... Dosta je!... Nikola se strese i zlobno pogleda Janjićija ispod oka. — Ti si sluga nečastivoga, — oporo reče. — Ti ćeš svršiti na vješalima. — Dosta! — Sramota će osjeniti manastir ovaj črez tebe i strašno poruganije pretrpjet će... Iguman, ne govoreći ništa, polako se primaknu Nikoli. Uze ga za ruku i povede manastirskoj kuhinji. Janjićije, sa naduvenim obrazima, pogleda za njima i jetko zareža: — Pseto pogano! — Nemoj, oče, biti bezbožnik... Vaistinu je prorok i vidovit je, — zapjeva starac sa perčinom i zavrti glavom. — Tri put nam je prorekao grad... — A meni prorekao smrt djeteta, — poplašeno dočeka drugi. — A meni svadbu! — A meni pomor u stoci! Svi kao da se natjecahu: ko će više iznijeti primjera o Nikolinim proročanstvima. Svi su tvrdo vjerovali u njih. I bojali ga se neobično. Kad bi, prolazeći u manastir ili vraćajući se, na svom klempavom, ogubanom magarcu projahao kroz selo, pozdravljali ga ljubaznije nego Igumana. U kući, gdje bi svratio, dočekivali ga najponiznije, klanjajući se, ljubeći mu ruke. Ako je što iskao, donosili su odma; ako je počeo psovati, ulagivali se, umirivali ga ponudama, neprestano moleći da ne proklinje. Samo da ne proklinje!... A ako je u čijoj kući očitao molitvu, — vječito čameći po manastirima, naučio je silu molitava na pamet, — svi su bili presretni. Vjerovahu, da će se sva blagodat božija izliti na njih. I makar što su voljeli oca Janjićija, krivo im bilo na njega, što je, jedini u manastiru, toliko nemilostiv prema Nikoli, što mu ne vjeruje i odbija ga od sebe. Zbog toga im, čak, izgledao kao neki bogohulnik, koji ni u što ne vjeruje. A to mu nikako nisu mogli oprostiti. Prekoravali ga uvijek i gotovo sa nekom zluradošću čekali: kad će  se proročanstvo Nikolino ispuniti na njemu samome, na Janjićiju, i kad će primiti kaznu za bezvjerje svoje. Kao za inad i Iguman je postajao sve ljubazniji prema Nikoli, ukoliko ga Janjićije više mrzio. Dopuštao mu i da zvonima objavljuje svoj dolazak i budi kaluđere. Hranio ga, davao mu duhana, katkad i novaca. Kad priložnici sa sela nisu bili dovoljno pažljivi i darežljivi, slao je Nikolu kao nekog egzekutora da kupi priloge. Nikada bez uspjeha. I sada, kad ga „iz inada“ odveo u kuhinju, Janjićije je tvrdo vjerovao, da će ga nagovoriti na kakav novi „šeretluk“ i da će ponovo izmamiti nešto od seljaka. On se htjede uputiti za njima da pazi, da prisluškuje... Iznenada ga zaustavi jedna žena, šapatom zamoli da je povede u ćeliju. Sva je bila umotana u širok, šaren pokrivač. Samo joj nos provirivao ispod mjehuraste strehe na čelu i jedno veliko plavo oko svijetlilo se. — A šta ćeš tu u ćeliji? — osorno zapita Janjićije, gledajući je s nepovjerenjem. — No? — Da se ispovjedim... On poćuta malo, počeka. Zatim se lijeno okrenu i, mahnuvši joj rukom, pođe. Ona, umotavajući se sve više i starajući se da je ne poznaju, pođe za njim... Čim je zatvorio vrata od ćelije, uze sa čavla stari epitrahilj, koji je mirisao na tamjan, i rastopljen vosak i namače ga na vrat. Dohvati i stari, zelenkasti krst, izlizan od čestih cjelivanja, ispred ikone i visoko odiže. — Da kradeš?... Ne kradeš... Da psuješ?... Ne psuješ... — sam poče i pitati i odgovarati, gledajući joj u glavu. — Da potvoraš?... Ne potvoraš... Da postiš?... Ne postiš... Pa se nakašlja i uzviknu jače: — Imaš li još što na srcu?... Govori!... Žena hitno zbaci pokrivač sa sebe, pade na koljena. Prihvativ za kraj epitrahilja poljubi ga i pritisnu na čelo. — Branitelju naš! — promuca uzbuđeno i udari u plač. - Samo Bogu i tebi smijem sve kazati... Nikome više!... Janjićije je tek sada poznade. Bila to Smiljana, poznata  lijepa udovica. O nju se, kako se pričalo, dosada otimali troji prosioci po izbor. Ni jedne nije htjela primiti... Ugledavši je skrušenu i potištenu sažali mu se. Sage se nad nju i htjede ju podignuti. Ipak, predomislivši se, naglo trže ruku kao od vatre. Na silu poče kašljucati. — No šta je?... Šta je?... — okresa suho, mrgodeći se i okrećući glavu da joj u lice ne gleda. — Kazuj! Smiljana jecaše još neko vrijeme tresući se, grčeći. Pokuša, u dva puta, da progovori. I oba puta zagrca. Suze još jače navališe, obliše joj punačke obraze. Napošljetku sakri lice u epitrahilj, umota glavu njime. — Grješnica sam ti, oče, — isprekidano izbaci na silu zaustavljajući jecaje, koji se na mahove još uvijek otimali i trzali joj glasom, kidali ga. — Zgriješih... Posrnuh... — Šta?... Šta, nesretnice? — zagrmi Janjićije iznenađen i krstom izmahnu iznad glave joj. — I s tim si došla meni?... Meni?... — Oče, ne goni grješnicu! — grcajući promuca Smiljana i, savivši se u klupče, očajno grebući rukama unaokolo poče da čelom udara, lupa u pod. — Ja ne smijem drugom!... Samo tebi!... Tebi i Bogu!... Ti znaš... ti razumiješ... ti ne cvijeljaš nesretnika. Janjićije se ispravi sve jače izmahujući krstom, kao da goni, da se brani od nečega. Mrmljao je u bradu, romendžao, nejasno, isprekidano, nerazumljivo. Dođe mu da vikne, zagrmi, da je odgurne nogom. U isti mah nešto ga zagolica u grlu. Zamalo da i sam ne zaplaka, s njome zajedno. Opet se namrgodi i zakašlja u šaku. — Dosta! — uzviknu jače othukujući i savlađujući se nekako. —- Dosta, satano!... Nijesam ti baba ni svekrva da mi tu jadikuješ... Prestani, pasja kćeri! — Oče! — Dobro, dobro... Čuo sam... — ubrza on življe ušmrkujući. — Ne plači!... Čuo sam, eto... S đavolom se svezala i s đavolom pogriješila... Ja... Sve vi tako... Sve se raspalite i tražite đavola, a kad ga uhvatite za rogove, onde kukate i pomažete... Ja... — I, lako je udarivši krstom po glavi, okresa: — A svi smo grješni...  Svi... Ne plači više, velim ti... Samo je Bog bez grijeha... Samo on... Pa odbaci kamilavku i rasplećući prosjedu kosu po ramenima reče svečano: — Govori! Smiljana kao da se pribra malo, stiša se. Stidljivo prikrivajući prsa rukama i gledajući u zemlju zamuca: — Bog vidi, oče, da... da sam samo zgriješila što sam voljela. — Ja, ja... Da se ne voli, ne bi se ni griješilo, — upade Janjićije jetko kao sveteći se. — Sve vi tako... Ja... Da nije med sladak, ne bi se muhe u njemu davile... — Ali je on reko da će me vjenčati... Obećo je... On, Jovo Stankov... Ti ga znaš, oče... Janjićije planu. Odbaci krst na krevet, udari se po bedri. Hitno ode u stranu i dohvati teški, čvornovati štap... — I hoće da slaže, pasji sin! — uzviknu razdraženo, prijeteći. — Hoće li?... E ja ću da ga pitam i da ga vjenčam po svome zakonu, ugursuza jednog!... Da vidim, hoće li i meni slagati!... — Ne laže, ne laže on, oče, — dočeka Smiljana živo i prućivši se ispred vrata, prepriječi mu put. — On je jednako na riječi... On bi me i sad uzeo sebi... Ali mu otac ne da... — A što se ćelavi otac u to miješa? — okresa Janjićije bješnje i opet zakorači kao da će je pregaziti. — Ko će i njega pitati?... Ja ću njemu... Oba ću mu oka izbiti, ako i jednu progovori... Smiljana sklopi ruke i lijepe, plave oči podiže prema njemu: — Nemoj, oče... Gore ćeš učiniti, — prošapta smireno, moleći. — Ne će stari nikako popustiti... Ako bi za čas, pred silom, i popustio, opet bi nas ubrzo oboje otjerao... Janjićije zastade i zamisli se malo. — A što ne ostavi tako pogana oca? — podviknu vatrenije. — Što ne ostavi psa pa ne živi odvojeno? — Ne može se tako, — pokunjeno odgovori Smiljana brišući mokro lice čistim, vezenim rukavom od košulje. —  Ako ga ostavi, stari će sve svoje imuće predati manastiru. Ni pedlja zemlje, ni jednog papka, ne će njemu, Jovi, dati... Pa grjehota da nam toliki mal propane. — Phi!... O svemu li računate! — zgadi se Janjićije i kao guja šiknu kroz široke, mesnate nozdrve. — Phi!... I sad si, zar, došla meni da vam i ja pomognem računati?... Phi!... Phi!.. . — Mi mislimo da je bolje sačekati, dok stari omekša ili premine, — rastumači ona postiđeno. Janjićije ne odgovori. Prošeta dva tri puta po ćeliji sa skrštenim rukama ispod epitrahilja. Nešto ga kopkalo da zapita, da sazna od Smiljane: kako je zgriješila?... Gdje je to bilo?... Kada?... Je li on dolazio, nametao se ili ona, sama?... Pogleda je dva puta oštro i ispitujući... „Ona je prva tražila đavola“, kao da mu šapnu neko. Zatim se, po treći put, okrenu da je nikako ne gleda i, prisloniv se uz prozor, muklo zapita: — A dolazi li ti i sada? — Jovo? — otegnu ona tiho, gledajući mu u leđa. — Đavo! — Dolazi katkad. — Po noći? — Po noći... — I niko ga ne vidi? — Čuva se on... A i kuća mi pri strani, osamljena... Janjićije naduha obraze i golemim noktom počne grebati po zidu. — Pa ti se za svoj grijeh ne kaješ, pasja kćeri! — otegnu jače, pakosno i sa zavišću nekom. — Zgriješila i ne kaješ se, kad ga ponovo primaš... — A zašto ću se kajati, kad volim? — zapita ona začuđeno. — Pa što si dolazila, plakala? — zapita razvlačeći. — Da pomogneš, — nekako slobodnije odgovori ona. — Ti sve znaš... sve možeš... samo ako hoćeš... — Nemam ja tu šta pomagati, — okresa on grubo i prezrivo odmahnu nogom kao da gura nešto ili odbacuje. — Traži ti mlađe, vještije... Hajde ocu Prokopiju... On se razumije u take stvari... Ona nakrivi glavu i skrušeno progovori:  — Od oca Prokopija saznat će pola sela... A tada bruka!... Od tebe, oče, ne će saznati ni crna zemlja. — Hm... Zar se to može sakriti?... Hm... — kao da sam sebe zapita i zamisli se. Smiljana se opet oslobodi. — Dosada nije saznao niko, — reče vatrenije. — Eto... i dijete će se naći kroz koji dan, a niko znati ne će... Čuvala sam, sakrivala... — Dijete? — gotovo riknu Janjićije i nekako poplašeno odiže ruke u vis... O svemu je pitao, a na dijete ni pomislio nije!... Otkud sad dijete da dođe?... Zar i to po vrhu?... Ona poklopi oči rukama i meko i malo zbunjeno primijeti: — Zbog toga sam i došla. — Misliš li da sam ja babica, krmačo jedna?... — podviknu on uvrijeđeno obzirući se unaokolo i opet tražeći štap. — Dijete!... Ja... Dijete, nego šta? — poče sam sebi odgovarati. — Hoćeš li meda, eto ti meda!... I sad da se priča Janjićiju pod epitrahiljom i časnim krstom, o djetetu! Ko da se Janjićije razumije u nečastive stvari!... Smiljana pokuša da odgovori, ali on nije dao. Odmahivao je rukom, odbijao i, sve više padajući u vatru, grdio i proklinjao. — Nemoj, oče... Poslušaj... — napošljetku uporno izbaci ona, hvatajući ga za mantiju i silom nagoneći da sasluša. — Mi ne mislimo zlo... Mi hoćemo... Zgriješili smo, ali hoćemo da je sve po zakonu... I dijete neka je, pred Bogom, po zakonu, nek nije nezakonito. — Hm... Pa? — Molimo te oboje da nas, krišom, vjenčaš noćas, u mojoj kući... — Pa što odmah tako ne kažeš, pogani jedna? — dočeka on življe, namah se razvedrivši. Raspolovljena obrva izvi se, opušteni brk poče se lelujati. — Te grješnica sam, te plačeš, te lažeš, uvijaš se, — nastavi otegnuto, rugajući se. — A sakrivaš, što je glavno!... Spusti joj ruku na tjeme i reče mekše: — Eto tako valja!... Tako... Sad ti i dijete valja, i Jovo, pasji sin, valja!... Sve valja!...  Ona kao nakon kakva najteretnijeg posla odahnu. Premjeri ga svojim lijepim očima, — i tepajući zamoli: — Ama niko da ne sazna za vjenčanje... Niko! — Rašta? — začudi se on šireći nozdrve. — Jer ako stari čuje, opet će nam propasti imuće... Svojeglav je pa će nas iz inada upropastiti... — I, videći kako Janjićije nikako ne može da je potpuno shvati, požuri se da protumači. — Mi ćemo se sad samo vjenčati pa i opet živjeti odvojeno ko i dosle... — Ama kako će da se ne zna? — obrecnu se on na nju. — Ni kum da ne zna! — Zar može vjenčanje bez kuma? Ona pretrnu, streknu. Sklopi ruke na prsima i duboko uzdahnu. — Uzet ćemo Jevrema, — dosjeti se on sažalivši se i zadovoljno pogladi bradu. — Ne boj se!... Kršno je momče!... Jes’ čapkun i lomivrat, ama pošten... Ne boj se!... — Ti ga znaš, oče, — promuca ona nejasno. — Ja Bogu i tebi... — I tako smo svršili? — zapita on pa, želeći da je osokoli, osmjehnu se. — Makar što ste daleko, čak u trećem selu, noćas ćemo doći i svezati vas u debele lance. Eto... Gotovo!... — Nije gotovo... Osta dijete na smetnji, — dočeka ona živo. — Kako će na smetnji biti rođeno dijete, nesrećo nesretna? — strogo zapita Janjićije i udari je po ramenu. — Kome je još i dijete na putu bilo? — Ako ono ostane u kući, svak će odmah pitati za oca. — Ne kažem li ništa — eto sramote!... Kazat će da nije zakonito... A kažem li istinu, čut će i stari i otjerat će Jovu i... Znaš šta će biti... — Pa šta ćeš? — zamišljeno zapita Janjićije otirući znoj sa čela. — Da čujem... — Morat ćemo dijete nekuda opremiti, — prošapta Smiljana skrušeno. — Opremiti?... Kuda? — Kuda?... Ni sama ne znam... — tužno odgovori  Smiljana. — Ko bi od mene primio dijete, a da sačuva tajnu?... Ko?... Ja ga ne znam... Janjićija kao da zamori toliki razgovor. Sjede na krevet, razmahnu nogama i reče oštro: — Kada se nađe dijete, donesi ga amo... Tad ću smisliti, kome da ga dam... I, kao prisjetivši se nečega, zapita jače: — A zašto nije Jovo došao?... Što je poslao tebe?... — On se bojao da ćeš ga istjerati ili izudarati, kad ti sve ispriča, — izbaci Smiljana nekako veselo i zasmija se. — A zna da na žensku glavu ne ćeš podignuti ruke. — Hehehe!... — zadovoljno se osmjehnu Janjićije i pogleda na štap. — Kazo bih mu ja, pasjem sinu, kako će nevjenčan u zlo gaziti!... Hehe! Pa se ponovo pridiže, isprati je do vrata i mirno pođe preko avlije. — Gdje mi je Jevrem? — zapita Vasu susrevši ga blizu kokošinjaka. — Šta radi? — Igumanina ga poslao u varoš da nešto pokupuje, — odgovori Vaso kao preko volje. — Vratit će se večeras. A Nikola ispred kuhinje poče vikati: — Oca Melentija pozvat će Gospod pred lice svoje i kazat će mu: „Poznaješ li oca Prokopija?“... „Poznajem, Gospode!“... „On ne podobajet hramu mojemu i doći će u ad vječni za teška sagrješenja protiv osme zapovijedi moje“... „A poznaješ li oca Janjićija?...“ „Poznajem, Gospode!“... „On će od ognja i vatre sagorjeti, jer nema vjere u srcu svom i nema počitanja prema starješinama!“... V. Izišav iz crkve Vaso se, tresući prašinu sa haljina, odmah uputi u kuhinju. Odatle je, kroz širom otvorena vrata, izvijala tanka, providna para i mirisom dobro zamašćenih jela preljevala čitavu avliju... Poče se vrzati oko svoje žene, manastirske kuharice, Milice, i buniti je u poslu. Kad god bi saznao, da će se prigotoviti kakav masniji ručak uvijek je hitao da joj tobože pomogne. Nametao se, miješao u poslove, potpasavši se i sam ovećom  keceljom i zasukavši rukave do lakata. Poče, po običaju, psovati sluge koji se oznojeni i ljutiti vrzali oko vrata, noseći poklane kokoši, tukce, janjad. Poče goniti s puta svakoga i prihvatati čas za jednu čas za drugu stvar. Premještao se s mjesta na mjesto, išao, vrtio se, a uistinu ništa korisno nije mogao uraditi. Svakome je, naročito ženi, upravo kvario ono, što bi se uradilo. Na njezine kletve i prijetnje nikako se ni osvrtao nije. „Neka viče i neka prijeti, koliko hoće“, pomisli u sebi, češkajući se, „samo nek kuha što bolje i neka sve dobro začini“... I kao nadziravajući: je li sve ukusno zgotovljeno, neprestano je podizao svaki poklopac i neprestano probao od svakog jela. Probao i redovno kudio, kudio i probao. Uzgred se zaljevao i rakijom iz oveće boce, koju je Iguman, kao neko mito, u vanrednim prilikama poklanjao Milici. — Ne treba tebi rakijetina!... Opit ćeš se ko svinja, — odgovori joj mirno, kad ona, sva mokra od pare i zamašćena kao pečenica, navali na njega i pokuša da mu otme bocu. — Opit ćeš se pa ćeš mi okaljati obraz pred poštenim ljudima. Svako će reći: „Kakav je on čovjek kad pušta da mu se ženetina onako opija“? — Ne laje kuca radi sela nego radi sebe. Zar se ti ne ćeš opiti, Ciganine? — zaciča ona uzbuđena i, žaleći rakiju, sve jače navaljivaše. — Zar se ne opijaš o svakom prazniku?... — Čojek i treba da se opije... Bog je i stvorio rakiju za čojeka... Eno i otac Janjićije se napije, pa mu niko ne zamjera. Milica se izvrnu i osu s kletvama na oca Janjićija. Držeći stranu kaluđerima i ponoseći se njima, kad god ih je Vaso pokudio, uzdizala je, obratno, i kovala u zvijezde Igumana, čim bi se Vaso usudio da koga od kaluđera pohvali. Zato joj sada Iguman bio „najzlatniji“ čovjek na svijetu, dobričina, anđeo nebeski, dok je Janjićija nazivala i razbojnikom i krvnikom i pijanicom, kakav se još nigdje ni rodio nije. Ko zna, koliko bi se još kavžili i prepirali, da se iznebuha pred vratima ne pojavi kudrava, u dlaku zarasla  glava Nikolina. Njegov promukli glas kao da zakrklja iza direka: — Spremate li se za pir nečastivih, sinovi Satanini?... Danas je Nečastivi uzeo oca Igumana na svoju ruku i pirovat će s njime zajedno. — Kakav Nečastivi? — zapita Vaso usplahireno. — Daleko mu kuća bila! — Znam ja te ptice, — suho odgovori Nikola i, gledajući na tendžere, u kojima se kuhalo jelo, uhvati se prstima za nos, kako više ne bi osjećao toplog mirisa, koji ga dovodio u iskušenje. — Zbog toga danas ni mrve okusiti ne ću sa trpeze njihove... Oni ne dolaze da se pomole Gospodu Bogu svome, nego da jedu i piju... Jesti će i pit će kao firauni gladni, a ni groša priložiti ne će hramu Gospodnjem... I, gunđajući odgega, odvuče se... Ni pogledati ne htjede na starog Igumana, koji kao da iz zemlje izniknu pred njim i, obzirući se ha sve strane, zastade na kuhinjskim vratima. Njegovo mladoliko, rumeno lice izgledalo je vedrije, sitne zelenkaste oči nekako veselije gledale ispod velikih, sijedih obrva. Podiže glavu prema tavanici i, žmirkajući, kao da poče čisto njušiti. Zatim pogleda na Milicu, koja, kako se činilo, plivaše u oblacima dima i, nekako moleći, — a uvijek je s njome mekše govorio, — reče: — Samo pazi, Milice... Samo pazi!... Ako mi osvjetlaš obraz, bit će još boca rakije. Milica ne odgovori. Progunđa nešto u njedra zasuta brašnom, podstaknu vatru, koja je veselo puckarala i uskakala uz kotlove, i, suzeći od dima, poče ljuštiti obarene krompire. — Na ribu naročito pazi, — nastavi Iguman tiše, pazeći da se ne zamjeri Milici i da je kako ne uvrijedi. — Zgotovi je onako... na slanu vodu... Kako ti već znaš... Zejtina ne štedi... Ni bibera ne žali... I pusti neka se malo razladi, nek se spitija, da se sok dobro upije u ribu... — Znam ja svoj poso najbolje, — gordo odgovori Milica i, kao iz inada, sve ljuske od krompira baci mu pred noge.  — Znam ja, znam, Milice, — ubrza Iguman nekako veselo kao u šali. — Take kuharice ni jedan manastir nema... Ja ti ovo samo napominjem... I za janjetinu hoću da ti napomenem. Napravi je s majdonosom, zaprži dobro... i neka bude sočna!... Čuvaj samo da ne pregori. A mlade mahune uza nju, pa malo sirćeta, malo zejtina... Eh... Znaš ti to... — Ama ko li će to doći? — lukavo zapita Vaso prilazeći mu i ulagujući se. — Vidim da je krupna zvjerka nekakva, čim zbog nje pogibe deseterak kokoši i tri janjeta. Iguman odiže štap iznad glave i namignu. — Ne pitaj! — Da nije mitropolit? — Krupnji! — Ne će, zar, patrijark? — General! — otegnu Iguman zadovoljno, gladeći se po bradi. I, podignuv glavu, oštro ga pogleda, ne bi li poznao: kako će ta kabasta riječ djelovati na njega. Vaso, tobože preneražen, pljesnu objema rukama po koljenima i sav se povi u stranu: — General! — Jes’ jes’, — usitni Iguman živahno, neobično uživajući u Vasinu iščuđavanju... — Juče mi poslao pismo, fino gospodsko pismo... sve miriše... Piše: da će danas doći... Ide, kaže, u lov po našim planinama, pa će naročito amo svratiti da vidi i ovu starodrevnu zadužbinu i mene... Pomisli!... General jedan, pa sa mnom nedostojnim!... — A počemu si ti nedostojan, oče? — kao poče se ljutiti Vaso radi tolike čednosti njegove. — Učevan si ko i on, gospodin si, pa... Ko mi je general?... Ne dam ja tvoga prsta za njegovu glavu! — Mičite se!... Ne smetajte mi! — obrecnu se Milica jače, potpuno svijesna svoje vrijednosti i svoje vlasti danas. — S puta! — Imaš pravo, imaš pravo, Milice, — dočeka Iguman meko, izmičući se natraške. — Idem ja, idem... A ti, sestro, samo pazi!... Samo pazi! Opazi oca Prokopija i oca Melentija, kako se vraćaju sa šetnje. Oba u starim, iznošenim haljinama, koje se sikušljale  i na više mjesta pozelenjele od trave, na kojoj su sjedjeli. Oko nakvašenih cipela prilijepile im se čitave grude zemlje crvenice. Zaigra od ljutine i, mrgodeći se, poče tapkati na mjestu: — Šta vidim?... Šta vidim, bogohulnici? — viknu bjesomučno i štapom ukaza na mrki pojas Prokopijev, koji je umašćen virio ispod raskopčane mantije. — Zar da tako dočekate visokog gosta, koji nas udostojava svoga pohoda?... Taaako?... Imate li pameti imalo?... Znate li gdje ste? - Zar ćemo i mi biti za trpezom? - zapita Prokopije živo i kao da zarza od veselja. Iguman otegnu rugajući se: - Za trpezom?... Za trrrpezom?... Vi da sjednete za trpezu sa jednom ekselencijom?... Zar vam nije dosta, što ćete stajati blizu trpeze? - Ih! - snuždeno izbaci Prokopije i obori glavu. - Zar?... — I zato treba da ste svečano obučeni, — presiječe ga Iguman oštrije. — Sveečano, čujete li? — Ja sam bolestan... Ne mogu stajati... — mirno mu odgovori Melentije i pokaza na prsi. Iguman ga prestrijeli pogledom. — Niko danas ne smije biti bolestan, — okresa strogo. I, kao prisjetivši se, brzo zapita Prokopija: — A kamo onaj nesretnik, onaj Janjićije?... Ne smišlja li i sada nešto, kako će me obrukati? — Preksinoć je nekud po noći švrljao sa Jevremom, — ponizno odgovori Prokopije, — pa se, zar, napio malo. Nikako i ne izlazi iz ćelije. — Zovite ga! — Jutros sam ga zvao, pa umalo što me ne premlati. Ne priznaje on, kaže, nikakva generala... Iguman se uzvrati unatrag i zanjija se nekako kao da će posrnuti. — Ne priznaje?... Generala? —zapijevajuči otegnu. — Ne će on, kaže, s njime nikakva poznanstva, — smireno odgovori Prokopije. — Huncut!... Huncut!... Huncut!... — zaciča Iguman nemoćno i, u ljutini onoj, poče trčkati po avliji. -  Ja ću njega... ja ću sve vas... uh, đavo vas odnio, sinovi zločestivi! Zausti da još nešto rekne, pa uzvi ramenom i ostavi ih. Pođe prema crkvi i opet se povrati. Zastade i držeći prst na čelu kao da nešto smišlja, doviknu Vasi: — Čim se približi, da zazvonite u zvona, — reče zapovjednički. — A hoćemo li mu i ruci pristupati? — stidljivo zapita Vaso, hotimično se starajući da izgleda što naivniji te da i na taj način pokaže, da vodi računa o visokome gostu. — Zar da se tvoja pogana usta dotaknu ruke njegove? I, prezrivo uzvivši nosom, Iguman prođe mimo njega. Prođe pa opet zastade. — I zastavu da istaknete! — podviknu vatrenije. — Odmah! — Odmah, — pokorno odgovori Vaso. — I... Zamisli se: šta bi još trebalo? Pa uze štap pod pazuho i pođe: — Đavo neka vas nosi! — I doći će dan i Nečastivi će pirovati kod hrama Gospodnjeg, — nekako svečano uzviknu Nikola, koji se dovuče odnekuda iza crkve. Keseći se iza Igumanovih leđa raspremi se i leže nasred avlije. — I Gospod će zapitati oca Melentija, kad ga zovne pred prijesto nebeski: „Poznaješ li oca Igumana?“... „Poznajem, Gospode“... „Okrenut ću lice svoje od njega, jer sagriješi i pir pirova sa Agarjaninom prokletim i tu se ne spomenu ime moje“!... Melentije, uzdrhtavši, obgrli Prokopija: — Čuješ li, kako mi proriče smrt? — tužno prošapta. — I pogodit će!... Ja je vidim, lijepo vidim, kako se primiče, silna i moćna... A otac Iguman hoće da ja, koji sam se vjerio s njome, stojim pred jednim nemoćnim generalom... Ludi otac Iguman!... — Hajdemo Janjićiju, — predloži Prokopije tiho, bojeći se da Melentije i ne proplače pred njim. — Hajde da izmamimo malo rakije... Silom ga povuče sa sobom. Nogom gurnu u rasklimana  vrata, koja se, nekako jauknuvši, širom otvoriše... Pogleda unutra... Na kratkom krevetu, prebacivši noge preko podnožnjače, napola obučen izvalio se Janjićije, sa lulom u zubima, a brada mu se rasula po uprljanom jastuku, sva zasuta duhanom i zadimljena kao da gori. Pored njega na stoličici, ležala je oveća boca sa rakijom, do polovice ispražnjena; žutjela se napukla čaša i izvrnuta pepeonica, iz koje kao da se još i sada pepeo osipao na pod. Ispod prozora, na sandučetu nekakvom, sjedio je Jevrem, pogrbljen. I dok mu, prepun prašine, širok mlaz svjetlosti klizio niz kosu, držao je debelu pjesmaricu na koljenima i po deseti put glasno čitao pjesmu, kako Marko pije uz ramazan vino. — Još ima rakije! — veselo uzviknu Prokopije potkupljajući mantiju i obzirući se: gdje će sjesti... — Mogu se i ja napiti. — Zar ni ti ne ćeš piti s generalom? — podrugljivo zapita Janjićije i preko lule opljunu na pod. — A golem je to gospodin! — Iguman veli, da će samo on s njime piti i jesti, a mi, biva, samo da dvorimo ko sluge Golubani, mantiju li mu njegovu! — ljutito okresa Prokopije, spuštajući se na pod. — Da dvore kaluđeri?... Generala? Janjićije se bržebolje ispravi. Prekrstivši noge sjede na krevetu. — Je li to istina? — Iguman hoće tako, — muklo potvrdi Prokopije. — I hoće još da mu se svečano obučemo. — E ja ću za inad ovako obučen sjesti generalu uz koljeno! — uzviknu Janjićije gnjevno udarajući se po koljenu. — Ne ćeš, — prošapta Melentije tiho i prekorno ga pogleda. — To ne bi valjalo. — Hoću! — Ne ćeš, — brzo dobaci i Jevrem i mirno zaklopi pjesmaricu. Janjićije spusti lulu pokraj sebe, ne brinući se hoće li mu čaršav progorjeti. Inadžijski prekrsti ruke na prsima.  — Ja ću za inad sve učiniti! — reče odlučno. — Ne ćeš, — uporno odgovori Jevrem a dugačke mu trepavice ubrzano zatreptaše. — Nikako. — Mislite li da se bojim? Jevrem zakloni lice rukom i reče smijući se: — General ne će ni doći! — Neee će? I svi se začuđeno pogledaše: — Neee će? — A otkud ti znaš? — zapita Prokopije muklo, točeći rakiju u čašu, — Znam. Prokopije se nasmija: — Laži, laži, Jevreme! — Je li vjera tvrda da me ne ćete odati? — vatreno zapita Jevrem i pridiže se. — Ne ćete li? — Ko te oda, glavu ću mu razbiti! — zagrmi Janjićije sa kreveta i da potvrdi prijetnju, stisnutom šakom udari po bedrenjači. — Zbori! Jevrem, stavivši prst na usta i lukavo uzvijajući obrvama, otegnu šapatom: — General nije ni poslao nikakvo pismo... Nikakvo!... Pismo sam poslao ja, kad sam bio u varoši... — Tiii? Činilo se kao da ga proždiru pogledima. Čude se a ne mogu se načuditi. — Svi odavna uzdišemo i jaučemo za jednim dobrim ručkom, — nastavi Jevrem življe, obraćajući se čas jednome, a čas drugome. — Zato sam htio da natjeram oca Igumana da nas sve počasti... A jesam li ga mogo zgodnije prevariti?... General ne će doći i čitav ručak ostat će nama... Nisu mu vjerovali. Neka pakosna zluradost svima se ogledala na licu, svi kao da su bili gotovi da prasnu u smijeh i podrugnu se Igumanu. A svaki ipak kao da se snebiva, plaši... Ispod oka pogledaše jedan u drugoga kao da se dogovaraju. Niko ništa ne odgovori. — Našao sam jednog jarana, — poče tumačiti Jevrem gotovo ljuteći se, — te smo kupili finog papira, onoga sa zlatnom ivicom... što miriše... Napisasmo pismo... On  ima carski rukopis i kabastu pamet, pa zna da kiti baš ko i general!... Kad smo napisali, predali smo na poštu, a Iguman juče primio... Ko mu je kriv što je budala, te odmah povjerovao! Prokopije, obradovan, skoči te zagrli Jevrema. Smijući se grohotom poklopi ga svim teškim tijelom svojim i umalo ne obori. Melentije spusti glavu na prsa i kao čovjek čija se smrt približuje ne smjede da pusti glasa. Samo razvuče usne. Janjićije se uzvali nauznačke i tamburajući nogama preko podnožnjače, kao da se ljuljuškaše na krevetu. — Dobro je smislio, pasji sin, — jedva mogade izgovoriti poduhvatajući se za rebra. — Ljepota! — A Iguman se još nada! — zahihika Prokopije kroz stisnutu šaku. — I čeka! — I uređuje! Prokopije pođe vratima i spotaknu se preko sandučeta: — Da ga vidimo! — viknu pakosno i poče provirivati. — Da ga vidimo! — svi prihvatiše kupeći se oko njega. I nagrnuvši na vrata, tiskajući se, iziđoše iz ćelije. Iguman, obučen u novu mantiju sa postavom od crvene svile, šetao je po avliji uozbiljen, uspravljen, dostojanstven, opirući se o štap koga je držao odmaknuta pred sobom i kao probajući koju bi nogu malo izmetnuo naprijed: desnu ili lijevu?... I šaputao je nešto: pripremao se zar za govor ili za zdravicu. Opremio je bio glasnike na željezničku stanicu, da ga ranije obavijeste o dolasku, te je svaki čas pogledao na kapiju i kao očekivao ih. Vaso, polupijan, stajao je ukraj crkvenih vrata, silom pokušavajući da se drži uspravljeno i blesasto se smješkajući, — obično je, u piću, smijao se ili plakao, — a oko njega, poput počasne straže, stajala su četiri gologlava seoska momka, spremni da odmah prihvate generalova konja i da mu pomognu sjahati... Kako je bio zabavljen sam sa sobom, Iguman nije ni primijetio kaluđere kad su izašli iz ćelije. Držeći ruke na  ustima i čuvajući se da ne prasnu u smijeh, gledali su ga oni nekako zlobno i osvetnički... Tek kad Prokopije, koji se jedva savlađivao, prigušeno hihiknu kroz prste, podiže on glavu i pogleda ih. — Vi ćete stati za mnom, kao svita, — reče nekako svečano ne zagledajući im više ni odijelo niti neočešljane brade. — Ne smijete pristupati sasvim blizu, nego odalje malo... na nekolika koraka... Tek opazivši oca Janjićija kao da streknu malo i nabra obrve. — A zar ti neobučen... Ti?... Zar taki da se pokažeš? — Lijepo je meni i ovako, — odgovori Janjićije preko lule i zabaci ruke na leđa. — Neka... Dok neko ispred kapije zaviteza: — Eto glasnika!... Etooo!... — Pazite!... Zvoni, Vaso!... — povika Iguman uzbuđeno i nemirno se poče osvrtati. — Zvoni!... Pazite!... U red!... Nastade čitava uzbuna. Vaso se prepade, pa ušeprtlji. Drhćućim rukama prihvati za konope. Čim povuče prvi put, otrže mu se jedan iz ruke i ošinu ga po licu. Zvona zazvoniše nekako neskladno, promuklo, kao rugajući se. Prvo je nemoćno ječalo i uzdisalo, a drugo, dok je Vaso lovio izgubljeni konop, kao da se zacenjivalo od smijeha... Momci se uskomešaše, prepirući se poluglasno i gurkajući se. Kaluđeri, pridržavajući i sakrivajući se jedan za drugoga, istupiše naprijed i počeše se tobože uređivati... — Pazite!... Oznojen i zadihan utrča glasnik u avliju. Razmahnu na široko rukama kao da će poskočiti i zamoreno viknu: — Nema generala. — Neeema? — svi začuđeno zapjevaše i svi upriješe oči u Igumana tražeći razjašnjenje. U kaluđere nenadno udari kašalj i kihanje. Iguman kao da ne ču dobro. Okrenu glavu prema glasniku, poleguti se i držeći utrubljenu šaku iza uva, zapita nestrpljivo: — Ide?  — Nema ga nikako, — ljutito odgovori glasnik i pristupi mu bliže. — Gledao sam i čekao, čekao... Nema... — Ne može biti! — okresa Iguman osorno i udari ga po bedri. — Nijesi pazio kako treba... Magarče! — Pitao sam i kondoktora i svakoga, — dobaci glasnik upornije i otvoreno ga pogleda. — I svi kažu: da niko među njima nije general... — Neeema ga?... Iguman malaksa. Nekako postiđeno obori glavu, — u kaluđere nije smio ni pogledati, — i prekrstivši ruke na novom, prazničnom pojasu, bolno uzdahnu: — Šta ćemo sad? — Da si nam ti živ i zdrav, oče Igumane, a lako ćemo, — dočeka Prokopije meko, tješeći ga i tobože iskreno učestvujući u golemoj tuzi njegovoj. — Ako se brineš zbog ručka, možemo ga mi i bez generala pojesti. Iguman opet uzdahnu i žalostivno prošišta: — Jedite!... Opirući se o štap kao kakav starac, kome je minulo i odviše godina, lagano, počivajući na svakom koraku pođe u trapezariju. Kaluđeri za njim. I Vaso htjede da ih prati i krenu s njima. Ali se zadrža blizu vrata. Ni sam ne znajući zašto udari u plač, dok se Nikola, uzvaljen nauznačke na oštrom pijesku, glasno i pakosno cerekao. Trapezarija je bila okićena i ukrašena kao o najvećem prazniku. Slike mitropolitova, igumanova i nekakva starog ktitora sa mrkajastim fesom na glavi, obrubljene debelim vijencima od bršljana i zakićene granama maslinovim, smješkale su se ljubazno na svakoga kao ponoseći se novim nakitom svojim. U vrhu, među prozorima, crvenjela se, od cvijeća izvezena, nekakva kruna, grb li, majstorski zakićen sa tri nova barjačića. Između njih, kao izniklo iz svježega kovilja, veselo svjetluca malo, srmali kandilo. Na trpezi, prekrivenoj bijelim čaršavom od domaćega beza, šarenile se četiri goleme vaze sa cvijećem, blistali se srebrni noževi i viljuške, rumenile se dugačke boce sa starim, osmogodišnjim vinom. Ubrusci, rašireni poput lepeza, stršili su iz vezenih čaša. Kupe od hljeba stidljivo se šćućurile pokraj gizdavih začinjača sa soli, zejtinom i  sirćetom, sakrivajući iza sebe sočne, razrezane limunove na malim šestoperim pliticama. Iguman, žalostivno pogledavši po stolu, nakupi obrve i zaklima glavom. I iznenada se raspali, razljuti: — General! — ciknu pomamo okrećući se kaluđerima i kao očekujući odgovor od njih. — Šta je on?... Ko mi je on?... Čudna mi čuda što nije došao!... Prrrokleti sin!... Misli, da je meni žao što ga nema?... Jok, bratac!... Vidio sam ja i krupnju gospodu, ručavao i večeravao s njima. I krupnju!... Prrrokleti sin! I ljuteći se što ništa ne govore, uzviknu zapovjednički: — Jedite!... Za inad nitkovu onome najedite se vi!... Uzmite!... Sam, odgunđavši molitvu i odmahnuvši rukama kao da blagosilja, poče da prisrkuje čorbu... Ostavi... Nalakti se o sto i, čupkajući se za bradu, glavu poduprije rukama. Melentije pogleda na Prokopija, kako se naklopio nad tanjire pa jede za trojicu. Uzima od jednog jela, od drugog, od trećeg, miješa, trpa goleme zalogaje u usta, a u vilicama mu kao da puca, lomi se nešto... I čudna, potajna mržnja, koja ga uvijek obuzimala kad pogleda na zdravo bucmasto lice Prokopijevo i na bakovski vrat njegov, i sada ovlada njime. Sa zluradošću nekom kao da je čekao: hoće li se udaviti zalogajem? I ne će li ga kaplja udariti onako sita, podnapita?... Uživao bi, čini mu se, bio bi potpuno srećan, kad bi gledao kako krklja na stolici, hropi, izdiše!... Samo da ga nadživi!... Nekoliko dana da nadživi tog jakog, zadovoljnog kaluđera!... Onako bezbrižan, vedar, misli zar da će vječito živjeti! I potajno se ruga, — tvrdo je vjerovao da se Prokopije ruga, — svakome ko je bolestan! — Koliko jede! — napošljetku izbaci glasno, gadeći se. Poput Igumana odbaci i nož i viljušku. Ništa više nije mogao okusiti. — A što ne piješ? — tiho zapita Janjićije koji je i treću ispražnjenu bocu spuštao pod sto (prazne boce nikako nije mogao gledati pred sobom) a drugom rukom prihvatio za četvrtu. — Popi čašu-dvije... Bit će ti lakše! — Neka...  I Melentijeve mutne oči čudnovato sijevnuše. Dođe mu da i on prkosi smrti, da joj se naruga. Da svakome, — naročito Prokopiju koji ga sigurno drži za kukavicu, — pokaže kako se ne boji, kako je prezire... Ohrabri se nekako, prenu se. Drhćućom rukom uze najbližu čašu, prepunjenu. Ispi. — Tako, — osokoli ga Janjićije zadovoljan i potapša po ramenu. — Tako treba! Melentije prihvati i drugu čašu. Klimnuvši glavom prema Prokopiju, presijecajući ga pogledom, viknu nekako prkosno: — Zdrav si! Prokopije, čija su usta bila pretrpana, ne odgovori. Samo uzmahnu glavom i zamumlja nešto muklo, nejasno. Zatim, otegnuvši vratom, dohvati čašu vodenjaču. Iskapi. — I ono je da pokaže kako je zdraviji od mene! — pomisli osjetljivi Melentije stisnuvši trule zube. — Poganac! I, da ne izostane za njim, da se ne oda, uze i sam vodenjaču... Nategnu... Otpi dva-tri gutljaja i strese se. — Daj mi cigar! — nestrpljivo zaiska od Janjićija, pipajući mu po džepu, tražeći. — Daj! — Nije za te cigar, — mrko mu odgovori Janjićije. — Ostavi! — Daj!... Hoću!... Dok se živi, nek se živi!... Daj!... Uzevši cigar pripali ga. Odbi nekolika dima neprestano, izazivački gledajući u Prokopija. I zakašlja se. U prsima mu škripnu nešto... Crvene pjege pojaviše se na obrazima... Oči zasuziše... — Ostavi!... Baci cigar! — uzviknu Janjićije prijekorno i udari ga po ruci. — Ne rekoh li ti? — Ne ću... Previjajući se od kašlja povuče dva-tri nova dima. Zali ih vinom. Prokopije, podnapit, bećarski se uzvali na stolici. Prebaci nogu preko noge i uze tamburu. Zategnu žice, okuša ih. I, zabacivši zamršenu kosu unatrag, promuklo zapjeva: — Šta? .. Šta? — kao prenu se Iguman uzvivši glavom i podižući se sa stolice. — Jesmo li u mehani? — Pusti, oče Igumane, — dočeka Janjićije veselo i silom ga posadi na stolicu. — Nek se čojek razveseli... Ne će, zar, uz vino pjevati: „Plaču i ridaju jegda pomišljaju smert“? — Ne smije, ne smije, ne smije, — zasikta Iguman žešće, jedva dočekavši da se na nekome iskali, osveti. — Ne dozvoljavam! I, nezadovoljan što mu protivurječe, što se odmah ne pokore, bjesomučno dreknu: — Ja sam ovdje domaćin!... Ja mogu zabraniti!... To su nepodopštine!... — Ihuhuhu! — za inad vrisnu Janjićije i snažno udari o zid praznom bocom, koja se razbi u komade. Sitna, razdrobljena parčad stakla zazvečaše po podu. — Ihuhuhu!... Udri, Prokopije, sokole i zapjevaj mi onu: — Nipošto!... Ne!... Ne dozvoljavam! — prošišta Iguman trčeći prema Prokopiju i prijeteći i glavom i stisnutim šakama... — Epitimiju ću... Kaznu... Bogohulnici!... Iznenada se izvi i Melentije. Zavideći Prokopiju na jakom, silnome glasu, zaželi da ga nadviče, natpjeva. Izmahnuvši prepunom bocom iznad glave, naprežući se iz sve snage zakriješta: I odmah pade, posrnu. Stolica jedna, najbliža, s treskom se izvrnu i on se izvali preko nje, sa opruženim rukama unaprijed. Glava, niz koju se opustio raščupan perčin, klonu kao u ubijene ptice, na usnama se zarumeniše kaplje krvi... Zastenja tužno. — Umrije! — poplašeno uzviknu Prokopije i, prevrnuvši tri stolice, pritrča da ga prihvati. — Izdahnu! Pritrčaše i ostali. Skleptaše se vičući, jadikujući... Raskopčaše mu mantiju, razgrnuše košulju pod grlom, počeše  škropiti vodom. Odnekuda istrča i Vaso sa zapaljenom svijećom, istrča i Milica sa dobrim gutljajem sirćeta u fildžanu. Koseći se i na Igumana i na ostale, podnese mu sirćet pod nos i poče ga trljati po sljepočnicama. — Kažem ja: ne puši, nije cigar za te! — vajkaše se Janjićije promuklo, pridržavajući mu glavu i lagano ga milujući po kosi. — Ne sluša, pasji sin!... Mlado pa tvrdoglavo! — Opet treba trošiti na doktore, — primijeti Iguman suvo, računajući u sebi i vrpoljeći se. — A svemu ste vi krivi... Vi... Jedva došavši sebi, Melentije otvori oči. — Pogledom poče tražiti Prokopija, paziti na njega. I, kao zgadivši se, otprsnu u stranu. — Ne ću umrijeti! — zastenja iznemoglo, iskidano. — I kad mi duša ostavi tijelo, živjet ću!... Ima ljepši svijet, bolji... Uhvati Janjićija za ruku i mucajući zapita: — Ima li drugi svijet?... Ima?... — Ima, brate, ima, — potvrdi Janjićije bolećivo, obgrlivši ga. — Sve ima... — Nema!... Nema! Lažete!... — razdraženo jeknu bolesnik. — Ništa nema... Samo crvi... Ali ne ću ja umirati, ne ću!... — I skoči da se otme, da pobjegne. — Ne treba meni drugi svijet!... I opet malaksa, zanese se. Oni ga pažljivo prihvatiše na ruke i ponesoše u njegovu ćeliju. VI. Čitava tri dana i tri noći sjedio je sam Janjićije uz bolesnoga Melentija. Nikome drugome nije dozvoljavao ni da se upleće niti da njeguje „pasjega sina“. On mu i trave uzvarivao i davao lijekove i kupovao ponude. Sa doktorom, krupnim, sipljivim debeljkom, koji je svakog drugog dana naročito iz varoši dolazio, svađao se neprestano. Doktor je, tarući zamagljene naočari i tankom maramom brišući znoj sa ćele, izričito preporučivao da se bolesniku daju što lakša jela, najviše mlijeka. A Janjićije je opet tvrdio da će on tako „od gladi umrijeti“ i uporno zahtijevao  da ga bez prestanka kljuka što jačom i masnijom hranom. I nikako se nije mogao načuditi: zašto doktor zabranjuje rakiju? Po njegovu mišljenju ona i krijepi čovjeka i liječi svaku bolest, a doktor ne da ni gutljaja jednog, ni kapi čak. Svaki put prepirali se njih dvojica. Stanu jedan prema drugome naduveni, narogušeni i prepiru se: — Ako ste vi bola doktor, — mucao je uvrijeđeni liječnik, smišljajući unaprijed svaku riječ i prežvakujući je nekako, — tak vi i lečite... Tu mene ne potrebno... — Znam i ja da tu tebe nepotrebno, — odgovara Janjićije oštro, podražavajući njegovu govoru i, zar da ga bolje razumije, miješajući poneku tursku i njemačku riječ, koju je odnekle naučio. — Ama te zovem zbog adet... Frštec? — Ho ho... Tak tak... Ja idem... — Jok!... Sabur malo, efendum  , — zadržava ga Janjićije i otima mu štap. — Sabur, stari!... Ja znam... tak znam... da je njemu lijek samo motika... Niks?... Samo motika!... Tak... Pa zašto da čojek ode gladan na oni svijet?... Niks?... Frštec?... — Jo... jo... jo... Ale tak ne ide... To ne dobro... — To musi!... Može... Ne ću ja da on sažali na me e ga nijesam nudio najljepšim jelima... Tak... Soganjdolma, japrak, červiš?... Šta veliš, stari?... Vas sogst du?... — Ne... ne... ne... Kako vi... Ne znajući kako bi rastumačio, doktor je crveneći razmahivao rukama i davao čudnovate znakove. — Tak prsa... Tu slabo... Tu... — Sakramentski stari!... Ne rozumiš ti ništa ko goveče, — zagrmi Janjićije, razdražen upornošću doktorovom...— Niks frštec... Varmi iladž za ovaki hastaluk? Jok!... Pa što mučiš bolesnika, ubio te Bog! Jedanput se toliko zaboravio, da je čak izgurao doktora. Ali se odmah i pokajao. Sustigao ga na avliji i najljubeznije pozvao natrag, časteći najljepšim duvanom.  Kad se potpuno zamorio, pozva Jevrema da ga zamijeni. Prokopiju nije vjerovao. Znao je da bi on, kroz nekoliko minuta, zaspao na stolici i da ga ni oba zvona a kamo li iznemogli glas jednog bolesnika ne bi mogli razbuditi... Preporučivši Jevremu da se strogo drži i liječničkih i njegovih, Janjićijevih, odredaba, — koje se nisu mnogo slagale s doktorskima, — prekrsti se. Prekrsti i Melentija i ode u svoju ćeliju. Melentije, koji se, gotovo uvijek, pričinjavao da spava, lijeno otvori oči i pogledavši Jevrema blago se osmjehnu. — Ode li? — šapatom zapita kao plašeći se da kogod ne čuje. — Ode. Melentije se neobično pribojavao Janjićija. Za sve vrijeme dok ga je njegovao, morao mu se pokoravati slijepo, kao što se vojnik pokorava svome oficiru. Janjićije komandovao, on slušao... Nije smio ni riječi prozboriti, ni zastenjati, ni prevrnuti se bez njegove dozvole. Makar ne osjećao gladi, morao je jesti po komandi: makar mu se ne spavalo, morao je spavati; makar nekada i ne osjećao bolova, morao je, stisnutih zuba, podnositi da ga sirćetom tare po tijelu i, znojeći se od prevelike vrućine, trpjeti zagrijane cigle pod rogama... Sad kao da mu kamen spade sa srca. — Kako si? — zapita Jevrem meko nadnoseći se nad njega i spuštajući mu ruku na čelo. — Dobro? — Dobro... Oporavljam se... — šišteći odgovori Melentije i zahvalno ga uhvati za ruku. — Sad... evo... vjerujem da ću potpuno ozdraviti. — Znao sam i ja da ćeš ozdraviti, — prihvati Jevrem življe kao da bijaše potpuno uvjeren o tome. — Bio si uobrazio neka čuda, a ovamo sve sitnice... — Ko se zla ne boji?... Ko ne zamišlja ovaku bolest gore nego je u stvari? — tiho zapita Melentije. — Sad vidim da je to bila samo obična nahlada i ništa drugo. I, kako bješe željan društva i razgovora, nalakti se na jastuk i reče ispresijecano: — A toliko sam mislio o smrti!... I strašio se... Pomisli, bolan, kako ti je kad si svijestan da te ne će biti!... Svijet će ostati kakav i jest, lijep i krasan, a tebe  biti ne će... Sunce će sjati, gora se zelenjeti, svaka travka božja mirisat će, a tebe biti ne će!... I drugi ljudi, onaki kao Prokopije, još će hodati i naslađivati se, a tebe biti ne će!... Ti ćeš nestajati, raspadati se, pretvarati se u prašinu... Ni traga od tebe ne će ostati... I tvoj nestanak značit će toliko koliko i one gusjenice što je nađeš i ubiješ na licu... Pljujemo na gusjenicu, a zar smo mi nešto krupnji?... Predahnuvši malo prinese Jevremovu ruku uz svoju. Obje poče sravnjivati i zagledati. — I mučila me misao, — nastavi lakše, — rašta sam živio?... Kome sam trebao?... Svijet je mogao biti i bez mene, ovakav kakav je, i da se nijesam rodio... Pa što me rodiše, što odgojiše?... Zato da živim, da napatim i sebe i drugoga, pa da umrem... Gusjenica, velim ti, gusjenica!... Čini mi se da je vrijeme da primim lijek, — dodade prisjetivši se. — Koliko je sati? — Jedanaest i po, — odgovori mu Jevrem gledajući na sat. — Jes’ vrijeme je... Daj mi... Eto ga, taj sa crvenom kartom na boci... Jednu kašiku! Primivši lijek primiri se malo. — Vičem na život, proklinjem ga, a drago živjeti, — reče i osmjehnu se. — Znaš da si nepotreban, suvišan... a ima li toga koji nije suvišan?... i opet ti drago živjeti... Neka se drugi muče zbog tebe, neka umiru, samo da ti živiš!... Zamisli, — dodade življe, — nekoliko puta šetajući, dolazila mi luda misao... Kao ja umro i saranili me... I dolazio odnekud Hristos, — silazio je jednom na zemlju pa zašto ne bi mogo i opet sići? — i viče: „Melentije, ustani!“... I ja ustajem i idem za njim... Ludo, je li?... A ja sam katkad i vjerovao u to i... to mi bila kao neka nada... Khi!... Zbog toga sam čitao sveto pismo po nekoliko puta. — Ne silazi više Isus bez Strašnoga Suda, — mirno odgovori Jevrem, pa uze poderanu maramu koja je ležala pokraj uzglavlja i poče mu otirati znoj sa čela. — Sad bi i on bio suvišan i, možebiti, najsuvišniji... Opet bi ga razapeli...  Melentije ga pogleda sa sažaljenjem... I namjestivši se na jastuku ugodnije, nekako veselo uzviknu: — Nego znaš šta sam još mislio!... Korio sam često sam sebe što nijesam učinio nešto krupno, veliko. Nešto zbog čega bi me spominjali... Neka tijelo truhne u zemlji a nek mi se ime spominje... I to bi mi bila kao neka utjeha... I makar što znam da nemam snage za velika djela, smišljao sam i pripremao se... I... pljunuo na sve!.. — Pljunuo? — kao začudi se Jevrem. — Ja, kad bih mogao, sve bih učinio da me i nakon smrti spominju. Melentije odmahnu rukom, ljutit što ga prekidaju. — Da te spominju?... A šta imaš od toga što će te spominjati?... I za koliko će te godina spominjati? — zapita podrugljivo. — Za krupna nekolika djela... ako ikako ima tih krupnih djela... spominjat će te dotle, dok drugi ne dođe, alal mu vjera, i ne stvori deset puta krupnja... A šta mi je to?... Nakon toga ćeš odmah polako... polako otići u zaborav... Od zaborava, od potpune smrti, nikako se ne možeš spasti, prije ili poslje... I, sa uvjerenjem čovjeka koji je mnogo o tome razmišljao, ne osjećajući koliko je nedošljedan u govoru, odlučno završi: — Nema, bolan, besmrtnosti!... I čitavi narodi nestat će i zaboravit će se a kamo li pojedini... Zato se ne brini šta će biti nakon tebe... Voli ovaj život, uživaj, radi za se, a ako možeš, i za drugog koji živi s tobom!... Oni iza nas imat će svoje ljude, bolje, silnije... I rugat će nam se nekada kao što se mi rugamo djeci i... Zamoren mnogim govorom zakašlja se, zastenja. Uzvali se nauznačke, potpuno iznemogao, i sklopi oči... Pade u neki polusan. Jevrem primače stolicu prozoru i zagleda se u noć. Široka krošnja starog, stoljetnog oraha, protkana mjesečinom, polako se njijala i kao naklanjala prema prozoru. Crni i zlatasti listovi potanko šušteći povijali se kao zgusnuti kolutovi dima. A pri samome vrhu kao veći komad rastrganog beza prelijevala mu se razrijeđena kruna u bjeličastu i otvorenoljubičastu boju. Dolje pokraj kapije šušketala je česm; negdje u kupini cvrčao cvrčak. Mlak  vjetar pomilova Jevrema po obrazu i kao da ga zadahnu mirisom nagorjelog sijena. — Phi! Okrenuvši se od prozora, spusti ruku na bedru. Napipa u džepu, tvrdo, okruglo. Zavuče ruku i izvadi. — Ogledalo! — prošapta poluglasno i nasmija se. Mala, izvezena kutija, prepuna šećerlema, sa ogledalom na poklopcu! Svidjela mu se onomadne kad je bio u varoši i odmah je kupio. Kupio da pokloni curi što ga nedavno oborila i istukla kamenjem! Otkud mu baš ona pala na pamet?... Zašto?... Ni sam ne bi znao odgovoriti. Ali čim spazio ogledalo odmah odlučio da kupi i da joj odnese... Čudna želja povukla ga da je opet vidi. Da se razgovori s njome. Kad odnese poklon, bit će zar ljubaznija. Ne će, valjda, kušati da se opet hrve i da se kamenjem nabacuje na tuđa leđa? — A i kršna je! — prošapta opet. — Silna! Kao da je i sad gleda onako zdravu, jaku. — U zategnutoj košulji kroz koju se provide nabrekle prsi, sa jedrim mišicama na kojima drhće meso, a ispod odignutih nogavica rumene se bose noge! Učini mu se da bi i sađ na nju. Da joj kao zvijer upije zube u mišicu, da i opet ujede i osjeti onaj znojav, razdražljiv miris mladog, vreloga mesa! — Uh, brate!... Kao da negdje poče mjaukati gladna i zaboravljena mačka, kao da prigušeno jauknu neko. Osluhnu. Jest, mačka. Sa strahom pogleda u Melentija: ne će li se probuditi?... Ustade i proviri kroz prozor. Sad tek jasnije raspoznade plač djetinji. Krešti, zavija, zacenjuje se. I u orahovoj krošnji kao da cvili neko. I iza česme kao da nešto pišti... Sve kao da glasno proplaka, ne bi li rasbudilo oca Melentija. — Dijete?... Čije?... I, kao prisjetivši se, udari se po čelu: — Da nije kumče? Bržebolje se izvuče, prokrade iz ćelije. Strča do kapije i, podignuvši erezu, otvori je... Minu pored česme i pođe prema prozorima osvrćući se, tražeći.  — Evo ga! — uzviknu zadovoljno, ugledav napošljetku kako se na uskom Janjićijevu prozoru bijeli i miče nešto drečeći, mjaučući. — Tu je! Nijesu smjeli ulaziti u avliju, nego ga ostavili na prozor... Brzo pristupi i pažljivo uze na ruke čitavu hrpu pelena, koje se migale i trzale. Razgrnu ih malo, pogleda... Dijete!... Mali, rumeni komad mesa, gadan, smrdljiv, sav utonuo u pelenama. Vrišti, cvili... — Šta ću sad? Zao mu da probudi neispavanog, izmorenog Janjićija... A i što će mu?... Dogovorili se bili obojica da ga smjeste i kome da ga predadu?... Ali zar su znali da će ga donijeti ovako brzo, nenadno?... Melentijeva bolest još ih zbunila te i zaboravili na njega... Niti su šta pripremali, ni obavijestili Igumana... — Iguman!... Sad se tek Jevrem zapita: a šta će on? Kako li će se raspaliti, raždžilitati!... I zar će dozvoliti da dijete, kome se ne zna ni za oca ni za mater, i jednog dana ostane u manastiru?... Nije on Janjićije pa da se ne obazire na svjetske prigovore i da pljune na sve. Ne. On se boji zlijeh jezika više nego ičega. Plaši se od svjetske povike kao od groma. A kakvi se tek moraju pronijeti glasovi o manastiru, u kome se čuva i hrani tako jedno — čudo! — Moramo za danas zbuniti Igumana, — odlučno okresa Jevrem, šetajući i razmišljajući ispod prozora, sa pelenama na rukama. — Barem... za danas... A pošlje — smislit ćemo... Napošljetku se lukavo osmjehnu. Obzirući se da kogod ne gleda, ode pred prozor Igumanov. Polako, oprezno spusti on dijete tamo. Ostavi ga. I živo, časa ne časeći i ne osvrćući se nikud, potrča. Pođe da razbudi i Vasu i Prokopija i ostale momke. Da ih odmah obavijesti o čudnom pridobitku! Nastade uzbuna, lomljava, trka. Bunovni, raščupani momci psujući upališe fenjere, svijeće, cjepanice luča. Neki dohvatiše i motke, toljage, sjekire, kao da su osjetili lopova. Pomiješaše se, sabiše u gomilu. Neobučeni, razdrljeni, bosi, sa neobičnom grajom i drekom nagrnuše na  kapiju. I, sa čudnom zlobom nekom, jurnuše prema — plijenu. Prokopije, u surim čakširama, koje mu labavo visjele o kukovima, sa raskopčanom košuljom ispod koje mu provirivala dlakava prsa, visoko odiže goruću cjepanicu iznad glave. Zaklanjajući dijete i prozor čitavim jakim tijelom, ispriječi se pred svima gord i uspravljen kao litica tvrda. Jaka i topla svjetlost padala mu po punom, bucmastom licu, zaigravala preko raščerupane brade i golemog, zamršenog perčina. Ispod nakostriješenih brkova kao da mu se rumenili čisti i svijetli zubi. — Da utvrdimo, braćo, da je dijete nađeno na Igumanovu prozoru, — uzviknu nekako svečano, kao pri leturđiji, i pogleda po svima. — To neka se zna... Da se bude na čisto... I da svaku odgovornost skinemo sa sebe. — Tako je! — svi jednoglasno zagrajaše, tiskajući se i navirući jedan na drugoga. — Da utvrdimo! — Je li muško ili žensko? — zapita neko otraga, upinjući se iz sve snage, da nadviče ostale. — I to neka se zna! — Muško je! — vatreno odgovori Prokopije kao mjereći dijete na svom širokom dlanu. Pa ponosito, da ga svi vide, odiže maloga na prsa, obgrli ga. I kao u nekom triumfu ponese manastiru. Svi, pobjednički klikćući poput ratnika sa bojnoga polja, nagnuše za njim, osvjetljujući pute, igrajući se sa svijećama i sa fenjerima. I ova čudna bakljada, kakva se još nikad i nigdje vidjela nije, kao ognjena traka jedna, pojuri prema Igumanovoj ćeliji. — Otvarajte! — zapovjednički viknu Prokopije, došavši do vrata i nestrpljivo kuckajući nogom o prag. — Brzo! Neki, bez pogovora, zapriješe i plećima i ramenima u vrata. Navališe. Otvoriše. — Šta je to? — ljutito povika Iguman, koga je neobična graja ova odavno probudila. Protežući se i zijevajući sjedio je na krevetu i baš se spremao da ustane. Sijeda, svilena brada talasala mu se po košulji, po ramenima mu se rasipali dugi bičevi rijetke kose, a brkovi mu se opustili, pali po ustima.  Svjetlost od luča zasjeni mu oči, pa nadnese ruku sa raskopčanim rukavom, koji mu se spuze do lakata, nad obrve i, posmatrajući ih, povika žešće: — Šta je? — Našlo ti se dijete, oče Igumane, — izbaci Prokopije nabusito i ispriječi se pred njim. — Evo pa ga vidi! Iguman zatrepta očima. — Dijete? — zapita začuđeno, ne razumijevajući. — Otkud? — Muško, da je, sretno i čestito! — otegnuto zapjeva Vaso čija je pustinjačka glava visoko stršila iznad ostalih i blesavo se kesila na Igumana. — Sinčina! — Ama kakvo dijete? — oštro zapita Iguman i kao da se poče pribirati. — Čije? — Ako ti ne znaš čije je, mi ne znamo, — nekako zajedljivo odgovori Prokopije i, kao pri krštenju, golo golcato dijete odiže do pod tavanicu. — Na tvome ga prozoru nađosmo, a evo, biva, i svjedoka pa nek mi ne daju lagati. — Na mom prozoru?... Tuđe dijete? — zbunjeno zapita Iguman samoga sebe. I naglo poče trljati oči kao da bi da se uvjeri: je li sve ovo san ili je java. — Šta će meni dijete? — Ko s đavolom tikve sadi, o glavu mu pucaju, — zlobno se uplete i Milica, koja je neprestano provirivala iza Vasinih leđa i bezuspješno neprestano pokušavala da se progura naprijed — Znamo i mi, da ti nije trebalo, ama šta ćeš mu sad? Iguman se skupi i zgrči. Opruži ruke prema njima, pa nekako i uvrijeđeno i kao prebacujući ciknu: — Ama ti... vi mislite... da je ono... da ja... I poplašiv se od sama sebe ne smjede do kraja dogovoriti sve što je mislio. — Ako laže koza, ne laže rog, — opet dobaci Milica koja je uvijek a naročito u svađi voljela da upotrebljava narodne poslovice. — Zaklela se zemlja raju, da se tajne sve saznaju... — Ali... I nekako žalostivno, plačevno, pravdajući se zastenja Iguman:  — Otkud meni, braćo?... Što će meni?... U mojim godinama?... Da je na prozoru oca Prokopija osvanulo osmero djece ne bih se čudio... Ali meni... — Boga mi si i ti jak i krepak, oče Igumane, — upade Prokopije živo kao želeći da ga ohrabri i povrati mu vjeru u zdravlje i snagu njegovu. — Da si nam živ i zdrav, a još se ti ne bi sakrio za kakva mladića! — Nosite!... Mičite se!... Bacite ga, sinovi zločestivi! — dreknu Iguman nenadno, kao pomaman, i poče drhtati od uzbuđenja. Svileni jorgan okliznu se niz postelju i gola, žućkasta noga ukaza se ispod njega. — U vodu bacite... Na đubre!... Bezbožnici!... Milica odgurnu Vasu i na silu prođe naprijed. Odvažno stade pokraj Prokopija: — Zar ljudsku dušu da odbacimo? — zapita otegnuto i tobože meko, a iz svake joj riječi, iz svakog slova izbija oštra žaoka. — Zar ti, duhovni otac, da tako zboriš?... Mjesto da ga zagrliš i poljubiš, počeo ga se odricati kao Petar Isusa? — Ja ga se ne odričem, — snažno zagrmi sa vrata i odjeknu kroz sobu promukao glas Janjićijev. I on se, prstima raščešljavajući bradu, pomoli na pragu, onako krupan, stasit, silan. — Kamo dijete? — oštro zapita tražeći ga pogledima. — Kad ne će niko, ja ću ga uzeti i ja ću se pobrinuti za njega! Svi se ponizno razmakoše. Napraviše mu put. — Tiiii? Iguman se lagano popridiže na krevetu i, rukama se opirući o tvrde bedrenjače, zapita oporo: — A šta ćeš ti?... — Ja ću ga uzeti, — odlučno odgovori Janjićije i pristupivši Prokopiju mirno mu oduze dijete. — I njegovati ga u manastiru? — otegnu Iguman jače. — I njegovati ga u manastiru, pasjeg sina, — inadžijski izbaci Janjićije i, da pritvrdi obećanje, udari se u prsa. Iguman stisnu zube, zažmiri: — Oče Janjićije, jesi li pri sebi? — zapita zadavljeno. — A jesi li ti pri sebi? — kao prekori ga Milica  blago, okrećući mu leđa. — Em si kriv, em još drugog grdiš... Mjesto da zahvališ, a ti... ti... Ne znajući kako bi završila, odmahnu rukama i brzo pođe iz sobe... Janjićije krenu za njom pažljivo noseći dijete i njijajući ga na rukama... Raziđoše se i ostali polagano, nerado, potpuno nezadovoljni, što se sve ovako obično svršilo... Samo Iguman osta zbunjen, utučen, jadan. Poduprt o bedrenjaču, modar u licu, sa rastvorenim ustima zablenuto je gledao za njima i samo mucao nešto... mucao samome sebi... VII. Nekoliko dana i u manastiru i u najbližem selu govorilo se samo o djetetu. Pitalo se, nagađalo: čije je, otkuda?... Spominjala se šapatom imena nekolicine poznatijih djevojaka, na koje se od prilike moglo posumnjati. Ali niko ništa nije smio ozbiljno da ustvrdi, niti da makne na svoju dušu tako tešku „potvoru“. Jedino se o Igumanu govorilo smjelije i otvorenije. Šale i pošalice sipale se i nizale na njegov račun svakoga dana. Poneki mangupi dolazili mu noću i pod prozor i, utanjiv glas, vrištali kao djeca. Muževi su, u šali, zabranjivali ženama, da se ne ispovijedaju pred Igumanom. Žene su, kikoćući, odgovarale, da će odsada tražiti samo oca Prokopija, jer da je on ipak najbolji od sviju... Počelo se čak govoriti i o nekoj pjesmi, u kojoj se na dugo pripovijeda o „starcu Igumanu“... Ali se još niko usudio nije i da je zapjeva. Momci bi, tek kroz zube, propustili poneku riječ iz nje, — i to kada ih niko ne sluša; — djevojke bi crvenile i bježale daleko, čim bi se spomenula. Vaso i Milica redovno se, svakoga jutra, svađali radi Igumana. Želeći da mu se dodvori i da se pokaže „pravi prijatelj u nevolji“ Vaso ga uvijek glasno branio, da svak čuje. Milica, kojoj bi i to bilo dovoljno pa da se digne protiv njega, imala je još nekakve svakako važne razloge, radi kojih je bila nemilosna u napadajima. Ona se, iz inada, sama ponudila Janjićiju, da bude kao neka dadilja djetetu, da ga čisti i pere. Sama ga nosila u selo i tražila ko će ga podojiti. I čim bi se Vaso usudio da samo spomene ime Igumanovo,  sva se kostriješila. Opružajući suve, košćate, slične kandžama, ruke, sa neobrezanim noktima, spremala se da juriša, da ogrebe. — S kim si onaki si, — zborila je zajedljivo, pakosno, ne povisujući glasa, kao da govori o najobičnijim stvarima. — Nijesi pošteniji od njega, čim ga braniš... A kad bih ja bila Mitropolit, obrijala bih ga... Obrijala sjekirom na panju! — Govori ti šta hoćeš, a on je svetac, — glasno je vikao Vaso, pogledajući ispod oka na Igumanovu ćeliju da vidi: sluša li ga? — Blago njemu i njegovoj duši, kad ga prava potvaraju.... Mrcinjaci! — Za zlato rđa ne prijanja niti bi potvore prionule za dobra čovjeka, — dočekuje Milica vatrenije, upotrebljujući sva sredstva, da Vasu nadbije i razoruža. — I oklen dijete?... Okle?... — Dijete je dijete, — pobija Vaso tvrdoglavo, ne popuštajući ni za dlaku. — Nije govor o djetetu nego o Igumanini!... — Oklen dijete na njegovu prozoru? — Oklen?... Bog ga dao. — Ne spominji ime božije uzalud, nesretniče!... U ovom poslu Bog nema posla... Bježi on od Igumana ko đavo od krsta! Iguman je ove i ovake razgovore slušao svaki dan. Ispočetka je bjesnio i ljutio se misleći, da će psovkama i prijetnjama sve potapkati i umiriti. Ali se prevario. Što god se više ljutio, svijet ga sve više i više ogovarao. Pošalice postajale sve oštrije i masnije. Sama Milica, — svijesna da joj baš sada ne može i ne smije napakostiti, — govorila je za deset drugih. I on se ozbiljno prepade. Uvrti u glavu da se sve diglo protiv njega, da ga ponizi i obori. I kaluđeri, i posluga, i seljaci!... Kad ga susretnu, kad ga pozdrave, svi ga gledaju zlobno i kao da se podsmjehuju. Svaki kao da pogledom pita: a šta ćemo sa djetetom?... Đavolu i to mrsko, dijete i sve!... A Janjićije ga pazi kao svoje!... Za inad!... Niko ne smije ni pomisliti, da ga sad otrgne od njega, naročito on, Iguman! Digla bi se bruka kakve nikada bilo nije. I   bruka ova ne bi se sakrila ovdje, u manastiru, ni u selu, nego bi se pročula na daleko. Došla bi, možebiti, i do novina... A šta bi tada čovjek?... Kako bi?... Kako bi?... Ništa drugo ne bi ostajalo nego da se ubije ili da bježi čak u Ameriku. Zatvori se u ćeliju i odluči, da za nekolika dana nikuda ne izlazi... A tad se, najedanput, sjeti Mitropolita. Šta će on, ako čuje?... Zar mnogi ne će jedva dočekati, da se koriste prilikom koja im se pružila i da sve opričaju Mitropolitu?... I šta tada?... Ne će li on, onako star, lakovjeran, sve povjerovati, odmah bez ispitivanja? Ne će li pozvati na odgovornost njega, Igumana?... „Oče Igumane, taki se i taki glasovi pronose o tebi... Pričaj šta je bilo?... Sramota za tvoje godine, oče Igumane!“... I šta mu tada on, Iguman, može odgovoriti?... Čime će se moći odbraniti?... Dijete, pogano dijete nađeno je zbilja na njegovu prozoru, — toliki svjedoci vidjeli su... „Podmetnuto mi iz pakosti“... „A kad si znao, da je podmetnuto iz pakosti, što mi odmah nijesi javio, oče Igumane... Što si pustio da saznam od drugih?... Tvoja je dužnost bila, da mi prvi javiš, oče Igumane“... — Nije druge, moram mu sam ispričati makar u zemlju propao od stida, — reče Iguman glasno i duboko uzdahnu. — Moram se opravdati, dok dušmani nisu ugrabili da ocrne, ubiju?... Moram... I, proklinjući i vajkajući se, poče se spremati za odlazak. I, starajući se, da ga ne primijete, pažljivo kao lupež, iskrade se iz manastira. Ubrzanim hodom krenu na stanicu... Jevrem se, međutim, sa Janjićijem neprestano dogovarao o djetetu. Jednoga jutra, očekujući Milicu, da se sa malim vrati iz sela, sjedjeli su u ćeliji, jedan prema drugome i pušeći razmišljali: šta bi sad s njime, kuda bi? — I meni su dodijah svakakvi razgovori, — izbaci Janjićije zabrinuto, — i krivo mi, što se svašta podmeće Igumanu. Ne žalim ga, pasjeg sina, jer nije zaradio da se žali... Ali mu ne treba ni podmećati u čemu nije kriv. Kad udaraš na čovjeka, udri ga s prsiju, pa ako ima snage nek se brani, a ne iza leđa... Ja... — A zar bi Iguman pustio, da dijete držimo u manastiru,   da se nijesmo ovako smeli? — zapita Jevrem tiho i, osjećajući se krivcem u ovoj stvari, kao da je želio da se sam pred sobom opravda. — Osim toga svijet se toliko okomio na Igumana, da i ne raspituje mnogo za mater djetinju... Tako se, nekako, i Smiljana izvukla iz nezgode. A njoj bi mogli nauditi, da se saznalo za nju, dok Igumanu niko nauditi ne će... Lukav je, lako će se opravdati gdje treba. — Misliš? — Sigurno. Janjićije lagano spusti glavu među ruke, podnimi se i muklo zapita: — Ama kome da damo maloga?... Ko će ga primiti?... I hoće li ga njegovati ljudski?... Ne znam ti reći zašto, — naglasi jače, — a to mi dijete nekako prionulo za srce. Gledam ga; malo, nejako, u šaku bi stalo. Ostavili ga, zbog pusta imuća, i otac i mati i sad, eto, nikoga nema ko bi se pobrinuo osim nas... I veseo, pasji sin, i razbacuje nogama ko da je u svojoj kući... Izjeo bih ga!... Pa kako da ga pustim nekome, ko ga ne će paziti! — Ja ću i tako danas malo proći kroz selo, — dočeka Jevrem mirnije, — pa ću, zar, naći kakvu ženu koja bi primila... Ako ne nađemo danas, naći ćemo o hramovskoj slavi... Ni do nje nije daleko... Pa se lijeno podiže i pođe u selo. Još juče je, kraj Melentijeve postelje — za čudo, baš je kod bolesnika koji se rastaje sa životom najviše i razmišljao o tome, — konačno odlučio da sve seoske kuće pažljivo obiđe. Ne radi djeteta da bi mu našao pomajku, nego upravo radi nje, radi djevojke iz vinograda... Od onoga dana, otkako su se, mladi i bijesni, rvali u mrginju, nikako je nije vidio. Manastiru kao da se nije ni primicala, u crkvu nije dolazila, na vinograde u kojima sad nije bilo kopača kao da potpuno zaboravila... Morala je, dakle, neprestano čamiti kod kuće, u selu. I, sigurno, nikad ni pomislila nije na njega!... Nikako... Ili ako je i pomislila, nije ga mogla po dobru pomenuti, bez podsmijeha, bez teške poruge!... Momak koga je savladala!... Koji se grčio, uvijao pod njezinim udarcima!... Slabotinja!...  Činilo mu se kao da toga časa čuje, kako ga glasno naziva slabotinjom. I krivo mu bilo, ljutio se što tako misli o njemu. Zar on slabotinja? On grđi od drugih? Ako se za čas raslabio, klonuo, nadražen vrelinom njezinom i mirisom čvrstoga mladog tijela, te ga oborila, zar da mu se vavijek ruga radi toga?... I da, možebiti, priča među drugaricama, hvališe se? Ogledalo u džepu kao da ga odavno počelo žuljiti. Nosi ga uza se toliko dana, sa nadom da će je susresti i odobrovoljiti da ga sasluša. Uzalud! Spremao se u selo da joj ga kući odnese i da se tamo opravda. Ali ga bolesni Melentije zadržavao... I Janjićije mu smetao i dijete mu smetalo... Svi mu smetali... A sve ga jače žulje: i ogledalo i misao da mu se ruga, ruga, ruga... Krupan, razdražen kudrov nečiji, ispred najbližih seoskih kuća, nasrnu na njega. Rutav, nakostriješen, okićen čičcima u prljavoj dlaci, zatrčao se preko neravne avlije, dižući prašinu snažnim zadnjim šapama. Preskoči preko oniske ograde na kojoj se sušilo nekoliko čađavih košulja. Bijesno lajući jurnu i kao da mu htjede uskočiti na vrat. Jevrem razmaknu omanjim štapom da se odbrani. Videći da ne pomaže, prihvati za kamenje i poče udarati. Pogođen u bedru kudrov podavi rep i, oštro skičeći, odšantuca za kuće... Jevrem se zadovoljno osmjehnu i nastavi put. Oko njega, na obje strane, niske kućice. Skromne, šćućurene pod slamnjim krovovima, gledaju ga, nalik na krmeljave oči, svojim nikad nečišćenim prozorima. Kao razjapljena krezuba usta zijaju rastvorena vrata. Po neka domaćica stoji pred njima, raščupana, prljava, sa mutnim očima i ispijenim licem. Blenući u njega drži u naramku polugolo dijete, mršavo i prljavo kao i ona, koje se zacenilo od plača i čupa je, grebe po obrazima. U prašini, pod nogama materi, valjaju se ostalo dvoje-troje djece. Po komšijskoj avliji čeprkaju kokoši. Oveća kvočka, u strani, pod prašnjavim dudom, leži sa raširenim krilima, a ispod njih proviruju mali, poplašeni pilići, dok joj se jedno popelo na leđa i kljucajući je u glavu nekako silno i žalostivo cijuče. Jedna svinja leži u gotovo sasušenoj lokvi kraj plota i grokće. Za plot privezana mršava kljusina, sa  oštrim ispalim kukovima, griska ostatke od sijena i lijeno mašući repom brani se od muha. — Gdje li je njezina kuća? — šapatom zapita Jevrem obzirući se na sve strane. — Ovdje ili na kraju? Da zapita koga?... Kako će?... Ne zna joj ni imena... Zbilja, nije mu ni kazala imena!... Je li?... Nije... Neko mu iza leđa zapovjednički uzviknu: — S puta! Projaha Nikola na svome sipljivom, gubavom magarcu, koji se pokunjio, opustio rovašene uši i ubrzano hodi... Nikola poderan, mrk, sav obrastao u dlaku, sa klimavom kamilavkom na glavi! Ima već nekoliko dana kako ga nestalo iz manastira, pa niti ko pitao za njega ni znao kud je otišao... Poznavši Jevrema doviknu podrugljivo: — A šta se tamo dešava, kraj hrama Gospodnjeg?... I bruka i sram vječni!... Zli će dani nastanuti i morija će se spustiti zbog grijehova vaših... Kopile je oskvrnilo kuću Gospodnju!... Gnjev i prokletstvo njegovo navuklo se nada nju ko oblak gradobitni... Agarjani!... Hulitelji! I ode, odjaha gunđajući i proklinjući, a magare mu, kusastim repom svojim, udara i sebe po butima i njega po mrkim, ranjavim nogama. Jevrem samo ustrese ramenima i ništa ne odgovori. — Aha! Učini mu se da pored jedne kućice minu nešto bijelo, razbarušeno... Jest, ona!... Poznade je... Prekovanu, očišćenu motiku prebacila preko ramena na kome visjela torba. Pošla nekuda da kopa. Bijeli pokrivač vijori joj se oko glave, treperi, leprša. Obnažene mišice rumene joj se i čvrsto meso trese se na njima. Tutnji zemlja pod njom, ugiba se. — Ona! Ugledavši ga izvi se i zastade malo. Kao da mu se nadala, očekivala ga i sad joj se, eto, nada ispunila. U očima joj zasvijetli nešto radosno, pohotljivo. Ludi Jevrem ni pomisliti mogao nije da ženska ne zaboravlja lako na prvi strastan zagrljaj muški, pa makar i nasilan bio. Osmjehnu se i, preko ramena, kao podrugljivo dobaci mu: — A svrbe li te i sad leđa, momčino?  — Da me nijesu svrbjela ne bih te se ni sjećao, — odgovori joj veselo i pozdravljajući poče mahati rukom. — A ovako vazda si mi bila na umu... — Ja sam se i postarala da me ne zaboraviš, — živo dočeka ona igrajući se motikom. — Pošteno! Jevrem izvadi ogledalo i, udešavajući prema suncu, staraše se da mu nestašni odsijev, sličan srebrnom leptiru, preleti i klizne niz obraz njezin. — Hodi da ti pokažem kako sam te se sjetio, — otegnu meko, moleći. — Šta je to? — začuđeno zapito ona i pripovrati se malo. — Kupio sam ti... Evo... U varoši... Ona lagano spusti motiku i, polaskana, nakrivi glavu prema lijevom ramenu. — I baš meni kupio? — Tebi, — odgovori Jevrem ponosito, — jer si me samo ti pobijedila... Drugi se niko, ni muško ni žensko, ne bi usudio da me obori. Ona se glasno zasmija. — Ako ćeš donositi poklone za bubotke, — okresa, — ja ću te i opet isprebijati. — Okušaj!... Hodi!... Pokazujući joj ogledalo zamoli opet: — Hodi! — Ne ću, — suvo odgovori ona i izmaknu se do pod jabuku čija je opuštena grana milovala po glavi. — Ne primakoh ti se više... Znam te kakav si... — Hoćeš li da se zakunem da te ne ću ni dodirnuti? — Ne vjerujem. — Pa kako ću ti dati ogledalo kad ne ćeš da pristupiš? — zapita on življe i htjede da joj se približi. — Baci mi ga! Jevrem se jogunasto okosi: — Psetetu se baca a čeljadi se daje... — A ti ne daj... Ne treba mi!... Zabaci motiku na rame i brzo pođe. On baci ogledalo za njom i doviknu je. Ona se ne osvrnu. Potrča da je stigne, zaustavi... Opet zastade...  — Inadžija je, — promuca poluglasno češkajući se i gledajući za njom... I, zabacivši ruke na leđa, vrati se manastiru... Došavši do Janjićijeve ćelije, kao da začu razgovor neki. Uljeze. I odmah opazi Igumana kako se kao očerupan gavran presamitio prema Janjićiju, krotak, smiren. Opire se o štap sa srebrenom jabukom i zbori blago, gotovo tepajući: — Sve sam kazao Mitropolitu i on je sve razumio... Ama sve... I lijepo mi kaže: „Ja razumijem, oče Igumane, i ne krivim nikoga... Svi ste vi čisti i nevini i ja svima vjerujem... Ali nipošto dozvoliti ne mogu da dijete ostane i dalje u manastiru... Ni-po-što, oče Igumane!... Moja je želja i moja je zapovijest da ga odmah uklonite!...“ — Ne slušam ja ni njegove želje ni njegove zapovijedi, — osorno odgovori Janjićije, sjedeći na svome krevetu i na široko razmahujući nogama. — Po njegovu računu svi smo mi pravi, a dijete je krivo!... Crv ovaj slabi, pa nekome kriv!... I ono da strada? Iguman nabravši sijede obrve podiže šištavi glas i poče oštrije: — Što Mitropolit želi, mora se ispuniti... Ja sam ovdje Iguman, ja za sve odgovaram... Postarat ću se da ga zadovoljim... — Okušaj! — prkosno odgovori Janjićije i crne široke rukave zabaci do na ramena kao da će se rvati s nekim... — Dirni u njega, ako smiješ... — U ime Mitropolitovo... — Ni u ime sedam patrijarka, oče Igumane, ja se ne pokoravam! — brzo ga prekide Janjićije i odlučno stade pred kolijevku da odmah brani, bije se. — I, za inad vama obojici, zadržat ću ga uza se, odgojit ću ga ovdje... Za inad!... Iguman se poplaši: — Ali, oče Janjićije... — Za inad vama, — dreknu Janjićije bješnje i kao da poče pjenušati, — ovog ću crva othraniti ovdje... I naučit ću ga da se svakoj sili opire, da se nikom ne pokorava!... On će mi biti odmjena!... On će moje djelo nastaviti, ovaj mali... Na strah vragam!  Bijaše pomodrio od ljutine i sa stisnutim šakama pošao prema Igumanu. A Iguman, zaklanjajući se za Jevrema i prestravljeno žmirkajući, naglo se izmaknu. VIII. Dugo je Iguman tražio Jevrema po ćelijama i po avliji, pitajući svakoga za njega, raspitujući. Napošljetku ga nadje kod poljane, ispod gaja, pod drvetom nekakvim. Sklonivši se u hladovinu, nasloniv se leđima na trulo stablo, sa prekrštenim rukama na prsima, glasno je vikao, kreštao, sokolio nekoga. — Šta radiš, sine zločestivi? — ljutito ga zapita pristupajući i brišući maramom znoj sa pervaza stare kamilavke koju je nosio u ruci. — Izmorih se tražeći te... — Liječim Vasu, — ponizno odgovori Jevrem i prekloni se do zemlje. — Prepio se noćas, pokvario želudac, pa ga liječim... Iguman nadnesavši ruku nad oči, pogleda bolje. Uzviknu od čuda... Nu tvrdoj, goloj ledini, na oštroj zagorjeloj travi oprućio se Vaso koliki je dug, otegao se kao na raspeću. Stenje, jauče, ječi iz svega glasa. Košulje nikako i nema na njemu, — leži mu u strani odbačena — pojas otpasan, čakšire niz bedre na nisko opuštene. Gotovo go golcat peče se na suncu. Sav išaran i namazan, uzduž i unakrst, medom i pekmezom. Čitavi rojevi muva, pčela, osa, kolutajući se i nesnosno zuzukajući, oblijeću, zaigravaju oko njega. Prijanjaju za tijelo, kupe se oko usta i oko očiju, bodu ga, pecaju, ujedaju. On iznemoglo pomaže kao ranjenik, uzvija glavom i razmahuje rukama. One nasrću sve žešće i sve u gušćim rojevima. A sunce peče, peče, prži... — Kuku!... Ne mogu više! — gotovo vrisne pokatkada očajno pogledajući u Jevrema i tupo škripajući krnjavim zubima. — Ne mogu!... — Još malo, sokole!... Nemoj biti žena!... Pa ćeš se izliječiti i bit ćeš lahak kao ptica. — Ama otkad ti posta doktor? — uzviknu Iguman u čudu sklapajući ruke i, ma koliko se usiljavao, nikako ne mogade da se uzdrži od smijeha. — Otkad nauči?  — Pričao sam ja Vasi da mi se i pokojni otac uvijek ovako sunčao i uvijek ozdravljao, — odgovori Jevrem nekako smireno komešajući ramenima i prenemažući se. — A i on je često prepijao i tužio se na želudac. — Dosta, dosta... Ako je i kazna, mučna je, — okresa Iguman ozbiljnije, pa strogo naredi Vasi da se podigne i da odmah ide na posao. — A imam s tobom mnogo govoriti, — izbaci tiho okrećući se Jevremu. Mignuvši mu prstom dade znak, da ide za njim. Čim su uljegli u ćeliju, Iguman zaključa vrata. Sjede na stolicu, nalakti se na sto i zamišljeno naslonivši glavu na ruke, reče poluglasno: — O Janjićiju hoću da govorim i o djetetu onome.. . Jevrem pokunjeno, kao krivac neki, obori glavu. Nemoćno opusti ruke niza se i, čupkajući se za čakšire, pažljivo slušaše. — Ne znam zašto me otac Janjićije mrzi, a ne znam što me mrze i drugi, — poče Iguman nekako sjetno, neprestano gledajući u naprašeni vrh od cipele, koja mu provirivala ispod razlepušene mantije. — Zar sam ja zao čovjek?... A zašto sam zao?... Sto hoću red?... Pa, zaboga, naučio sam na red... Dosta sam se i ja pokoravao drugima i držao se reda, koga su mi propisivali; hoću sad da se mlađi drži i mojih propisa i naredaba... I šta bi bilo od manastira, kad ne bi bilo reda u njemu?... Šta bi bilo, pitam te?... Sigurno bi propao... A ja ne ću da pod mojom upravom propane... Ne ću, ne ću, ne ću... Sitne zelenkaste oči sijevnuše kao varnice ispod golemih obrva. Mišići na desnom obrazu zaigraše mu. — Oni me nazivaju zlim i što štedim, a ja i štedim zato da sačuvam manastir da ne propane, — nastavi življe. — Ništa ne uzimam sebi... Kad umrem i ovo šta se zove moje ostat će manastiru... Ali ja ne dam, da se rasipa kao što ni nereda ne trpim... Ovo je moje djelo, ovo je moje dijete, i hoću da ga sačuvam... Ja ga, doduše, nisam sazidao, ali sam ga branio i čuvao u najtežim danima. Otac Janjićije je dobar čovjek, pošten je, ama kavgadžija i jednoumac, brate!... Manastir bi radi njega, za turskog vremena, stotinu puta zapalili Turci da nije mene bilo. On se kavžio s njima, krvio se, dočekivao ih  ubijao... Jesu li oni ubili jednog Srbina, on se starao da ubije dvojicu njihovih; jesu li zapalili jednu našu kuću, palio im je po tri po četiri čardaka... On se krvio s njima u gori, a oni se htjeli svetiti na manastiru, jer su znali, da je kaluđer... Mjesto da se sili pokori, protivio se, branio seljake, bunio... I samo sam ja, noseći mito, časteći, ulagujući se, umiljavajući odbijao sve navale i sačuvao ovaj hram božji... Ja, sokole!... Pustio bih im, neka čitavo selo zapale, neka porobe, samo da ostave manastir, ovu starodrevnu zadužbinu našu... I to ga spaslo!... To! Pa ponosito podiže glavu i pogledavši u Jevrema kresnu: — I sad da pustim da propane?... I još da pomažem njegovo propadanje podržavajući nered i raskoš?... Nipošto!... Jevrem se nikako nije mogao načuditi: zašto će mu ovoliki uvod?... I zašto Iguman baš njemu da priča o svemu?... Je li on kakav sudija, šta li je?... Pa barem da ponudi stolicu i da kaže: „sjedi, Jevreme“... Kao da je prijatno slušati makar čije priče ovako stojeći! — Otac Janjićije je pošten, ama ne trpi nikakva reda, — opet će Iguman tiho i kao da uzdahnu. — Dosta sam muke podnio s njime i ko zna koliko ću još podnijeti... Eto to prokleto dijete!... Koji ga đavo nagovori, da on uzima dijete i da ga njeguje?... Dolikuje li to njemu?... Po duši: dolikuje li? Jevrem, u zabuni, promuca nešto nejasno, nerazumljivo. — Eto vidiš?... Ni ti ne odobravaš, — živahno uzviknu Iguman i zadovoljno zaklima glavom. — Ni Mitropolit ne odobrava... I niko pametan ne će odobriti... A on se zainadio pa ga ne da i ne da... Hoće da podgoji odmjenu!... Krasna će to odmjena biti! Jevrem mučenički prevrnu očima i sav se skupi. Dodija mu toliko pričanje, zamori ga... — Hoće li svršiti jednom? — pomisli u sebi. — I hoće li prijeći na stvar, ako mu je uopće stalo da govori o kakovoj stvari?  Iguman kao da mu pogađaše misli. Zagleda mu se u lice i zlurado uspi usnama. Podsmjehnu se. — Ne boj se, brzo ću svršiti, — reče nekako zajedljivo. — Znam da v... mladi ljudi... nerado slušate nas starce... A zvao sam te upravo, — naglasi jače, — da mi pomogneš u jednom poslu... Hoćeš li? — U kakvom poslu? — zapita Jevrem razvučeno i oprezno naćuli uši. Bojao se kakve stupice. — Ti si se nekako i suviše združio sa ocem Janjićijem... Doduše ja sam, čim sam te primio, preporučio da se ne družiš s njime... Nijesi me poslušao... Pamtim ja to... Ali svejedno... Sad si drug s njime i, ako hoćeš, možeš mi pomoći... Iguman mu polako pristupi i za dva tanka prsta poduhvati ga za bradu. — Obećaj, — reče šapćući i naglašujući svako slovo. — Hoćeš li? — U čemu da pomognem? — smeteno zapita Jevrem i poče uzmicati. — Šta da učinim? — Da ga nagovoriš, da otpremi dijete iz manastira. Jevrem odlučno odgovori. — Sad, nakon Mitropolitove zabrane, ne će poslušati. — Ni tebe? — zapita Iguman strogo, ne vjerujući. — Ni mene. Iguman zaklopi jedno oko, zaškilji. Prinese kažiprst do nosa i kuckajući po njemu izbaci poluglasno: — A ti pomozi, da ukrademo. — Da ukrademo? — glasno uzviknu Jevrem i sav se previ unatrag. — Toooo? — Lakše, prokleti sine!... Lakše! — dočeka Iguman prestravljen i brzo mu poklopi usta šakom. — Ti ćeš mi pomoći? — zapita lukavo. — Hoćeš li? Jevrem se pažljivo otrže i odlučno odgovori: — Ne mogu. — Ne ćeš? — Zar ja da se dignem protiv oca Janjićija, oče Igumane? Iguman, sijevajući očima, poleguti se kao mačka kad vreba i naglasi osvetnički: — Moraš... Moraš popraviti što si pokvario.  — Pokvaario? — tiho ponovi Jevrem zadnju njegovu riječ praveći se kao da ništa ne razumije. — Jaaa? — Ti si, prokleti sine, i našao dijete i razbudio tolike ljude da bruku napraviš većom, — kresnu Iguman pakosno, podnoseći mu sve prste pod nos. — Ako si ga i našao na mom prozoru, trebao si ga ukloniti... I trebao si kazati samo meni... A ovako... Jevrem nakrivi glavu. — Zar ja imam toliko pameti da o svemu mogu razmisliti? — lagano odgovori Jevrem silom se starajući da izgledu što gluplji. — Zar sam ja znao da će se napraviti tolika galama? — Ti?... Ti nisi znao? — I Iguman se strese. — Bogohulniče! — viknu jetko. — Tako mi Boga... — Šuti, ne kuni se!... Znam te, znam! I izmičući se od njega otegnu podrugljivo: — Nijesi, zar, imao pameti ni onda, kad si napadao djevojke u vinogradima, a?... Jevremu poklecnuše noge. Malaksa. — Ja... —.... i kad si išao u selo da zagladiš sramotu ogledalom? Jevremu se i usta zasušiše. Poče da izvija i oteže vratom kao da guta nešto. Poče se štipati za bedre... — Znam ja, za sve znam, — odgovori Iguman ponosito, kuckajući se prstom po čelu. — Ja hoću reda i saznam za svakoga, ko mi taj red narušava... I samo radi te djevojke mogu te izbaciti iz manastira... Iznenada planu i poče tapkati na mjestu: — Sve ću vas izbaciti, sinovi zločestivi, koji mi kaljate ime manastiru i dajete povoda da se o njemu ružno govori!... Stotinu ću vas upropastiti, a zadužbinu ovu sačuvat ću! Jevrem je stajao smrvljen, poražen, smeten. Niti je šta odgovarao, niti je znao šta bi odgovorio... „Otkud zna?... Otkud zna?“ samo se začuđeno pitao i tupo gledao u pod preko koga se tromo prevlačila dugačka stonoga jedna... I dođe mu da zgazi, satare onu stonogu.  I da rekne Igumanu nešto drsko, uvredljivo... Da vikne, opsuje i pobjegne iz manastira, odmah, ovoga časa. — Janjićije tebi najviše vjeruje i ti bi najvještije mogao ukrasti dijete... Niko kao ti... Prepreden si pa znaš... Sad o hramovskoj slavi... — opet će Iguman mekše, potpuno zadovoljan sam sa sobom što ga je ovako pritijesnio. — Poslušaš li, svi će ti se čapkunluci oprostiti... Biraj: ili to ili iz manastira! — Ne znam... Vidjet ćemo, — suvo mu odgovori Jevrem i pribravši se malo slobodnije ga pogleda. Smislit ću!... — Smisli se... Ostaju ti četiri dana na razmišljanje, — završi Iguman pobjedonosno i uzev ga za rame lagano izgura pred ćeliju. — Smisli... Izišav u hodnik Jevrem se poplašeno poče osvrtati: nije li ga ko opazio? I ako nije ništa pouzdano obećao ni predao se, osjećao se ipak kao izdajnik neki već i zbog toga što je pustio Igumana da mu onake ponude stavlja, što ga ikako i slušao. I bi mu lakše što u hodniku nikoga nije bilo, što niko nije mogao ništa čuti ni prekoriti ga. — Trebao sam se zasmijati, narugati, u lice mu pljunuti, — šapnu pogruženo, češkajući se. — Neka vidi s kim ima posla!... Sjeti se i svog razgovora sa djevojkom iz vinograda i prijetnje Igumanove. — Otkud zna?... Otkud zna? — opet se zapita i poče razmišljati. — Ko je vidio?... Ko je slušao?... Da nije ona pričala? Ili kakva drugarica?... Ili Nikola?... Ko je? Pođe prema Janjićijevoj ćeliji i opet zastade. Treba li da mu sad ispriča čitav razgovor ovaj i da se ispovjedi?... Nipošto... Uzbunit će se, dignut će graju, pa učiniti gore... — Neka! Pa stisnu šaku i kresnu osvetnički: — Lijepo, oče Igumane!... Obojica ćemo u krađu... Sjutra ćeš saznati za plan... Sjutra!... Vidjet ćemo ko će kome doskočiti! Okrenuvši se, svrati u Melentijevu ćeliju.  — Njega ćemo i tako naskoro izgubiti, — prošapta otvarajući vrata, — pa da se barem još nagledam jadnika! Melentije, sav utonuo u jastucima i pokrivačima, ležao je nauznačke, sa zavaljenom glavom. Disao je teško. Po žutim upalim obrazima, između čestih mrkajastih pjega, kao da se rasplele tanke plavičaste žilice i širile se, rastezale sve do debelih modrica ispod očiju. Po čelu, ispod ovlažene kose čiji se bičevi lijepili na sljepočnicama izbijale mu krupne kaplje znoja. Nos se utanjio, zašiljio, rasklopljene usne zasušile se, poblijedjele. Oči mu napola zatvorene. Ispod nesastavljenih trepavica jasno se providi mutna, zamagljena bjelina i čudno se stakli... Miris lijekova i težak zadah samrtnikov udariše Jevremu u glavu. Zanese se kao u nesvjestici i neoprezno jače prilupnu vratima. — Lakše, — šapnu Janjićije, koji je poguren sjedio iznad glave bolesnikove i ovlaženom maramom lagano razgonio muve. — Zaspao je... — Zar i sad kod njega? — zapita Jevrem začuđeno i pristupi mu na prstima. — Zar... — Pssst... Ne ću ga, zar, ostaviti sama? Melentije kao da im je čuo razgovor. Promeškolji se, otvori oči... Pogleda na Jevrema i ne poznade ga odmah... On se nadnese nad postelju i tiho zapita: — Kako si?... — Dobro, — isprekidano, s mukom odgovori Melentije i iznemoglo zastenja... Sad me ništa ne boli... — Spavaj, spavaj!... Ne ćemo te buniti... Melentije poćuta. Mršavom rukom pipaše oko sebe, prikupljaše prljavi čaršaf. Namršti se i opet zastenje, jeknuvši: — Opet zvone! — Niko ne zvoni, — odgovori mu Janjićije mirno, izmahujući maramom. — Pričinja ti se... — Pričinja? I bolno pogledav na Jevrema zapita: — Hoćeš li sa mnom? — Kuda? — otegnu Jevrem meko pa mu polako namjesti pokrivač koji se bijaše spustio i pogladi ga po kosi.  — U Primorje... Čim se pridignem, idem ti u Primorje... Da se odmorim... Sklopi oči... Prsi mu se nadimale cvileći; jabučica pod grlom nemirno šetala gori doli. Muva jedna spusti mu se na oko, u krmeljaču, kao da bi da ga ispije, iscijedi. — Zvoni... zvoni... — prošišta uznemireno, lomeći se. — Čujete li?... Utrnite tu svijeću!... Utrnite!... — Nema svijeće, — opet progovori Janjićije i tužno zaklima glavom prema Jevremu, kao da veli: blizu je kra. O kakvoj svijeći zboriš?... Melentije se smiri. Opet zavali glavu i kao da se osmjehnu na Jevrema. — A dolazila mi i Janja, — protepa mucajući. — Čista, bijela... Prekrivena svilenim prekrivačem... „Ne gledaj me“, veli, „ružna sam“... A na prsima joj cvijeće, moje cvijeće. Trzajući se i nekako hropeći završi: — Zove me... Zove... — Izlazi!... Ne zagovaraj ga! — oštro podviknu Janjićije i snažno odgurnu Jevrema. — Idi! Jevrem posluša. Izađe. Krenu prema kapiji i susrete se sa Prokopijom. Sav razbarušen, mokar. Bio je neobično zadovoljan: nosio je punu torbicu ribe, koju je sam ulovio. Bucmasto, rumeno lice svijetlilo mu se, oko debelih usana igrao osmijeh. On potapša Jevrema po pleću, izbaci pokrupnju šalu na račun neke puštenice i glasno zarza. Jevrem ne odgovori. Ispade kroz kapiju i sjede kod česme, na oveći kamen. IX. Široka manastirska avlija poče se pomalo pretvarati u čaršiju. Stigoše, skleptaše se gotovo u isto doba, sa raznih strana: pretrge sa prepunim sanducima, torbari sa torbom na ramenu i debelom toljagom u ruci, mehandžije sa bocama i buradima, limunadžije, škutori sa širokom zembiljom o vratu i snopom baštuna na leđima, Cigani... I odmah prihvatiše za posao... Počeše čistiti, uređivati, namještati. Razbacaše po putu gomile motaka, kolaca, dasaka,  konopa. Prekriše zidove čergama i starim ćilimima. Zakrčiše prolaze robom i sitnarijama nekakvim... Trčkajući, svađajući se kopali su, izbacivali zemlju, sadili motke, prekivali, prevezivali konopce. Na jednoj strani dvojica gotovo da se pobiju oko parčeta konopa prepirući se: čija je svojina. Na drugoj strani gologlav brkajlija psuje i pita: ko mu je ukrao čekić?... Ispred kapije gotovo glasno kuka i zapomaže neko zbog izgubljenog magarca. Jedan ćoravi Ciganin, sa uvezanom glavom, podnapio se ranije i pjeva iz svega glas; ukraj crkvenih vrata dreči izgrebano šegrče koga je majstor istukao i svakome se žali i pravda. Uz zveket klepetuša na rastovarenim konjima koji vrišteći i rzajući češu se jedan o drugoga, ujedaju se, uz ćurlikanje dipala ispod staroga oraha, uz klepet čekića i struganje testera, nicali su dućančići jedan za drugim, redali se uski, mali, tijesni, sa krovovima od mušeme, sa prozorima bez stakala, sa širokim vratima bez kanata! Kao maleni barjačići počeše se vijati na njima rupci, pojasevi, košulje, marame. Oko vrata šarenili se sanduci i zembilje sa voćem, limunovima, narančama. Pred mehane iznesoše i stolove, proste, rasklimane, sa izmašćenim stolicama i krivonogim klupama. Oko kavana namjestiše prazne sanduke sa polomljenim poklopcima. Dok se, na jednoj strani, još jednako vikalo, svađalo, radilo, na drugoj se komšije već sprijateljile. Počeli razgovarati. Škutor sa snopom baštuna preko leđa zasio pred mehanom i laska mehandžiji, u nadi da će ga ponuditi čašicom rakije. Limunadžija ponizno moli kavedžiju za dozvolu da se sutra može smjestiti uz njegov dućan, uvjeravajući ga, da mu ništa smetati ne će niti konkurisati. Dvojica hamala dijele zaradu. Već su četiri puta nasrtali jedan na drugoga sa stisnutim šakama i četiri puta častili jedan drugoga sa čašom vina. Kaluđeri se nikako nisu ni javljali na avliji. Iguman, sjedeći u svojoj ćeliji, naplaćivao je kirije za zemljište na kome su podignuti dućani. Neprestano se pogađao sa dućandžijama. Ucjenjivao ih drsko i bezobzirno, želeći da iskoristi priliku i da izvuče što može više... Janjićije, sa djetetom na krilu, čuvao je bolesnog Melentija. Prokopije je mirno potkresivao ražnje za pecivo i, oštreći nože,  spremao se da kolje ovnove. Jevrem je bio otišao u varoš da pokupuje nekakvih stvari... Samo se Vaso neumorno motao između dućana. Na sve je, tobože, pazio, nadziravao. Videći kako Iguman ucjenjuje, guli dućandžije, mislio je da i on mora makar nešto ućariti. Zato je i postavio sam sebe za nekog čuvara reda i poretka. Onako visok, ispravljen, — glava mu, kao na kolac nabijena, visoko je stršila iznad krovova dućanskih, — zalazio je, obilazio svuda. Stavljao i primjedbe, prijetio. Mehandžiji je napomenuo da su stolovi na putu i tražio da ih ukloni. Nakon kraće prepirke i nakon ispijene polulitrenjače ipak se uvjerio da je „sve kako treba“... Kod jednoga bakala naišao je na „nezrele“ jabuke. Za čudo: nakon jednog običnog rukovanja sve odmah sazreše... Zamjerao je svima i svi ga, na lijep način, uvjeriše da je sve dobro. Samo jedan kasapin, divlji i neobuzdani, uvjerio ga je na nekakav svoj, kasapski način. Vaso je smiren i pokunjen otišao od njega, češkajući se po neobično zarumenjenom obrazu koji ga bridio i potajno uzdišući. Praćeni podvicima i pošalicama stigoše i prosjaci. Neki u gomilama, a neki osamljeni. Nikola, kao ponosni vojskovođa, nekako pobjedonosno dojaha na svome magarcu koji je veselo skakutao. Sjahavši odmah se uputi zvonima da svoj dolazak oglasi... Dva slijepca, lagano, tabajući za svojim vođama, grdili su jedan drugoga i častili sa svakakvim nazivim; luda Ilinka, okićena žitom i kaduljom, sa vijencem od lozovine na glavi, nosila je zamotuljak od krpa na rukama i pjevala žalostive uspavanke koje se pjevaju djetetu uz kolijevku; hromi Šćepan veselo je izmahivao poderanom kapom iznad glave a drvena mu noga ujednačeno tuče po tvrdoj cesti. Neki išli skromno, pokunjeno, prikupljajući dronjke oko sebe i prikrivajući golotinju; neki glasno čitali molitve, popijevali... Nagrnuvši u avliju odmah se počeše svađati oko mjesta. Znalo se, obično, svačije mjesto pred crkvom; tu se zasjedne i traži milostinja od bogomoljaca. Ali se redovno, svakog praznika, mnogi otimali za tuđa, bolja mjesta. Radi toga redovno dolazilo do kavge i inada. Novajlije su, obično, gonili dalje, čak pred kapiju, a ni to nije moglo proći bez inada... Bosi, odrpani, prljavi, komešali se ispred crkvenih  vrata, unoseći jedan drugom u lice nečiste, izgrebane šake, prijeteći štakama i štapovima. I jedini je Nikola bio u stanju da ih razvadi, umiri. Pazeći da ništa ne izgubi od svog autoriteta, sa odlučnošću jednog pravog starješine, svršivši svoje molitvanje on se ispriječi pred njima i podvikne strogo, zapovjednički: — Na koljena pred hramom Gospodnjim, nikogovići!... Hoćete li da vas prokune i gurne u ad vječni, gdje će vam đavoli ognjenim grabljama meso čerupati?... Kako se ne stidite pred krstom časnim i pred dverima osveštanim?... Agarjani!... Dušegubi!... I svakome je ukazivao na mjesto, oštro, proklinjući. I svi se pokoravali, povlačili režeći i gunđajući. Sutradan u zoru ponovo zabrujaše zvona. Nekako življe, veselije. Treperavi, meki zvuci, puni toplote i mirisa, zasuti nježnim, plavkastim cvijećem koje se pregrštima krunilo sa precvjetalih grana, rasipali se kroz bjeličastu sumaglicu iznad gajeva i livada i tiho su zamirali dolje nad rijekom, u mladim vrbama i topolama, iznemoglo zujeći, kao zamorena pčela, između vlažnoga lišća. Na poziv njihov žurili su se prema manastiru seljaci i seljanke, iz bližih i daljih sela. Praznično obučeni. U čistom bijelom ruhu, sa rukovetima ružmarina za pojasom, sa dunjama i narančama u rukama, sa pretrpanim torbama o ramenu! Pored njih, grajući skakutala djeca, umivena, sa očešljanom kosom, koja se gotovo stakli od zejtina, i gegala se poneka baba sa šakom tamjana u marami i jeftinom voštanicom u ruci. Zamirisa avlija jakim i oštrim mirisom, kada je napuniše oni. Miris tamjana i peciva na ražnju, koji se dosad razlijevali iz plavičastog dima, kao da se potpuno izgubiše. Zene, ljubeći se i pozdravljajući, krenuše prema crkvi u kojoj se već služila jutrenja. Neke se načičkaše oko dućančića. Muški odmah zasjedoše po dugim klupama ispred mehana i po rasklimanim sanducima ispred kafana... Dućandžije, opazivši seljake, uzvrpoljiše se. Živo, osvrćući se na sve strane, počeše pokazivati robu, vikati, hvaliti. Hvatali su mušterije za ruke, za ramena, lovili ih. Silom ih opasivali pojasevima, gurali im u njedra — mladim  snašama naročito — marame, ogrtali ih šalovima, šaleći se, uvijajući, lažući. Škutori su mirno i pažljivo obilazili oko pojedinih grupa. Vječito nepovjerljivi, u strahu da ne budu pokradeni, pokazivali su stvar po stvar: ogledalo, nožice, duvankutije, novčanike, ne dopuštajući nikome da sam nešto uzme i zagleda. Limunadžija, oznojen, bjesomučno je drečao, nudeći limunad; grlati kasapi vikali: „vruće meesooo“; alvedžija, zacenuv se, preporučivao alvu. A razigrana zvona sve veselije zvonila, klepetuše kloparale, negdje u blizini pištala tanka zurla i tužno cičalo promuklo ćemane nečije... Kroz svijetli i topli vazduh, visoko iznad širokih talasa gomile, koji se sa nekim podmuklim mumlanjem i šumorom lijeno njijali i povijali, odliježu i razliježu se bezbrojni povici, vrisci, usklici, lomljava... Kao da i sure klisure i plava nebesa i crvene doline ciče, praznuju, vesele se!... Jevrem, vrativ se iz varoši, ranije se izvukao iz ćelije i pomiješao se među svijet. Išao kroz gomile gurajući se, tiskajući. Obilazio oko crkve, zastajao pred dućanima, slušao razgovore. Dva prijatelja, sjedeći za jednim stolom, časte jedan drugoga i tuže se na slabu godinu, na rđav rod. Osuđuju mlađi naraštaj kako se odmetnuo od vjere i zakona. Psuju šumara što im ni ciglog suharka ne da pokupiti u carskoj šumi. Žale se na skupotinju i težak život... Tuže se i ispijaju — osmi litar!... Nekakvo momče hvališe se kako može punih sto oka nositi na sebi „dva debela sahata“. Čika: ko će se s njime porvati... Gomila žena zbila se, stisla, pa sve gaču kao vrane. Ljubeći se po nekoliko puta, laskaju jedna drugoj, hvale se uzajamno i kude sve ostale koje se tu zadesile nisu... Jevrem, ni sam ne znajući zašto, htjede se umiješati u razgovor, našaliti se. Ali se naskoro okrenu i podje jednoj grupi gdje se momci nadskakivali... Zbacivši sa sebe i kape i džemadane i pojaseve, zatrčavali se izdaljega narogušeni kao jarčevi. Skakali su sa pika jedan za drugim vrišteći, uzvikujući, prepirući se. Željan da i sam okuša sreću, Jevrem se poče žurno otpasivati i pripremati se za skakanje. Poče izuvati i obuću. A tada istom opazi kako se približuju nekolike djevojke. Uhvativši se za ruke i oslanjajući se jedna o drugu  prolazile su zajedno, probijale se, gurale kroz zbijene redove svjetine. Glasno su podvriskivale i cičale kad bi ih neko, ko zna s koje strane, nenadno uštinuo ili poškakljao... Poznade među njima djevojku iz vinograda. Onako zdrava, jedra, čista i bijela isticala se između sviju kao krupna probrana ruža u lijepoj kiti cvijeća. I nešto kao da ga gurnu, neodoljivo povuče prema njoj. Probi se kroz gomilu i zapriječi joj put. — A evo kaluđera! — jače uzviknu ona opazivši ga. I veselo se smijući ukaza drugaricama na njega. — Kaluđer, koji presreta djevojke po putu i koji im poklanja ogledala! — Zar to on? — razuzdano zagraja cijela kita djevojaka. Sve se, gačući, skleptaše oko njega. — Ih, kakav je! Jevrem se zbuni, porumeni. Dakle u istinu pričala je o njemu svima i svakome, hvalila se! Nije ni čudo što je Iguman saznao!... Nekako osvetnički sijevnu očima prema njoj i kao da bješe spreman da ponovo navali, da je napane. — Nijesam ja kaluđer, — odgovori osorno i htjede da ih ostavi. — Ako tražite Prokopija, eno ga u crkvi! — Hahaha... Zar nijesi obećao da ćeš se zakaluđeriti? — uporno dočeka ona i zadrža ga za rukav. — A ko se vjenčava za manastir ne trebaju mu djevojke. Pogleda je, — pa se zasmija i on. — A taka bi mi djevojka trebala! — izbaci obješenjački i brzo je štipnu za podvoljak. — I kaluđeri tako vole... Svjetina, u motljanju, pritijesni ih, pribi jedno uz drugo, potisnu. Osjeti toplinu njezina tijela. Miris kalopera sa prsiju joj kao da ga opi... Zadrhta... Uhvati je za ruku i stište iz sve snage. — Đavole! — gotovo vrisnu ona i naglo se otrže. — Pun si bijesa! — A ti si puna vatre! Djevojke ga počeše tapšati po ramenu, sokoliti ga. — Treba da častiš što smo je doveli, kad ti je toliko draga! — uzviknu jedna obijesno, dražeći i nju i njega. — Časti nas! — graknuše i ostale, hvatajući ga ispod pazuha. — Hajde!  — Da častim?... Čime? I, pogledavši na nju, zapita življe: — I tebe da častim? — I mene, — odgovori ona živo i udari ga kaloperom po licu. — Kad si mi dao ogledalo, — ona pokaza na njedra gdje je zar čuvala ogledalo, — treba sad i da častiš... — Šta?... Našla ogledalo i čuva ga! — pomisli srećni Jevrem i kao da htjede podskočiti od radosti. Dakle nije mu se rugala kad je pričala o njemu?... Nije ga ismijevala?... Jadi je znali, a da joj se nije svidio, zar bi nosila ogledalo uza se?... — Da častim čime god hoćete! — viknu oduševljeno i sve ih povuče za sobom. — Alve, limunade, šećerlema!... Svega uzmite!... Birajte!... Ne žalite!... Počeše dolaziti i varošani. Neko ih opazi i obavijesti Igumana. On bržebolje prihvati štap iz prikrajka, ostavi ćeliju i ubrzanim korakom, gurajući polupijane seljake s puta i proklinjući ih, pođe da dočeka. Ukrutivši se pored kapije uspravljen, neobično važan i ozbiljan, propuštao je po redu sve goste ispred sebe. Pozdravljao ih onako, kako to kome i priliči. Grupu kukurijekom okićenih zanatlija, koji u novom prvi put obučenom odijelu sa tamburama pod pazuhom i bočicama rakije u džepovima, prvi nagrnuše javljajući mu se, otpozdravi suvo, sa jednim običnim: „Bog vas pomogao...“ Trojici kancelista, koji redovno u godini izvedu čitave porodice na izlet i redovno se u polovici puta opiju, klimnu lagano glavom. Na gomilu žena i ljudi što su, pretovareni, nosili na sebi goleme zavežljaje prepune pita, peksimeta, hladnih kokošiju, ribe, — ne htjede ni pogledati. Sa četvoricom poznatih i kabastih gazda rukova se. Ljubazno se upita za zdravlje, žene im blagoslovi, dozvolivši da mu poljube obje ruke. Jedva! — napošljetku zadovoljno izbaci i radosno zatrese glavom... Opazi kako iznad zgusnute gomile jedne između bezbrojnih crvenih fesova, kapa, šubara, promiče i probija se kicoški nakrivljen, bjeličast šešir kotarskog predstojnika. Opazi kako se blizu, odmah do njega, vijori i povija golemo zeleno pero na širokom šeširu milostive mu gospođe... I, zaboravljajući na ostale, na krupne i  sitne, svom snagom navrije kroz gomilu. Naprijed udešavajući kako će mu osmijeh biti što pitomiji, podje im u susret. — Milo mi je... Milo mi je, — zapjeva primičući se i pružajući ruke prema njima kao da će ih oboje, naročito gospođu, istopiti u čvrstom zagrljaju. — Čast... Čast... Čast... — zamuca nekako smeteno, vrpoljeći se, rukujući i klanjajući neprestano. — Izvolite... Izvolite... Izvolite... Sam pođe pred njima da im put prokrči. Neprestano se osvrćući i neprestano vičući „izvolite“, nemilice je udarao ili laktovima ili štapom svakoga ko mu smetao. Čak se usudio da gurne i neizbježne žandare, osorne i nabusite, čije se oštre bajonete visoko stršeći nad stotinama glava blistale i odsijevale prema suncu kao dvije duge suze. Izgledalo je kao da je i sam predstojnik bio iznenađen ovolikom ljubaznošću i da mu ni malo prijatno nije bila. Zazvoniše zvona, oglasiše početak leturđije. Iz crkve promuklo zagrmi snažni i muški glas Janjićijev, — koji je maloprije došao iz ćelije zaključav maloga u njoj, — i neskladno, piskutljivo pojanje dječije odgovori mu. Miris tamjana probi kroz uska vrata i razli se nad gomilom skrušenih bogomoljaka, koje se počeše krstiti i preklanjati... I dućandžije zastadoše za čas i prekrstiše se, na brzu ruku tek radi običaja. Odmah nastaviše posao i ne obzirući se više na crkvu pogađahu se s mušterijama, cjenjkahu. Kao natječući se s njima, zagrajaše i prosjaci nesnosno, kreštajući. Bogoradili su, preklinjali, popijevali, pružajući ruke, podmećući kape i tražeći milostinju od svakoga. Kasapi, već prilično promukli, još neumorno nudili „vruće mesooo“ ; alvedžija zacenjujući se hvalio alvu... U jednom kraju avlije bijaše nastala tučnjava. Po sreći, brzo se svršila. Nekakav starac, živ, okretan, kočoperan, sa razbijenom glavom i ulijepljenim obrvama od usirene krvi, pravdao se sa pogurenim trbonjom, koji mu ovećom čašom razbio glavu i još jednako prijetio. Prepirući se, sjedoše pred mehanu i domalo časteći jedan drugoga kao da se nagodiše. Vaso je danas zaboravio i dućandžije i kaluđere, pa  čak i crkvu. Otišao je u gaj, medju varošane i združio se, sprijateljio s njima. Oni se u omanjim grupama razuzurili i razmjestili između borova, u hladovini. Zasjeli po ćilimima što ih donijeli sa sobom i, udarajući uz tambure i popijevajući, jedu, piju, časte se. Ispražnjene, porazbijane boce, kosti od kokošiju, komadi hljeba i pite valjaju se unaokolo po travi. Anterije, fermeni, pojasevi, što ih sa sebe zbacili da im je „hladnije“, leže u gomilama iza njih, nabacani jedni na drugo, iskušljani. Seoska paščad, režući i ujedajući, otimaju se oko ostataka jela. Vesela, razuzdana djeca, napola razdjevena, sa drekom i vriskom trče, gone se, pentraju uz drveta. Neka se okupila i oko lude Ilinke, koja gotovo kroz plač moli da joj ne razbude njezino dijete. Gledajući ih razdragane i zadovoljne i Vaso se blesavo smješkao, pa smjerno pristupao čas jednoj čas drugoj grupi. Klanjao se svakome, pitao se za zdravlje. Kad bi ga ponudili pitom ili vinom, ko nećkao se. Izgovarao se kako je slab, kako „ne pije“, ali, bojeći se da mu ne povjeruju, brzo je pružao ruku i halapljivo prihvatao čašu. I, kao interesujući se bojom vina, zagledao je prema suncu. Pogledao i naglo iskapljivao, redovno napominjući svakoj grupi kako boljega vina „nikada okusio“ nije i kako bi moglo čak i carsku trpezu začiniti. Po svršenoj leturđiji i Prokopije se umiješa u svjetinu. Naravno, odmah se nađe među ženama. Kao stari znanac i prijatelj pozdravljao se s njima, šalio, tapšući čas jednu čas drugu po gojnim plećima i po ramenima. Interesujući se zar za domaći bez mnogima je pipao nove košulje na čvrstim mišicama i nabreklim prsima; zagledao ih, hvalio. Uzgred je primao poklone: čarape, marame, košulje što ih one šile i udešavale naročito za kaluđere, da poklone o hramovskoj slavi. Vaso je jedanput, sasvim tačno, napomenuo, kako svi kaluđeri zajedno ne dobiju ni izbliza toliko poklona koliko sam Prokopije. Tako se i danas jedna gomila rublja izdizala pred njim. Dvoje odrpane djece morali su u dva u tri puta da ga odnose u ćeliju. Ugledav Jevrema među djevojkama, sa tri mu prsta dobaci poljubac. — Ašikuješ? — zapita obješenjački. — Ašikujem, — veselo odgovori Jevrem dijeleći bez  prestanka sitne šećerleme oko sebe i zalažući sočnim kriškama naranče svoju silnu, jaku djevojku iz vinograda. Jedno beskrajno dugačko i promuklo Mnogaja ljeta mrtvački žalostivno odjeknu iz manastirske trapezarije i otegnu se iznad svjetine. I Jevrem i Prokopije osvrnuše se i pogledaše tamo. — Iguman gađa zdravicom gospodina prestojnika a možebiti i prestojnikovicu, — pakosno izbaci Prokopije i, kao u šali, snažno obuhvati najbližu snašu oko pojasa. — Plaha gospoja! Iguman se, zaista, častio u trapezariji i sa predstojnikom, i gospođom, i sa nekolicinom okrupnjih gazda, koji se češće sjećali manastira. Zasukavši rukave, kao podmlađen sam je optrčavao oko stola. Točio je vino, birao ljepše zalogaje, nudio. Sam je i zdravice držao, — a volio je u svakoj svečanoj prilici da tuče goste zdravicama i neobično se ponosio time, — i koliko je god gostiju bilo, svakome je morao da očati njegovu porciju. Svakome je izmišljao nebivale zasluge i svakoga toliko uzdizao, da se mnogi prepadoše od svoje veličine. Neki su čak i bježali iza stola, da se spasu od njegove ljubaznosti; oni su kašnje tvrdili, da ima ljudi čija se ljubaznost teže podnosi, nego nečija grubost... Kad je pozvao goste da „pogledaju kolo“, svi olakšano odahnuše kao da su maločas tucali kamen. Predstojnik prvi prihvati predlog objeručke; gospođa mu kao da se zanese od radosti što će vidjeti tu „divnu narodnu igru“... Svi navališe na vrata kao da se bojali, da se Iguman kako ne predomisli i opet ih zadrži. Primakoše se stolu gdje se kupili i zapisivali prilozi za manastir. Zastadoše malo. Nekoliko njih, što se u strani okupili, stali su više radi toga da vide koliko će ko priložiti nego li sami da prilože. Jedan gazda sa zlatnim zubom, — pakosnici govore da je izvadio zdrav zub samo da ga može zamijeniti zlatnim, — zapita Igumana: štampaju li se imena priložnika? Dobivši povoljan odgovor blaženo se osmjehnu, — naravno zbog zuba, — prignječi bradom glatko izbrijani podvoljak, i sa mukom i nategom izvadi iz njedara pupavi novčanik, nabiven bankama. Zatim,  da svak lijepo može vidjeti, uze između dva prsta plavičastu stotinjarku i ponosito je spusti na sto, pogledujući ispod oka: gledaju li ga i čude li se?... Spustiše priloge još dvojica-trojica, dok se ostali sa predstojnikom na čelu izmakoše naprijed. Njih je više interesovalo kako se, uz oštre povike zatalasane gomile, hrvu dva čuvena hrvača, nose se. Oba se zacrvenjeli, zapjenušali. Kape im spale s glava, znojave košulje na leđima popucale, šalvare se opustile. Tvrdi gušterovi na golim mišicama nabrekli, naduli se; prsti se duboko zarili u tijela; kosti kao da škripe, pucaju. Na pijesku, pod nogama im, napravljen čitav vršaj; petama izrovana zemlja crni se na dva mjesta. Povijaju se, omahuju, izvrću, stenjući i zamoreno dahćući. Jednome se i krv otvorila iz nosa te curi na mokru košulju, a ne će da se preda, da popusti. I dok svjetina viče, sokoli, prepire se, oni se jednako nose, zainađeno, nemilosno, a zemlja im ječi pod nogama, šišti, a mlade kosti škripe i puckaju... — Prostaci!... Neznalice!... Oprostite im što uživaju u tome, — šapnu Iguman predstojniku i, laktovima se probijajući kroz gomilu, povede ga naprijed... Oko njih, sa obje strane, bogoradili su prosjaci, vikale dućandžije, podvriskivali opijeni momci, cičale prignječene žene i djevojke, plakala djeca. Sve vrelo, komešalo se, šumjelo. Žandarske bajonete visoko se svijetlile iznad golemih perčina; nečija čutura blizu mehana kao da je skakala po pognutim glavama... — Raspustilo se kolo, — šapnu predstojnik došavši do mjesta, gdje je malo prije igralo kolo. Momci i djevojke oznojeni, zadihani, hladeći se širokim maramama i hvatajući se za ruke, zbijali se sada, kupili oko užurbanog limunadžije, hitali prema mehanama. Nečija zurla, u blizini, još i sada je zaglušno pištala, a napukli bubanj sipljivo kloparao... U silnoj stisci kao da neko povuče Igumana za mantiju. Umalo ne posrnu. Uhvativši se za predstojnikovo rame održa se nekako i začepivši uši rukama zavapi: — Graja!... Graja!... Graja!... Okud im, sinovima zločestivim, tolika zvoncad i klepetuše?... I kako  ne promuknu pjevajući i vičući?... O Bože!... Zašto stvori prostotu?... Tek u sumrak, pošto se svjetina počela razilaziti, rastao se Jevrem sa svojom djevojkom iz vinograda. Sad joj znao i ime. Mara se zvala. Znao je da ima mater, nikoga više nego mater. I bio je veseo, zadovoljan. Nije, doduše, ni časa nasamo razgovarao s njom; nije joj kazivao ni da je voli, — s time kao da ni sam još nije bio sasvim na čisto, — niti pitao: voli li ona njega?... Nije uzdisao ni prenemagao se prema njoj. Razgovarali su o najobičnijim stvarima, opričavali najneznatnije doživljaje, šalili se, prepirali. I ni jednome nije bilo dugo vrijeme, niko se nije potužio na dosadu. Šta više, kad se približi čas rastajanja i on i ona začudiše se kratkoći dana... Rukujući se i stežući još se pomalo zadržavali, još imali da kažu nešto jedno drugome. — Kršna je, nema fajde! — otegnuto izbaci kroz zube ulazeći u ćeliju. Baš jedra cura, žalostan ti sam za njom!... Neko kao da prigušeno ciknu kad prekorači preko praga. Zastade. Pogleda i spazi oca Janjićija kako se savio na krevecu i pjevušeći cupka maloga na krilu. Nedaleko od njega, u ćošku, pribijena uza zid stisla se Smiljana i postiđeno zaklanja lice rukom. — A zar si ti? — zapita slobodnije poznavši Jevrema pa sa nekim strahopoštovanjem pristupi, da se pozdravi s njime. — Ja mišljah da je kogođ drugi... Prepadoh se... — Došla da vidiš maloga? — meko zapita Jevrem i naglo otrže ruku, koju je htjela poljubiti. — Da ga vidim, — nekako smeteno odgovori ona i obori oči. — Nijesam mogla srcu odoljeti... — Zdrav je, fala Bogu!... Ne brini se! — dočeka Jevrem življe i, da se dodvori, pomilova dijete po obrazu. — Bojim se samo, da ga Iguman kakogod ne opremi iz manastira, — dodade mekše i krišom namignu na Janjićija... — Hehe... Bojim se i ja da ga ne ukrade, — dočeka Janjićije muklo i brže zacupka nogom. — Hehe... — A ko zna... možebit da ću i ja, — zamuca Smiljana  lomeći prste i snebivajući se. — Možebiti... Stari se razbolio onomadne, pa... Učini joj se grješno što želi smrt starome radi djeteta. Odmahnu rukom. — Kako Bog da! Pa uze maloga sa krila Janjićijeva i odiže. Privi ga na prsi, snažno obgrli uzbuđeno drhćući, i poljubi, poljubi u oba obraza, dva puta, tri puta, vatreno i nekako halapljivo. Naglo ga spusti na krevet i pobježe iz sobe. — Ona se nada, da će Stari umrijeti, — reče Janjićije meko, gledajući za njom i kao žaleći je. — Jadnica!... Kao da ne zna, da se on svake godine po dvaput razboli i vavijek ozdravi... Zajednički položiše dijete na dušečić i utrnuše svijeću. Legoše obojica. Negdje ispred ponoći iziđe Iguman iz svoje ćelije. Lagano, starajući se da ga niko ne čuje i ne opazi, krenu prema Janjićijevoj... Jevrem, koji je toliko zatezao i nećkao se napošljetku je pristao da ukrade i preda mu dijete krišom, po noći. Iguman je već smislio i način kako i kuda će ga opremiti, da se nikada više i ne vrati u manastir. Sav srećan što će se napošljetku oprostiti goleme bijede pristupi ćeliji i poče osluhivati. — Ništa se ne čuje, — prošapta tiho zaustavljajući i dah. — Da me ne prevari prokleti sin? — zapita sam sebe. I odmah, da se utješi, ubrza sa odgovorom. — Ne smije. Zna on da ja ne prijetim džaba! Prođe dva tri puta po hodniku, nemiran, nestrpljiv. Opet se zaustavi i osluhnu. — Čuje se... čuje, — prošapta zadovoljno. — Šušti nešto... U sobi se čuo lak i mekan šušanj kao da neko premeće gomilu haljina. Zatim kao da neko poče oprezno tabati, hodati. Nešto klepnu kao da se prevrnu svijećnjak... Iguman se strese. — Pazi, nesretniče! — otegnu šapatom i ako je znao da Jevrem ne može čuti. — Pazi! Začu se lako kloparanje oko vrata, kao kad miš nagriza dasku. Kanat se lagano odškrinu. Dugoljasta Jevremova  glava, raščerupana i kao prestravljena, proviri iza njega. — Jesi li tu, oče Igumane? — šapatom zapita. — Tu sam... Pssst!... Lakše! — Pazi!... On je krhka sna, pa se može probuditi. — Psssst... Dijete proplaka. Jevrem kao da se prepade, pa ušeprtlji... Brzo ga poče pružati Igumanu i nuditi, Iguman se nekako zbuni, pomete. U isti mah i kao da htjede prihvatiti maloga i zapušiti mu usta. — A šta to, Iskarioti? — strahovito zagrmi iznenada promukli glas Janjićijev i teška ruka njegova spusti se na rame Jevremovo. — Šta to hoćete? Jevrem se zanjija, poklecnu. Sa djetetom na rukama posrnu, zgrči se i otkotrlja u stranu jauknuvši iz svega glasa. Janjićije, riknuvši kao razdražen bik, teškim kasapskim nožem izmahnu iznad glave i naturi se za Igumanom... Skoči Iguman sav van sebe, — pomamno odbacujući i kamilavku i papuče. U zabuni svrnu na avliju, među dućane. Za njim se natisnuo Janjićije kao orlušina, pa kao da ne dodiruje zemlju. Samo što huče i razmahuje nožem!... Općeraše se oko dućančića jednog, koji im bio najbliži. Iguman napošljetku, kao da pribra, prikupi svu snagu. Razmahnuvši rukom đipi poput zeca i uskoči u ćeliju. Posrćući i teturajući zatvori vrata. Janjićije strašno opsovavši nešto zasiječe nožem po njima, pa se povrati. Zatekao je Jevrema kako je pao po krevetu i previja se od smijeha. I, čudnovato, ugledavši ga tako i on odbaci nož i glasno se zasmija. X. Uzalud su mnogi tražili i dozivali Igumana. Nikako nije htio da izađe iz ćelije. Niti je izlazio ni koga puštao sebi. Kad bi osluhnuli čuli su samo kako stenje, ječi i kako se prevrće po postelji. Svi su se pitali: šta mu je?... Niko nije znao odgovoriti... Mnogi su, doduše, čuli nekakvu graju noćas, ali ko bi mogao i pomisliti da se ta graja digla upravo zbog oca Igumana? Još kad se znalo,  da se rijetko koja slava završi bez huke ili tučnjave i, ako niko drugi, a ono pijani Vaso izazvat će je i zametnuti!... Jedini Jevrem nije se mnogo raspitivao o Igumanu, niti se brinuo za njega. On je danas izgledao nekako tužan i pogružen. Svi su već čuli kako ga je otac Janjićije, — ko zna zašto, — istjerao noćas iz svoje ćelije. On se sad starao, da oni i povjeruju u to što su čuli... — Kako li je danas sve pusto! — tiho prošapta gledajući oko sebe i zabrinuto zastajući kod mjesta, gdje je juče častio Maru. — Kako je neobično bez nje! Nekolika radina razvaljivali su dućane, rušili ih. Opet smetale po putu gomile dasaka, konopa, kolaca; majstori se i sada svađali i prepirali. Ali ga njihova svađa nije više interesovala. Nije se htio ni osvrnuti na njih. Samo je gledao unaokolo po prljavoj, zanečišćenoj avliji i kao tražio nešto... Čitave hrpe kora od naranče, jabuka, ljuske od oraha, zgnječeno i svelo cvijeće, polomljene kutije i ogledala, razbijena staklad, valjali se svuda, zapinjali za noge. Ispod cipele mu, na mjestu gdje je stao, izviruje prelomljeno pero kaloper; za nogavicu od čakšira prionula jedna ćelava grana ruzmarina. — Ima li ijedan njezin cvijet?... Je li njoj štogod palo? Ali kako će pogoditi: koje je njezin cvijet?... Može li ga poznati?... Kad ga stisne u ruci, hoće li biti uvjeren da je baš on bio na njezinim prsima?  Lagano se odmače i pođe kapiji... Šta će da radi ovdje?... A ona, čini mu se, juče je spominjala kako će ići na rijeku da pere haljine, sa jaranicama?... Možebiti su već i stigle tamo?... Peru, šale se, zabavljaju!... Odluči da pođe na rijeku. Nekoliko veselih kiridžija, koji su u zakovanim sanducima gonili neprodanu robu, išli su zagrljeni pored svojih sitih i sporih konja. Obređujući se naizmjence sa čuturama prepunim rakije i pucketajući bičevima popijevali su iz svega grla. Za njima su žurno kaskala trojica dućandžija sa debelim štapovima u ruci i ispražnjenim torbama na leđima. Razgovarali se o jučeranjem danu, hvalisali. Opazivši Jevrema svi zaćutaše. Lanjske se godine, slučajno, isto tako hvalisali pred nekim, pa Iguman čuo i ove im  godine povisio kiriju. Sad su bili pažljiviji. Nisu željeli da im kirija i do godine poskoči. A Jevrem ih ni slušao nije. On je išao razvučeno, gegajući se, zastavši ponekad da novom maramom otare znoj sa čela ili da pritegne svezu na cipeli. Dva Cigančeta, goli, prljavi, iskrsnuše pred njega iza jednog grma. Počeše optrkujući i uskakujući mu na bedre, da mole, bogorade za koji sekser... Pokuša da ih odbije psovkom i prijetnjama. Uzalud!... Najzad baci petak obojici i krenu življe, praćen pogrdama i kletvama njihovim... Kad se, nakon nekoliko koračaja, osvrnuo, vidio je kako se oba uhvatili za kike. Najsvesrdnije se tuku i čerupaju radi njegova poklona. Primičući se rijeci uspori hod. Pričini mu se kao da odnekuda čuje smijeh, kikot, klepet neki. Pogleda na lišće visokih topola koje je treperilo i lepršalo se u suncu kao srebrni snijeg. I kao da nešto i otuda zakikota! Vrbovo šiblje koje se povijalo po vodi kao da se treslo od smijeha, a u vlažnom mu lišću nešto neumorno klepeće, klepeće... — To su one! — otegnu zadovoljno, nabijajući kapu na čelo. I poče smišljati kako da ih iznenadi i prepane. Privuče se vrbama i proviri kroz šiblje. Blista se i svijetli široko i mirno ogledalo rijeke, obrubljeno zgusnutim zelenilom, modreći se po osijenčenim krajevima. Čitavi naviljci šiblja i treperavog lišća plivaju, vijugaju se kao pijavice po glatkoj površini i gnjure, tonu, zaigravaju ispod nje. Po sitnoj mrkajastoj pržini, po strani, širila se tri četiri mokra čaršafa, čisti i bijeli kao razbačeno perj; po obližnjim granama visjele nekolike košulje, gaće, marame. Iz njih se još cijedila voda i lagano kapala za vrat jednoj djevojci, koja se sa obnaženim rukama sve do ramena, previla preko ovećeg kamena, prekrila ga rubljem i mlati debelom pratljačom po njemu. Skvašena košulja prionula joj za oble, pune kukove i, zategnuvši, dobija boju mesa; čitav struk ispod jeleka izgleda kao go. Nedaleko od nje sa zagrnutim nogavicama do koljena, zagazile dvije plahe jaranice u rijeku. Ogledajući se u vodi, smijući se svojim nogama koje su se tamo nekako produžile i prelomile, prskajući jedna drugu, peru nekakve haljinice i trgaju ih. Ostale — četiri ih na broju, — sa užagrenim očima.  razgrnutim njedrima kao da samo besposliče. Klepeću pratljačama po vodi, guraju se i bacaju se kamenjem prema koncu na kome je otac Prokopije pažljivo pričvrstio udicu željne da mu rasplaše ribe... Prokopije je sjedio u strani na podvijenoj i iskušljanoj mantiji, grohotom se smijao i prijetio im, tobože korio. Dva puta čak, zar da ih prepane, i ustajao je, hvatao ih oko struka i, uživajući u njihovu cičanju, bacao na pržinu. — A gdje je ona? — tiho zapita Jevrem nadnoseći ruku nad oči i pogledajući bolje. — Da se nije sakrila gdjegođ? I, vješto podražavajući glasu Igumanovu, nekako ljutito podviknu: . — A šta tu radiš, sine zločestivi? Djevojke vrisnuše. Rukama pokrivajući gola prsa potrčaše da se sakriju, sklone. Prokopije streknu i zanijemi. Blesasto pogleda iznad sebe u granje, zdrpi mantiju i u jednom momačkom skoku, preleti čak do topola. Dade se u bijeg. — Stani, oče Prokopije! Stani! — viknu Jevrem za njim i potrča da ga sustigne. — Ja sam... Prokopije ne posluša. Pogurio se, skupio i smeteno bježi ispod topola, ne obzirući se. A mantija se vuče za njim, zapinje za šiblje i kida. — Stani, čovječe!... Kud ćeš? Prokopije kao prenuvši se stade. Preplašen i umoran osvrnu se. Ugleda Jevrema. — Kamo Iguman? — zapita dahćući i gledajući ga uzvjereno. — Kakav Iguman? — kao začudi se Jevrem. — Nema ga ovdje... — Ama glas... njegov glas... — Samo sam se malo našalio s tobom. Djevojke proviriše kroz šiblje i lagano se počeše izvlačiti. Okupiše se oko Prokopija tapšući rukama, rugajući se. Jedna ga čupnu za bradu i snažno uštinu za obra; druga mu skide kamilavku i ustaknu je sebi na glavu. Umirivši se nekako on se i opet vrati obali. I Jevrem i djevojke za njim.  — A ti došao zbog Mare? — zapita jedna đavolasto nakrivivši glavu i opet prihvatajući za rublje, a bistra joj se voda u tankim mlazevima slijeva niz oštre laktove. — Nas se, doista, nijesi zaželio. — A gdje je ona? — zapita Jevrem živo i poče se osvrtati. Kao da se nadao da će izbiti odnekuda i javiti mu se. — Mati je zadržala kod kuće... Slutila zar da ćeš i ti doći na vodu, — veselo odgovori djevojka. — Mati? — zapita Jevrem začuđeno. — Zar zna? — Ona se zdogovara sa Igumanom, — izbaci djevojka jače i poče rastresati haljinu. — Zato je i zovemo Igumanijom. Jevrem zaćuta. Obori glavu i pogleda kako se spori talasi razbijaju o jedre joj, rumene noge, zapljuskuju ih, a laki mjehurovi izlijeću ispod pratljača i vrte se, vrte i okreću oko nje. Miris vode, vlažnoga lišća i opranog rublja kao da ga osvježi malo. Rastvori usta i ubrza disanje. — Šta ima Iguman s njome? — zapita samoga sebe čupkajući se za male tanke brčiće. — I rašta se miješa u tudje stvari? Prokopije, uvidjevši da danas ne će uloviti ništa, lako se podiže. Skupi mantiju pod pazuho i podje. Pozva i Jevrema. — E baš si me uplašio, lopove jedan! — reče mu prijekorno, čim su odmakli od djevojaka. — Mišljah: evo nesreće!... Nije mi drago ni u snu da ga snijem, a kamo li na javi da me u onakom društvu uhvati, mantiju li mu njegovu! — Bogme ga se sad i ja pribojavam, — dočeka Jevrem razvučeno, zabaciv ruke na leđa. — Zbog Janjićija počeo je mrziti i mene. — Nije zbog Janjićija, — kratko odgovori Prokopije sa puno uvjerenja. — Nego zbog koga? — Zbog Mare. Jevrema kao da poče žuljiti nešto pod pazuhom. Popravi koparan. — Zbog Mare? — zapita kao uzgred da ne bi Prokopije primijetio kako se čudi i koliko se interesuje.  Prokopije potvrdi glavom. — Zbog nje ćeš naskoro ostaviti manastir, — dodade ozbiljnije. — Ama šta ima Iguman s Marom? — zapita gotovo blesasto. — On bi te istjerao i prije, — dočeka Prokopije mekše, — ali nije smio zbog Janjićija... A njemu ne smije ništa... Ni Mitropolit mu ne smije ništa, jer... jer ga narod voli... — Pa? — Pa je najprije htio da te zavadi sa Janjićijem, — osmjehnu se Prokopije i pogleda ga preko ramena. — Zato je i želio da baš ti ukradeš dijete... Tako bi, mislio je, i kutarisao se djeteta i izazvao oca Janjićija da te izbaci iz manastira... Jevrem zanijemi. Išao je pored Prokopija oborene glave i kao razmišljao o nečemu. U stvari nije mislio ništa. Toliko je bio iznenađen i poražen da nije ni mogao misliti. Prokopije kao da se sažali na njega. Spusti mu ruku na rame i blago zapita: — A ti ništa pobliže ne znaš o Mari? — Ne znam, — šapatom odgovori Jevrem. — Šta mi je ona pa da se raspitujem? — Pa ti i ne znaš ništa, — kresnu Prokopije oštrije i lako ga odgurnu. — Njojzi je, bolan, Iguman kao neki tutor... Kad joj otac umirao, zovnuo njega da ga ispovjedi i preporučio mu da se stara o njoj... I ženi, Marinoj materi, naredio da u svemu sluša Igumana. Jevrem, pažljivo ga slušajući, zapita nestrpljivo: — I?... — I Iguman se tobože i brinuo o njoj dok je bila dijete, — nastavi Prokopije i lijeno prebaci mantiju pod drugo pazuho. — A kad je porasla on joj našao i mladoženju, nekakva svoga bratića... Polakomio se na imuće, pa hoće da mu ga bratić dobije... Sve svoje što ima on će ostaviti manastiru, a bratić nek živi na ženinim glamnjama! Jevrem ga uhvati za ruku i silom zaustavi. — I ona ga voli? — zapita vatreno. — Voli li?...  — Ko će voljeti onog smetenjaka! — prezrivo izbaci Prokopije i opljunu u stranu. — Sitan je, kržljav, u džep li stao... Smeten, spleten... Kad se sastane s njome, govori o bezu, o pređi, o pletivu... Ko žena! — I mati će je silom udati? — opet uzviknu Jevrem a već ne može da sakrije koliko je uzbuđen. Prokopije uspi usnama. — Mati sluša Igumana... Dobra, stara žena koja hoće da ispuni zavjet domaćinov. — Što Iguman rekne, ona odobrava. I osvrnuvši se: ne sluša li tko, pristupi Jevremu i reče poluglasno: — Nemoj misliti da on i juče nije našao ko će te pratiti i da ne zna za tvoje razgovore sa djevojkama. Zato joj i poručio materi da je ne pušta na rijeku... Zato nije ni došla... — Poganov! — uzviknu Jevrem razdraženo. — Osvetit ću mu se osim ako ne umrem. — Ne će dati da se osvetiš, — naglasi Prokopije povjerljivo. — Kroz koji dan protjerat će te iz manastira. Vjeruj mi!... —Vidjet ćemo, — okresa Jevrem prkosno a oči mu zlobno sijevnuše. — Nijesam ja rđa pa da se tako pustim. I zaćutaše obojica. Išli su lagano, priljubljeni jedan uz drugoga, kidajući lišće sa grana koje im smetale na putu i gnječeći ga među prstima. Sve je unaokolo bilo mirno i tiho. Jasno se moglo čuti kako im zagrijani pijesak hršti pod nogama. Približivši se manastiru, obojica opaziše kako im usplahireni Vaso hita u susret. Razmahujući rukama oko sebe i ugibajući se ide, klati se kao na štulama. Izdaljega daje nekakve znakove i zove. — Trči! Trči! — viknu ispresijecano i oca Prokopija nekako prijekorno pogleda. — Tražimo te!... Trči! — Šta je? — zapita Prokopije uzbuđeno i odmah, kao po komandi, potrča. — Zbori! — Umro otac Melentije! — Umro? — Umro... Bog da mu dušu prosti... Zovu: da ga opremite.  Jevrem se odavna nadao ovakome glasu. Ne začudi se niti uznemiri. Ne htjede ni potrčati za njima, ni što pripitati. Spusti se na kamen pored česme i zamisli se. — Šta li će biti ako me Iguman još danas izbaci? — neveselo zapita sam sebe i spustivši ruke u krilo, zalomi prstima. — Ako još danas rekne: napolje. Ne ću imati vremena ni da što smislim, ni da se pripremim na borbu s njime... A baš bih volio da mu pokažem ko sam i šta umijem... Bez pomoći oca Janjićija! — Pa se udari po koljenu i očajno zašišta: — Ali ako sad odmah izbaci?... Kud ću?... Šta ću?... Opet zar po starom putu, na stare patnje? Pošto se smrklo podiže se i krenu ćeliji oca Melentija... Kroz avliju se vrzala tri četiri poslužitelja, užurbani, smeteni, i nosili nešto, raščišćavali. Šaptali su međusobno kao da se boje da koga ne razbude. Luda Ilinka, u hrpi dronjaka, lutala je naokolo, njijala dijete na rukama poluglasno pjevajući. Nekakav pijani majstor oprućio se pored crkvenog praga, mrmolji kroz san i prigušeno hrče, šišti. Jevrem se polako, kao strahujući da ga ne opaze, provuče u ćeliju. Zastade pokraj vrata. Pogleda. Na hromom, dugačkom stolu koga su prekrili crnom, voskom pokapanom čohom, na razguljenoj asuri, ležao je otac Melentije. Opružen, sav umotan u svoju suru mantiju, sa crnim epitrahiljem niz prsa, sa crnom kamilavkom na glavi. Ispijeno, žuto i svelo lice prekrili su vazduhom; samo stidljivo provirivala nekolika biča kose i jedna polovica raščešljane crne brade. U mršavim rukama, prekrštenim na prsima, drži evanđelje, staro i izlomljeno, i krupne žute brojanice koje se spustile niz mantiju. Iznad glave mu pred ovećom, u srebro okovanom, ikonom, koja neobično odudara od tolike crnine i neobično se blista, gore sitno praskajući, usađene u dva teška svijećnjaka, nekolike voštanice. Tanki im plamenovi povijaju se, lelujaju, raskošno rasipljući blijede i drhtave odsijeve po zidu, po podu, po mantiji pokojnikovoj, a rastopljeni vosak slijeva se u dugim zlatastim mlazevima i kaplje po čohi. Kroz voštanice providi se i svijetli novi epitrahilj Prokopijev  crni se bujna brada, i rumeni bucmasto lice njegovo. Nekako neprirodno uozbiljen oborio oči i poluglasno mumlajući čita evanđelje, dok Vaso, iz prikrajka, gologlav, skrušen, držeći kadionicu u ruci poluglasno otpijeva, krsti se i klanja prema njemu. — Smiri se i on, — tiho prošapta Milica koja je neprestano čistila pod i polako prikupljala nekakve razbacane artijice. — Jadnik! I, makar što ga za života nemilosrdno grdila i neprestano se prepirala s njime, dodade meko: — A bio je dobar ko dobar dan... Bolji i pošteniji od sviju... Volio me ko majku svoju, a ja njega ko sina rođenog... I pristupivši pokojniku poljubi ga u mantiju. — Pokoj ti lijepoj duši!... Jevrem je dugo stajao nijem, pogružen, neveseo. Miličino prenemaganje učini mu se i lažno i neiskreno... Dođe mu da je odgurne od pokojnika. I iznenada kao da ga gurnu neko i sam pristupi odru i nakloni se. Prekrstivši se cjeliva evanđelje. Nešto kao da ga, ne zna ni sam kako, steže u grlu, oči mu se odjednom navodniše i u njemu se javi neki neodoljivi osjećaj razmekšalosti. Jedva se uzdrža da ne brizne u plač. Rašta?... Kako? Ni sam ne bi znao kazati... Oca Melentija niti je volio mnogo ni mnogo drugovao s njime. Pa opet... Žao mu čovjeka. Jadnog, sićušnog čovjeka koji kao da je bio potpuno suvišan na ovome svijetu! Čiju je polovicu života ispunjavao jedan jediti krupnji doživljaj, a drugu pričanja i razmišljanja o njemu!... I ipak je žalio za takim životom!... Imao smjelosti da pomišlja i na velika djela!... I bojao se smrti, bježao od nje, otimao se!... — I niko da ga oplače, niko da zažali za njim, — opet prošapta Milica kao pogađajući mu misli. — Bez oca, bez matere, bez ikoga rođenog leži ovdje... — A zar mu nije svedno: plakao neko ili ne plakao? — otegnu Jevrem tiho kao odgovarajući samom sebi.— Sitni ljudi, koji nemaju toliko duševne snage da žive sami, bez čopora, boje se da i smrt dočekaju bez desetine djece,  rođaka, prijatelja... Misle, zar, da će im biti lakši rastanak sa svijetom uz vrisak i naricaljke?... — Jadnik!... Jadnik!... — zamoreno huknu Milica i zavrti glavom. — Ko će mu na grob doći?... Ko mu svijeću pripaliti?... Prokopije, ražljućen, uzviknu glasnije: — Milosti božija carstva nebesnago... ako hoćete da se razgovarate izlazite napolje!... i ostavlenije grjehov jego u Hrista besmertnago carja i Boga našego prosim... — Podaj Gospodi!... Izlazi! — zapjeva i Vaso prema Milici i poprijeti prstom. Janjićije stupi u sobu i pođe da zamijeni Prokopija. Ne govoreći ništa, ne osvrćući se, spusti golemu ruku svoju na ruku Melentijevu. Držaše je dugo. Odsijev voštanice zaigra mu na bradi, kliznu preko mrkog lica i zadrhta među obrvama. I svima se učini kao da se smješka starac, onako, kako se smješkaju svetitelji na trulom, starom ikonostasu. I svi se začudiše. — Stari se đavo ni smrti ne boji! — dočeka Milica pakosno povlačeći se na leđa i izlazeći iz sobe. — Toliko puta gledo joj u lišce, tražio je, rugo joj se, pa je evo i sad zaziva, smije se... Jevrem je, prekrštenih ruka, sa divljenjem i čudnom pobožnošću gledao u Janjićija. Kao u ikonu kakvu. I nikada mu se bolji, ni pitomiji, ni silniji učinio nije! XI. Dok su ostali pošljednji put opojavali i saranjivali Melentija, u gaju pod mladim borovima, kuda je najčešće hodio, Nikola je sam samcat neprestano zvonio, ne umarajući se, ne malaksavajući. Tek kad je čuo kako promukli glasovi ubrzano završiše i pošljednje „Vječnaja pamjat“, izmaknu se i ispusti konope iz ruka. Prekrsti se nekoliko puta metanišući na oštrom šljunku. I bijući čelom o prag crkveni svečano otegnu: — Ješče molimsja o upokojeniji duši usopšago raba božija Melentija i o ježe prostitisja jemu vsjakomu pregrješeniju, volnomu že i nevolnomu... Pa se naglo ispravi i raširivši ruke okrenu se ćelijama.  — Blago tebi, oče Melentije, i blago tvojoj duši, — uzviknu u čudnom nekom zanosu, — e ćeš vidjeti carstvo Gospodnje... I zapitat će te Gospod za hram svoj: „a kako je u hramu mojemu, oče Melentije?...“ A ti mu reci otvoreno: „zlo, Gospode!... Slabo se spominje ime tvoje i slabo se počituju zapovijedi tvoje... Nema više ugodnika tvojih da se mole i dan i noć i da umiru za vjeru hristijansku... Agarjani se nastanili u domu tvojemu“... I pomoli se, oče Melentije, za nas grješne pred Gospodom. — Hajdemo u ćeliju oca Janjićija — pozva ga Vaso, laskajući i prolazeći mu iza leđa. — Hajde da popijemo koju u pokoj duše oca Melentija... — Proklete usne koje se danas dotakle čaše, — suvo odgovori Nikola i odmaknu se od Vase. — Prokleto sjeme svačije koje se opije danas! — Pusti ga, — oštro dobaci Prokopije, koji je, prebacivši i epitrahilj i odeždu preko ramena, gotovo trčao prema Janjićijevoj ćeliji. — Ako on ne će rakije mi, bogme, hoćemo... Ja sam odista ožednio. Mala, tijesna ćelija Janjićijeva brzo se napuni. U vrhu, pokraj prozora, na omanjoj tronožnici, sjedio je on, Janjićije. Razbacio noge na široko i držao maloga na krilu. Škakljio ga je bradom, štipkao za rumene obraščiće, tobože udarao ga po golim nogama i rukama... A kad se dijete zasmije i počne se nogetati i tegliti ga za bradu, zasmije se i on. Odignuvši ga na dlanu ponosito ga pokazivao svima... Nedaleko od njega, na kratkom krevetu sjedio je Prokopije sa punom čašom u ruci. Polako, kao probajući, prisrkivao je rakiju. Pored njega i niže njega sjedio je Vaso sa još trojicom seljaka. Između njih kao da još bijaše ponajugledniji starac sa perčinom. Ispočetka su gotovo svi ćutali. Pijuckali su nekako krišom kao stideći se jedan od drugoga. Prokopije je često pogledao na vrata. Pričinjalo mu se jednako kao da će, iznebuha, otac Melentije iskrsnuti odnekuda i pristupiti im. Vaso se češkao neprestano se pitajući: ko je uzeo prsten sa pokojnikove ruke, Milica ili Janjićije?... I zavidio im oboma... Jevrem je očekivao kad će ga Iguman pozvati i narediti mu da seli iz manastira... Starac sa  perčinom razmišljao je: hoće li ih Janjićije ponuditi i kakvim jelima ili će se čitava daća razminuti na samoj rakiji? — Ispijajte, ljudi! Što ne pijete? — uzviknu Janjićije jače hoteći da zapodjene razgovor. Pa i sam uze svoju vodenjaču, — on je samo vodenjačom i pio, — i odiže je. — Ko se prestavio Bog mu dušu postavio u carstvo nebesko a ostatku život i zdravlje. Zdravi ste! — Bog te živio! Svi iskapiše. Prokopije se uhvati za bradu i potegnuv iz sve snage zahvalno izbaci: — Hvala ti, oče Janjićije, te nas pozva na ovako dobru rakiju, da spomenemo pokojnika i da mu poželimo mir vječni. — Hvala ti, — zapjeva i starac sa perčinom i nespretno se pokloni. — Doduše to je bila dužnost oca Igumana, — opet će Prokopije žešće, — ali on žali rakiju makar i za svog u Hristu brata... Kapi jedne ne da, mantiju li mu njegovu. — Kuku onome ko njega dvori, — prošapta Vaso mučenički i poplašeno pogleda prema vratima: ne čuje li ga Iguman?... Prokopije ispi još jednu čašu i snažnom rukom udari po stolu. — Dok je bolovao samo ga je dvaput obišao, — reče, — a zdravu kravu obilazi po tri puta na dan... Preminuo je i nije ga htio mrtva cjelivati... Samo u crkvu došao da ga opoje... ništa više... — Kad tako pošteno govoriš, ispit ću jednu u tvoje zdravlje, — dobaci starac s perčinom, uvijek tražeći povoda da može popiti još koju čašicu. — Živio! — Živio! Opet iskapiše. — Pošto si platio ovu rakijetinu, oče Janjićije? — zapita Vaso otegnuto i zamlacka jezikom. — Kad se pije, cijena se ne pita, — muklo odgovori Janjićije. — Ako nije skupa ja bih, da oprostiš, nategao bocom, — obrazloži Vaso mekše umiljavajući se. — Čaše  male pa se nikad napiti. A kakva mi je to daća ako se čojek ne napije? Prokopije svuče mantiju. Gurnuvši je pod glavu uzvali se na krevetu. — Tako je, Vaso, tako je! — odobri živo, tapšući ga po pleću. — Ni Kraljević Marko nije pio iz čaša... I jedan i drugi nategnuše bocom. — A ja ću vas i čašom natpiti, — izazivački uzviknu Janjićije gladeći se po bradi. — Da kušamo? — Kušat ćemo! Jevrem, koji je rakiju nerado pio, izvuče se iz ćelije. Izađe na avliju Opazi ludu Ilinku kako obilazi oko crkve kroz zube pjevajući. Približi joj se. — Spava li mali? — zapita tiho, šapatom, tobože pazeći da ga ne probudi. — Spava, — šapatom odgovori i ona. — Evo. — Da nije gladan? — Nije... Davala sam mu da sisa... Sssss... Tiho! — A plače li kadgođ? — Ne plače nikada... Tihooo! Jevrem koji je dobro znao da se nikada ni udavala nije niti imala djece, zapita mekše: — A muž gdje ti je?... Ovdje? Ona odmahnu rukom: — Dalekoooo! — Sto konaka? — Još! — A hoće li doći? — Čekam... Molim Boga... Doći će mi... Onda se glasno zasmija. Zatim, kao prisjetivši se, obgrli one rutine i poče pućkati ustima: — Miče se, — šapnu tiho. — Probudio se... Iz ćelije, nenadno, odjeknu pjesma Prokopijeva: — Uh! Uh! — ciknu Ilinka poplašeno i sva se strese. — Prepast će mi se dijete! I skakućući pobježe kroz kapiju.  Jevrem zastade malo. Slušaše kako Prokopije, uz vesele pokliče družine, završuje svoju pjesmu i kako starac sa perčinom nestrpljivo uzvikuje po treći put pokušavajući da priča o nečemu a niko ne će da ga sluša. Svaki put ga prekidaju sa zajedljivim upadicama. — A, molim Vas, gdje je velečasni gospodin Iguman? — zapita iza leđa sitan, piskutljiv glas i prsti nečiji poškakljiše Jevrema po mekoj mišici. — Mogu li ga vidjeti?... Jevrem se naglo okrenu. Pred njim je stajao nepoznat, modar, podbuho gospodin sa neobično crvenim nosom i neobično zakrvavljenim očima. Izgledao je izmoren, neispavan. Neprestano je čupkao podstriženi brk i neprestano lupkao cipelom o zemlju. — A što li će vam? — tiho zapita Jevrem, premjerajući ga pogledom. — Imam da mu isporučim jednu poruku od gospodina predstojnika. Jevrem streknu. Neko kao da mu šapnuo: „Ovdje se možebiti i o tebi radi; ovaj će te čovo u ime zakona izbaciti iz manastira“... Bez velika razmišljanja odmah odluči da prisluškuje razgovoru ovoga došljaka sa Igumanom... Zato ga povjerljivo uhvati za ruku i zapita mekše: — A poznajete li oca Igumana lično? — Ne poznajem, — suvo odgovori gospodin i prezrivo slegnu ramenima. — Nijesam imao čast... — Divan čojek! Divan!... Primit će Vas najljubaznije, — izbaci Jevrem nekako oduševljeno, a trepavice mu uznemireno zatrepetaše. — Još da nije onliko gluh... — Gluh?... Hvala lijepo!... progunđa gospodin mrzovoljno i šiknu kroz nos. — Gluh kao top, — dopuni Jevrem sa nekim sažaljenjem. — Morate vikati iz svega glasa ako želite da Vas razumije... Zatim otrča i dozva Vasu koji se, polupijan, izvuče iz Janjićijeve ćelije... — Hajde i kaži ocu Igumanu, da ga traži nekakav gospodin, — reče šapatom, naglašujući svaku riječ. — Nosi mu nekakvu poruku od predstojnika... Samo ne zaboravi napomenuti, da je gluh u oba uha. Treba Igumanovo  grlo da zazvoni ko truba jerihonska, ako će da govori s njime... I gurajući Vasu pred sobom sakri se u ćeliju pokojnog oca Melentija. Ona bila najbliža Igumanovoj; samo tanka pregrada dijelila ih. Tu je lijepo mogao čuti sve što se govorilo kod Igumana. — Dobar dan, velečasni! — zadreča gospodin kao sa telalnice čim ga zbunjeni Vaso propusti u ćeliju. — Sluuga poniizan! — Dobar dan, dobar dan, gospodine, — potegnu i Iguman iz petnih žila i umalo se ne zacenu. Činovnik kao da prikupi još malo snage. Nastavi grlatije: — Gospodin predstojnik su, na vašu molbu, izdali befel, da se svi kmetovi, koji nijesu uredno plaćali trećinu manastiru, imadu zbaciti sa zemlje... — Hvala gospodinu predstojniku, — zakukurijeka Iguman polaskan, — kad se tako očinski brine za manastir, za ovu drevnu zadužbinu... — Poslao je sa mnom i žandare da pročitamo befel, — otegnu gospodin gotovo promuknuvši, — i mi smo ga pročitali... Gospodin odahnu malo, otpočinu. Čak se i na hodniku moglo čuti koliko je huknuo. Pa se opet pribra i zaviteza: — Ali se neki seljaci nijesu htjeli pokoriti.... Oni su već svezani i otjerani u haps... — Neka, neka... Nek se zna za red! — oduševljeno vrisnu Iguman i zatapša rukama... Jevrem brzo ispade iz ćelije. Pođe na avliju. Uzbuđen, uznemiren prošeta ispred crkvenih vrata. Zatim se naglo okrenu i pođe ocu Janjićiju. — Njemu se mora sve ispričati! — izbaci ubrzano. — On mora znati... Zateče sve izmorene, gotovo besvijesne od pića. Prokopije nauznačke pao po krevetu, zavalio glavu i mrmljajući nešto nerazumljivo, blesavo bulji u tavanicu. Kosa mu se rasula po jastuku, brada nakvašena rakijom i zasuta duvanom skušljala se, skupila pod vratom, jedna se ruka opustila te udara o pod... Starac sa perčinom skupio se  i brišući nos priča nešto seljaku do sebe, koji naslonjen na posrnulog druga spava. Vaso se ponovo sjetio oca Melentija i njegovih djela, čučnuo u kraju te plače, neutješno plače. Jedini Janjićije što se još drži na svojoj tronožnici, gord i uspravan. Cupka maloga na krilu i škaklji ga, štipka za obraze. Opazivši Jevrema pokaza na ostale i pobjedonosno namignu: — Zar ih nijesam savladao?... Budale!... Oni da natpiju staroga hajduka! Jevrem mu ne odgovori. Pogleda ga sa puno prijekora i obori glavu... Ima li smisla, da mu ovako podnapitu priča o svemu?... Zar je sad u stanju pomoći nešto, učiniti? A neodoljiva želja vuče ga, da ipak ispriča, kaže... Da on prvi bude koji će sve obavijestiti o krupnom događaju u selu... I Jevrem je bio od onih ljudi, koji osjećaju neku djetinjastu radost, što prvi mogu saopštiti neku važniju vijest, makar kako mrska i neprijatna bila! Odluči se da kaže. Polako, okolišeći da kaže, kako ga ne bi odmah raspalio. — A jesi li čuo, da se i u selu desilo nešto? — zapita mirno, savladavši se, kao da priča o kakvoj najneznatnijoj stvari. -— Malo čudo jedno... — Čudo?... Kakvo čudo? — hladno odgovori Janjićije, uvrijeđen što mu nije odmah odgovorio i pohvalio ga. — Ti vavijek o nekim čudima pričaš... — Iguman, u dogovoru sa predstojnikom, zbacili nekolika kmeta sa zemlje. — Iguman? — naglo ga prekide Janjićije i nakostriješi se. Nape gotovo uši da bolje čuje. — On?... Jevrem polako, razvlačeći i naglašujući svaku riječ, ispriča sve što je čuo. — Kuku!... Pa to ni moja kuća nije ostavljena na miru! — očajno zapomaga starac sa perčinom i namah kao da se rastrijezni. — Kuku, kućo moja!... — A?... Šta? ... — blesavo zapita Prokopije ne razumijevajući ništa i ne mogavši nikako da se pribere. — Šta? — Pušku!... Dajte mi pušku! — viknu Janjićije bijesno i, spustiv maloga na stolicu, nemirno poče trčkarati  po ćeliji. — Nož mi dajte!... Da zakoljem pasjeg sina! — Puščetinu! — povika i Vaso, kao iza sna, junačeći se. I kao da se poče pripremati za napadaj promumla: — Kamo puščetina? — Kuku li meni, teško li meni! — zapjeva starac sa perčinom gruvajući se u prsa. Pokuša da se digne i opet posrnu. — Kuku, djeco moja! — Ko mi je sakrio oružje?... Gdje mi je oružje? — opet zagrmi Janjićije, prevrćući, lomeći stvari po putu, tražeći, zavirujući svuda. — Nož mi barem donesite!... Nož!... Pođe prema vratima i namah zastade. Sjeti se nečega i, uhvativ se za čelo, bolno otegnu: — A kako ću ja, pravoslavni Hristijanin, dignuti ruku na jedno duhovno lice, na Igumana svoga?... Kako ću?... Onomadne sam ga gonio s nožem, ali ono je bila šala... Ama sad?... Pogleda na Jevrema tupo, nesvijesno. Kao da htjede zapitati za savjet kakav. Kao da je tražio od njega da još što progovori. — Konja mi! — riknu bješnje lupivši nogom o pod. — Brzo!... — Šta će konj? — zapita Jevrem tiho hvatajući ga za ruku i kao umirujući. — Rašta? — Iđem da se poturčim!... Za inad da se poturčim! — surovo, sa upornošću jednoga pijanice, okresa Janjićije. — Odmah! — Kako? — promuklo otegnu Prokopije i tupo, pijanački poče se cerekati. — U derrrrviše?... Hahahaha... — Do danas sam bio Janjićije, — od danas Muharem... Sedlaj mi konja! — Šta ćeš, zaboga? — uzviknu Jevrem uznemiren i prepriječi mu put. — Šta si smislio? — Kad se poturčim ne će mi biti grijeh, da zakoljem vlaškoga Igumana! — dobaci Janjićije osvetnički i odgurnu ga s puta. — Da ga zakoljem ko janje, pasjeg sina!... Povodeći se, posrćući pođe prema konjušnici. Jevrem potrča za njim...  XII. Videći, da ga nikako ne može odvratiti od puta Jevrem pristade za Janjićijem... Kuda?... Ni sam nije znao. Opremi mu i zauzda staroga dorata, kojega je još uz ustanak preoteo od nekakva bega, pomognu da uzjaše. Dodavši mu i dijete, koje Janjićije nije htio ostaviti, krenu uz njega pješice, kaskajući... Ispočetka nisu ni razgovarali, ni pogledali jedan na drugoga. Janjićije, čvrsto držeći uzde i oštrom bakračlijom bockajući konja u slabine, jahao je ponosito, kao da ide na Kosovo. Samo ponekad, približivši se kakvu drvetu, koje im preprečavalo put, saginjao je glavu i poguren prolazio ispod njega, pazeći da mu koja grana ne zapne za haljine ili mu ne zbaci kamilavku s glave. Jevrem opirući se o štap što ga našao u konjušnici skakutao je pored njega, preskakao plotove i jaruge. Kada se izdigoše iznad sela, čitava zgusnuta četa seljaka nagnu prema njima. Smeteni, usplahireni. U otrcanim starim haljinama, koje kao da su bile spetljane od samih zakrpa, sa zamašćenim fesovima na glavi, kojima se nikako nije mogla raspoznati boja. Raspasani, bosonozi, žurili su, hitali, razmahujući rukama, a iza njih po nakvašenoj zemlji otezala se i rasla čitava brazda od iskrivljenih stopa, sa jasnim tragovima tvrdih žuljavih prsta i ispucanih peta. — Pomagaj! — zalelekaše neki još iz daljega dajući Janjićiju i glavom i rukama znakove da stane, da ih pričeka. Janjićije se uzvi na konju i snažnom desnom rukom zategnu dizgine. Zaustavi dorata. — Šta je? — zapita nestrpljivo prije nego su i pristupili, pazeći na maloga i podržavajući da se ne omakne. — Govorite! Seljaci ga opkoliše sa svih strana i smireno poskidaše fesove. Gurnuvši ih u njedra i pod pazuha kao nadmećući se, promičući jedan mimo drugoga, navališe na konja. Počeše ljubiti i uzenđije i krajeve mantije Janjićijeve, koja se lepršala preko nabreklih bisaga.  — Ostavite, pasji sinovi!... Ne ljubite!... Nijesam ikona! — breknu on žestoko i zaprijeti im šakom. — Šta je? — Ubiše nas!... Upropastiše! — sićano zapomaga nekakav čovječuljak, koji se u gustoj gomili onoj nije mogao ljudski ni vidjeti. — Iskopaše nam kuće, oče Janjićije! Ucvijeliše nas do srca, obrano naša! — Ko vas cvijelja? — planu Janjićije nabusito, izdignuvši glavu. — Iguman? — I Iguman i đendari, — promuklo odgovori neko kao ispod zemlje. — Hoće da nas oćeraju... Janjićije nestrpljivo zatrese dizginima... — I neka vas gone, huncuti jedni, — pakosno viknu, — i neka gaze, kad nijeste imali obraza i poštenja, da platite manastiru, što je manastirsko... Neka... Ja vas me bih gonio, nego bih vam trostrukom kandžijom cijepao kožu na kajiše!... Huncuti!... Seljaci, odavna svikli na njegove grdnje i proklinjanja, ne saslušavši ga do kraja zapomagaše gotovo jednoglasno: — I roblje nam odvedoše... Toliko momaka odvukoše u haps... Raspolovljena obrva Janjićijeva izvi se, kroz široke nozdrve kao da udari para. — Kakvi su to momci, koji se puštaju da ih vode kao stoku? — izbaci podrugljivo, gadeći se. — Ja za take nemam smilovanja!... — Sila je sila, — opet dočeka onaj čovječuljak progurav se naprijed, a razbarušena sijeda kosa kao rukovet neočišćene vune pala mu po sitnim očima i zaklonila ih. — Svezaše ih, pa ih odvedoše... Janjićije bekrijski naturi kamilavku na čelo. Oštro podviknu Jevremu: — Da ih stignemo! — Koga? — zapita Jevrem otegnuto i pristupi mu. — Žandare... Da vide pasji sinosi kako će dirati u moje ljude... — A rekoše nam: ne će vam pomoći ni otac Janjićije, — opet će neko kao ispod zemlje, nekako dražeći. — Čuješ li? — riknu Janjićije darnut u najosjetljiviji  živac i snažno zabode bakračliju u pretile trbuhe doratove. — Čuješ li šta su rekli?... Za mnom! Jevrem lako uskoči, uvati konja za uzdu i silom zaustavi. — Ne možemo ih stignuti, — reče odlučno. — Oni su već otišli željeznicom... — Štaaa? — ljutito šiknu Janjićije i namrgodi se. — Otišli su, — potvrdiše i neki seljaci, klanjajuči se. — Stigli su dosad i u varoš... — Vi ćete ostati na manastirskoj zemlji i niko vas oćerati ne može, — okresa Janjićije uspravljajući se na konju, dostojanstveno kao vlastelin kakav. — Ja ću se sa Igumanom za sve razračunati. Pošto su odmakli od seljaka pogleda na Jevrema. — Za tvoju šalu sa đendarima osvetiše se oni na seljacima, — jetko izbaci. — Ovo je osveta!... Ne znaš ih ti, pogance jedne! Sila njima treba, a ne šala... Pa lagano poče pipati po bisagama, tražiti. — A rakiju zaboravismo? — zapita jače. — Zaboravismo bogme. — Šteta!... Projahaše pored čitava niza vinograda sa žutim, sparušenim lišćem koje se talasalo kao zamućena, široka rijeka... Minuše nekolike pokošene oranice koje se u svilenoj crnini, prekrivene čitavim jatima čavaka i vrana nekako tužno i stidljivo pružahu i kao sakrivahu za istrcane i salomljene plotove. Dohvatiše se šumarka, čije naprašeno polegnuto granje, kao pod teretom nekim, bješe se spustilo gotovo do tala. — Da odsjednemo malo u hladovini, — zamoli Jevrem dahćući i pođe pod drveće. — Ne ćemo zakasniti... — Da odsjednemo, — suvo odobri i Janjićije. Sjaha sa konja. Spustivši maloga, koji je spavao, na travu, sjede i prekrsti noge. Sjede i Jevrem. U granju iznad njih, tresajući im prašinu na glavu, zaleprša i zviznu kos. Negdje u blizini ubrzano zaklopara djetlić. — Ptice božije žive i vesele se i niko ih ne goni, — otegnu Janjićije rastresajući duvan na dlanu. — A ljude  slovesne stvorove, pa gone i dižu sa zemlje, koju obrađuju... Eh... — I mog su oca izbacili iz kuće i sa zemlje, — mirno mu odgovori Jevrem čupkajući travu. — Četiri mjeseca, u pučini zime, živjeli smo pod pećinam... Pa duge, oštre slamčice poče kidati zubima i izbaci jače: — Nekome suđeno da jede i spava, ocu Prokopiju suđeno da se zaljubljuje, a meni zar suđeno, da me vazda izbacuju... I Iguman će me, čujem, brže izbaciti iz manastira... Janjićije zahvati šmrkanj duvana sa dlana i poče potprašivati. Čim bi se opio uvijek je volio da potprašuje. Zar da iskija piće. — Izbaciti?... Rašta?... — zapita mrko. — Zbog jedne cure. Janjićije, kinuvši, zasuzi i oštro uzviknu: — Za tebe mi je cura, pasji sine!... I za te mi je ženidba!... — Pa se oduprije rukama o koljena i pakosno dodade: — Neka te izbaci odmah!... Ima i pravo!... I ja bih te izbacio!... Vidi ti momka i pogani jedne!... Hoće curu! Ja... — Samo sam je zagledao, — zamuca Jevrem zbunjen i poče crveniti. — Ništa nijesam mislio ni zborio o ženidbi... Janjićije se zdrnu. — A kako ćeš zagledati da ne zboriš o ženidbi?... — izbaci začuđeno. — Rašta se gleđa cura nego radi svadbe?... Ja... I Iguman da zna o tome, a ja da ne znam ništa! — prijekorno šiknu. — Meni, pasji sine, nijesi smio ni spomenuti jer znaš da bih ti zube izbio... Gubo jedna!... — Ali zaboga kako ću pričati kad sa djevojkom nijesam nego dva puta govorio? — poče se pravdati Jevrem vatrenije i nekako se prkosno isprsi prema njemu. — Nije još bilo ništa ozbiljno... — Čim se dvaput govori, odmah je ozbiljno, — kresnu Janjićije žešće i sa čitavom šakom duvana zasu ga po kosi. — Ja sa svojom curom nijesam nikad ni progovorio, a bilo je ozbiljno... Vidio sam je i — svidjela mi se... Ni saznala nikada nije da mi se svidjela... A kad je otac  htio da mi privjenča drugu, ostavio sam ga i, za inad, otišao u kaluđere... Ja... Tako je to, pasjevino!... A u vas ništa nije ozbiljno... Ni kad se oženite, ni onda vam nije ozbiljno, mrcinjaci! Umirivši se malo zapita pitomije: — A šta Iguman, pasji sin, ima s tvojom curom?... Što se on miješa u tvoje poslove?... — Eto tako... Ima... I Jevrem pogruženo slegnu ramenima: — Izbacit će me a to je glavno!... Rašta da pričam za uzrok i da uzalud spominjem djevojku? Janjićije odiže ruku i svečano, kao blagosiljajući, otegnu: — Ne će te izbaciti dok je na meni glava! Tako mi časnoga krsta, zaklat ću ga pred crkvenim pragom ko pijevca... Jevrem se jedva uzdrža od smijeha. — Ne smiješ se ti više časnijem krstom zaklinjati, — dobaci nekako i lukavo i zajedljivo. — Ne smijem?... Rašta?... — začudi se Janjićije koji odavna bješe zaboravio rašta i kuda je pošao. — Turci ti ne mogu dozvoliti da se tako zaklinješ kad se poturčiš, — otegnu Jevrem peckajući. — Oni ne vjeruju u časni krst. Janjićije izazivački udari se u prsi. — I ja da ne smijem svoj lijepi časni krst spomenuti? — zapita jače, podvlačeći svaku riječ. — Nije dozvoljeno. — Turci da mi zabrane? — Ni krsnu svijeću ne smiješ pripaliti, ni zvono ti ne smije zazvoniti... Janjićije razdražen skoči. Poče se uređivati. — Konja! — viknu surovo pa i sam pođe prema doratu. — Ne dam ja svoga časnog krsta za Carigrad njihov!... A sa Igumanom, pasjim sinom, lako ću svršiti!... Dograbi maloga i uzjaha, pa okrenu prema manastiru. XIII. — Šta radiš, nesretniče? — grubo zapita začuđeni Janjićije, nadnesavši se nad Jevrema, koji je hitno, ne zastajući,  kupio prljavo, neokrpljeno rublje svoje i nekako zlobno, razdraženo trpao ga u vreću jednu. Šta si to naumio? — Meni više nema stanka u manastiru, — odgovori mu Jevrem preko ramena, sve življe nastavljajući posao i gnjevno udarajući po jednom neposlušnom rukavu koji se nikako nije dao sprtljati te neprestano zapinjao i ispadao. — Znam da me Iguman ne će ni dana više trpjeti u njemu... Volim sam ići nego da me išćera. -— Kakav Iguman?... Ko pita Igumana? — obrecnu se Janjićije pa naglo prihvati za vreću i poče je otimati, gaziti. — Ti sjedi ovdje pa ako smije neka dođe i neka te izbaci. Jevrem jogunasto odmahnu rukom, odbi ga. — Mogao bih se ja i sam opirati i braniti, — okresa poluglasno. — Nijesam ni ja rđa... Ali sam smislio da je ovako, na lijep način, bolje... Janjićije se nakašlja u bradu, svali se na tronožnicu i sklopivši ruke među koljenima, izbaci nabusito: — O lijepu načinu ne može biti ni govora. Sagniglave i slapčine vazda traže lijep način, da bi se uklonili megdanu... Ostavi ti sve meni, pa ću ja odgovarati. — Ali ako ja na silu ostanem, podići će se graja i svak će početi da spominje ime one cure, — odgovori mu Jevrem iskreno i slobodnije mu pogleda u oči. — Spominjat će je, a, možebiti, i ružiti... A ja ne ću da niko o njoj ružno govori, oče Janjićije... Volim ostaviti manastir, nego nadražiti svijet da nju pretresa i ogovara... Janjićije se zavali uza zid i zasmija se. Nos mu se raširi, pomodri; široka brada se zatalasa. Uhvati se za kukove i kao da se poče prenemagati. — Pa ti je voliš, pasji sine, čim tako govoriš, — viknu mu podrugljivo, dražeći ga. — Nije to onako... kako ono reče... neozbiljno!... Aferim, huncute, kad si muško, kad si, biva, osjetio kakva je duša djevojačka! Jevrem opkorači oko napunjene vreće, pa, opipavši, sjede na nju. Podnimi se. — Ne ću ja, — reče, — da ona zbog mene pati. Zakuca neko na vrata nesigurno, poplašeno, kao prikradajući se. I prije nego što Janjićije i odgovori, stupi u  sobu kršno, stasito momče. Dugački mu perčin na tjemenu bio razdijeljen na dvoje i premazan čistim maslom; na obrazu mu se crvenila zarezotina od brijačice zalijepljena tankim svaljutkom paučine. Obučen u čistom, prazničnom ruhu, sa strukom bosioka za desnim uhom i punom bocom rakije u ruci... Iza njegovih leđa, kao ispod pazuha mu, stidljivo je provirivala lijepa, rumena glava ženina... Dva svijetla, plava oka ispod bijeloga pokrivača gledahu poplašeno, tražeći nekoga. Janjićiju se pričini da zamirisaše ljubičice. — Zdravo da si, kume Jovo, — radosno uzviknu Jevrem pa odmah pristupi i poljubi se s njime. — Kako si, kuma Smiljana? Oboje uvede u sobu. Ponudi da sjednu na krevetac, namjestivši najprije jastuke pod bedrenjaču kako ih ne bi žuljila. Smiljana ne posluša. Opet pogledom potraži maloga i, opazivši, hitno mu pritrča. Zgrabi ga, ote, obgrli. Raširi njedra, ne stideći se, i male bijele ručice uturi mu među svoje bujne, razbrekle dojke. Proplaka. — Šta je?... Šta je? — breknu Janjićije oštro i pritrča joj kao da bi da odgurne, udari. — Rašta si tu zaslinila?... Phi, pasja kćeri!... Ne stidiš se što te mi gledamo! — Pusti je, oče, molim ti se, — ušeprtlji Jovo pričinjujući se da, kao muška glava, ne vodi računa ni o ženi ni o djetetu a ipak krišom pogledajući na njih. — Ženski poslovi!... Jedva zar dočekala, da ga slobodno može zagrliti i poljubiti. Smete se i zamuca. Izvadi maramu i kao poče se brisati oko nosa. — A Stari? — zapita Jevrem življe želeći da mu pomogne i izvuče ga iz neprilike. — Je li ozdravio? Jovo lagano koraknu prema Janjićiju i pruži mu bocu sa rakijom. — Ispite za pokoj duše njegove, — šapatom izgovori. — Preminuo je. — Preminuo? — začudiše se i Jevrem i Janjićije. — Kada? — Preksinoć.  Janjićije prihvati bocu za grlić, poče mućkati njome, ali ne nategnu. — To ste vi došli da nosite maloga? — zapita muklo i nabra obrve. — Jesmo, oče Janjićije, — ponizno odgovori Jovo, prevlačeći bosiokom preko brčića i kao mirišući. — Ja... Janjićije prošeta po sobi, keškajući vrhom cipele iskušljanu parčad hartije što se valjala po podu. Ode do prozora pa se opet vrati. Pristupi krevetu i poče zagledati kao da traži nešto... Opet se vrati... Izgledao je nemiran, uzbuđen, razdražen. — Ja, — okresa kratko sam sebi govoreći. — Tako je to... Najprije dođete: „pomozi, oče Janjićije, primi ga, oče Janjićije“... A kad ga mahniti Janjićije primi i kad smisli da ga odgoji za pravog čovjeka, koji će se opirati svakoj sili i nasilju, onda vas đavo donese pa ištete: „vrati ga, oče Janjićije... To nije tvoje dijete... Naše je“... Ja... Smiljana kleknu. Uhvativši ga za široki rukav od mantije poljubi pobožno, sa strahopoštovanjem. — Oprosti, oče, — jedva promuca obarajući glavu. — Majka je majka! Janjićije, naduvavši obraze, okrenu se prozoru. Provuče glavu napolje i, izmahujući jednom rukom iza leđa, ubrza nervozno, nestrpljivo: — Nosi, nosi, nosi... Nosi odmah... Da ga ne gledam... Nosi!... I ražljućen njenim oklijevanjem, zagrmi jače: — Nosi!... Nosi!... Nosi!... Smiljana, držeći maloga na obnaženim prsima, drhćući izgovori: — Oprosti mu barem hranu što je kod tebe pojeo... Blagoslovi ga, oče! — Nosi!... — Oprosti mu... — Bog neka oprosti! Ispravljen, silan kao planina, uze odjednom nejako dijete na dlan. Ponese prema ikoni koja odavno istrula od vlage i zaudarala na plijesan. Prekloni se, prekrsti se i cjeliva ikonu. Prekrsti i dijete i poljubi ga. Osjetivši bradu  na obrazu mali se poče smješkati, bacakati nogama... On ga gotovu baci materi na ruke. Svali se na stolicu i spusti glavu među dlanove. Kad i Jovo krenu za Smiljanom viknu mu zapovjednički: — Stoj! — Šta ću? — Ostani! Raščešlja bradu prstima i poče je trpati u usta, gristi. — Ja... I sad će opet Iguman reći da sam se pokorio... Kazat će da sam opremio dijete iz straha pred njim... — sumorno progovori. — Čak će i drugima pričati... Svakome... Zovnu Jevrema i posadi ga sebi uz koljeno na pod. — A rašta se miješa u tvoje stvari? — zapita spuštajući mu ruku na glavu. — Zašto te goni iz manastira? — Zbog cure? — Pa... hoće da je uda za nekog svog bratića, — odgovori Jevrem uzdahnuvši. — Eto. Janjićije se prisjeti. Ispravi se. — A kako je ime djevojci? — Mara. — Znam je... Snažno ga potegnu za uvo i odlučno izbaci: — E ženit ćeš se, pasji sine... Igumanu za inad!... Drukčije biti ne može! Jevrem ni sam ne znajući zašto glasno se zasmija i smijući se spusti mu glavu u krilo. Zasmija se i Jovo okrenuv se prema prozoru. Janjićije se pridiže, rastrese mantiju. Brzo izađe pred sobu i dozva Prokopija. — Otvorit ćete crkvu, — oštro mu zapovjedi, — i pričekati me. — Niko nek se ne usudi da ode kuda, da se odmakne... Jesi li čuo? — Čuo sam, — tiho odgovori Prokopije i čudeći se pogleda za njim kako zamače kroz kapiju. — Šta li je sad naumio? — zapita otegnuto i okrenuv se crkvi poče se krstiti. — Kakvo li će opet čudo počiniti? Ni Jevrem ni Jovo ne odgovoriše. Sad nisu smjeli ni pogledati jedan u drugoga. Kad god bi se pogledali, uvijek im obojici dolazilo da ponovo prasnu u smijeh. I što se  više savlađivali golicalo ih sve više... Sve im izgledalo kao šala neka, čudna, neobična šala. I, kao očekujući da će se, svakoga časa, Janjićije povratiti posramljen i pokunjen, pogledali su češće na kapiju, gotovi da se narugaju podraže ga. — Znaš li kud ode? — zapita Prokopije Vasu, koji se iznenada izvi ispod kapije zadovoljno se smješkajući. — Kuda? — Reče mi samo da ćemo se opet napiti, — izbaci Vaso začkiljivši. Potegnu iza pojasa oveći ključ i prekrstivši se poče otvarati crkvu. — Bit će, kaže, vinine i rakijetine koliko nam drago! Prokopije, protegnuvši se, htjede da pođe. Ali se sjeti Janjićijeve zapovijesti. Opet stade. Prisloni se leđima uz crkveni zid i, da ubije vrijeme, poluglasno poče popijevati „Glas Gospoden na vodah“... Zatim pristupi Jevremu i milujući ga po ramenu, zapita povjerljivo: — A hoćemo li noćas na rijeku da lovimo ribu? — Bit će lijepo društvo. — Hoće li biti i Joka? — zapita Jevrem zajedljivo i unese mu se u lice. — Ja ne ću bez nje... — Zar i ti? — zapita Prokopije uvrijeđeno i okrenu mu leđa. — Zar i ti počeo polagivati? Joka je bila krupna, gojazna seljanka, koju je čitavo selo ošecovalo na 110 kila težine, žena poznatog ribara Mitra Galebana. Bila je kroz prvih nekoliko godina nerotkinja. A to je davalo seljacima povoda da prave masne šale na račun Mitrov i da ga neprestano zadirkuju. Zbog toga im bila u kući vječita svađa i inat. Ona je nekoliko puta morala bježati iz kuće i noćivati po komšiluku; on je nekoliko puta nosio zavezanu glavu ili ruku. Tek se osme godine, pošto mu rodi prvo dijete, smiriše malo. A kada rodi i sina, priljubiše se jedno uz drugo. Mitar je noseći ribu ponosito prolazio kroz selo i svakome prkosno gledao u oči; gojazna Joka dolazila je crkvi svakoga praznika i, kao za inad svijetu, nosila obadvoje djece u naramku... Oca Prokopija obožavali su i jedno i drugo. Kuća njihova bila mu otvorena u danu i u noći. Tu mu se i rublje krpilo i najljepša se jela pripravljala za njega. Mitar ga naučio i ribolovu i vazda ga vozao po rijeci, u  svojoj lađi. Otuda su i izbile pošalice da su Prokopije i Mitar ortaci u svemu; u ribi, u kući, u ženi, u djeci... Pakosni svijet nije mogao ni gledati kako se dva prijatelja vole i poštuju. — Ali priznat ćeš da je ne gledaš poprijeko? — opet će Jevrem pakosnije i pristade za njim. — Ljubite i vragi vašja, rekao je Hristos. A kako da ne volim prijatelje? Vaso očistivši crkvu zastade na vratima. Zaiska od Jove cigar duhana. — A mi nijesmo ni znali do jutros, — reče laskavo, — da smo tvoje dijete hranili u manastiru. — Igumanu se skinuo golemi teret s vrata, — brzo dočeka Prokopije samo da se oprosti Jevrema i da okrene razgovor na drugo. — A baš bih volio da je još ostalo ovdje. — Sreća je, — mirno odgovori Jovo, — što moj pokojni Stari nije mogao saznati ništa... Umro je a nije saznao. Sačuvah i dijete i imuće... — Hvala Bogu, brate, kad ga meni nitko nije donio, — razvuče Prokopije i pogladi se po bradi, — e bi bilo svakakvih čuda i glasova. Ništa se tu ne bi moglo sakriti... Ali oca Janjićija počituju... Svak je ušutio čim je on prihvatio maloga... Svak je znao da on to ne čini bez nekog golemog razloga... Zatutnja zemlja, zatrese se. Negdje kao da zazvečaše lanci. Nešto i kao da zagrohota, prolomi se, razori. Sitna stakla zaciliktaše, pijesak poče hrštati i kao osipati se... Kroz kapiju, bijesan i razigran, utrča dorat oca Janjićija, sa naćuljenim ušima, sa raširenim nozdrvama iz kojih bije para i kao snijeg rasipa se bijela pjena, sa zamršenom mokrom grivom. Po vratu mu se poznaju tragovi kamdžije, na trbuhu se crvene grebotine od oštre bakračlije, uzde iskidane, bisage iskrivljene. Na doratu se uspravio krupan i gord Janjićije. Gologlav, bez kamilavke. Prosjedi perčin sav zasut prašinom rasuo mu se po ramenima, dva tri biča spustila mu se i po čelu i zaklonila prepolovljenu obrvu. Mantija mu razdrljena, jedna nogavica od čakšira poderana. Velikim, crvenim pojasom snažno je pritegao uza se djevojku, koja mu jahala za leđima, na terkiji. Neuređena, raščupana, u istrzanoj haljini, uhvativši mu se  rukama za ramena, poklopivši ga nekako, stidljivo je sakrivala glavu za široka mu pleća i previjala se. Jevrem poznade Maru. I gotovo ciknu od čuda ili od radosti. Raširi ruke i kao okamenjen zastade prema njima. — Amo dolazi, pasjevino! — oštro podviknu Janjićije prema njemu, otpasujući i prikupljajući mantiju. — Ako sam ti oteo curu, ne ću je, zar, još i s konja skidati? Jevrem, pribravši se, radosno pritrča da prihvati Maru. Ona se, postiđena i smetena, otrže. Skoči sama. Odgurnu ga kad joj ponovo pristupi. I nekako uplašeno, uzvjereno, poče gledati oko sebe. Kao da je željela pobjeći, izmaknuti nekuda. — Vaso!... Zvoni!... — dreknu Janjićije veselo i namignu na Vasu. — Što si stao? Okrenu se Jovi i kresnu zapovjednički: — Kume!... U crkvu!... Pa, uhvativši Maru za ruku, povede je. I kao da zareža na Jevrema: — Za mnom, pasji sine! Vaso pogurivši se malo pljunu u dlane i potegnu za konope. Zvona zazvoniše. XIV. Prokopije, stojeći oslonjen na nalonju i ubrzano kroz nos pjevajući „Isaije likuj“, kao da proplaka. Gledao je srećnoga Jevrema kako se ispod svježeg vlažnog vijenca od mladog bršljanova lišća blaženo smješka na svakoga, vedar i svijetao kao proljetni dan. Gledao Maru krepku, zdravu i jedru kako je postiđeno oborila glavu i oblim, jedrim tijelom privija se, oslanja na Jevrema kao rascvjetana ruža na bor ponosni. I rastuži mu se. Pristupi Jevremu, uze mu glavu među ruke i vrele, mesnate usne spusti mu na čelo. Isprekidano čestitajući progovori: — Blago tebi kad ćeš ostaviti ovu prokletu pećinu, zidine ove!... Blago tebi kad ćeš se smiriti u svojoj kući, na svome ognjištu, i raditi kao čovjek!... Blago tebi!... Znat ćeš rašta živiš... A mi?... A ja?... — Lice mu se zategnu, jaki zubi izbiše između neuređenih dlaka. — Eh prokleti otac, zemlja mu kosti izmećala!  Janjićije, nestrpljivo skidajući odeždu sa sebe, kušljajući je, poče se ljutiti. — Šta je?... Što ste stali tako ko trupine? — podviknu podrugljivo. — Ti, pasji sine, što ne poljubiš nevjestu? Nije moja nego tvoja sada... Smetenjaci! I smotan epitrahij bacivši Vasi na glavu grunu: — A kamo ti puška, poganove?... Pjeva se „Isaije likuj“ a ti pušku ne opališ!... Phi!... Ko da ovo nije svadba i teferič jedan!... Povede ih u ćeliju i razmjesti oko stola. Maru, koja se neprestano snebivala, sakrivala lice u bijeli prekrivač ili ga zaklanjala vezenim rukavom, postavi kraj vrata da stoji i da dvori „kao svaka mlada”... Jevrema „pasjeg sina“ nogom odgurnu čak u prikrajak „da ne bi pobjegao“... Gunđajući i prekoravajući ponudi svakoga rakijom, vinom, pršutom... Izvuče odnekuda i pušku, staru, tešku pušku sa izvezenim kundakom i zagleda je. Pa istrča pred ćeliju, napuni i opali. Brzo se povrati i, ne govoreći ništa, baci tamburicu u krilo Prokopiju. — Pjevajte, ubio vas Bog! — gotovo vrisnu i kao pijan zatetura i poigra. — Kakva je svadba bez pjesme? Dođe i Iguman. Iznenađen, preplašen pucnjavom, zbijen u mantiju i široke rukave. Još prije nego se i primakao ćeliji, nekako i pjevajući i prijeteći zapita: — Ko je pucao?... Zašto?... — Hodi da nam čestitaš, oče Igumane! — telalski povika Janjićije i sa raširenim rukama, kao da će ga obgrliti, pođe mu u susret. — Amo je veselje pa da se i ti proveseliš!... — Veselje?... Kakvo veselje? Prekoračivši preko praga, nadnese ruku nad oči i žmirkajući pogleda po svima. — Šta li je ovo? — zapita začuđeno. — Bez moje dozvole? — Moja je slava, oče Igumane! — okresa Janjićije, pokazujući unaokolo i punu bocu rakije podnese mu u bradu. — Oženio sam onog pasjeg sina pa častim svakoga... I tebe da častim, oče Igumane!... Sjedi!... — Oženio? — zapita Iguman iznemoglo i ramenom mu odgurnu bocu. — Koga?...  Opazi Maru i naježi se. Uvuče ruke u rukave unakrst, opusti ih gotovo do koljena i previjen, saget kao da se spremaše da nasrne na nju. — A ti?... Šta ćeš ti ovdje? — oštro je zapita i poče tapkati na mjestu. — Šta ćeš? — Pa to je mlada, — odgovori Janjićije i primače se bliže. — I njoj da čestitaš, oče Igumane!... — Šta ćeš ovdje?... Šta ćeš ovdje?... — zasikta Iguman osorno. — Ko ti je dozvolio?... Ko te doveo amo?... — Ne pitaj nju nego mene pitaj, oče Igumane! — mirno, pokroviteljski odgovori Janjićije i kao gromom odvaljena crna stijena ispravi se ponosno pred Marom i zakloni je od Igumana. — Ja sam je oteo i doveo. Iguman uzmičući na leđa i odbacujući rukavima kao da se od nekoga brani gotovo ciknu: — Oteo? — Našao je pred kućom, zgrabio je i bacio za se na konja, — hladno odgovori Janjićije i raširenom šakom udari se u prsa. - Jakako, oče Igumane!... I stari su nam tako radili! — I smio si?... Smio?... — zapita Iguman ne vjerujući potpuno. Bojao se da se i sada ne radi o kakvoj prevari. — Znaš li da sam joj ja staratelj?... — Nije ona dijete... Punoljetna je, — odgovori mu Janjićije. — A znaš li da je isprošena? — Ko prije djevojci, onoga i djevojka. Iguman u nedoumici poče se osvrtati i kao tražiti gdje da sjedne. Dođe do kreveta pa zastade. Iskrivi se prema Janjićiju i pokazujući mu zlatan krst na prsima otegnuto zapita: — Znaš li ko sam ja?... Znaš li da ću... da mogu... zločestivi sine... da ću... Ne znajući šta bi još kazao, osjećajući se nemoćan, zbuni se. Od jeda što mu ponovo red narušili, od bola što mu pokvariše bratićevu svadbu, suze mu udariše na oči. Zaplaka. — Ovog časa napuštam manastir, — reče ispresijecano i poče otresati peševima mantije kao da se odriče nekoga.  — Ostavljam... Vi upravljajte... Vi radite... Ja ne ću više!... Janjićije kao da se sažali, gledajući ga onako satrvena, poražena, slaba. Dođe mu, da ga kao dijete pridigne i uzme u zaštitu... Od koga?... Obori glavu i uzdahnu. — Ostavi, oče Igumane, — reče meko, bolećivo, pristajući za njim. — Što je bilo bilo... Sjedi da pijemo! — Idem ja... Idem... Ne ću više, — zadihano je govorio Iguman, izmičući između njih, bježeći iz ćelije, a suze mu još neprestano cure i kaplju na široku, neuređenu bradu. — Neka vas đavo nosi!... Ne ću!... Idem!... Jevrem lagano pristupi Janjićiju... On je još stajao na mjestu, mrk, nepomičan, sumoran, sa opuštenim rukama i oborenom glavom. Disao je ubrzano; u nosu kao da mu šušketalo nešto, pištalo. — Šta ti je? — tiho ga zapita. — Ništa, — muklo odgovori Janjićije i okrenu se od njega. — Pokvari mi sve veselje, pasji sin!... Mislio sam dosad da se, kao i s Turčinom, svem sa nekom silom, sa vlasti nekom... I mislio sam da pobjeđujem i veselio se... A on — plače!... Muško pa plače!... Kukavac!... Kao da ima neke radosti kad čojek pobijedi kukavca!... Zatrese glavom i muklo dodade: — Nije druge... Trebat će tražiti novu, pravu silu za zvanje... Sve mi se čini, opet ću u goru, u koju hajdučiju...
Otac Melentije ostavi sasušene i izmrvljene trâve, koje je mršavim prstima prebirao i razvrstavao.  Podiže glavu. Uprijevši na oca Prokopija velike,  vlažne oči, u čijim se zjenicama ogledao i svijetlio  zlatasti plamen voštanice, što je dogorijevala na  stolu, mučenički zavapi : — Ubi nas Iguman, brate , .. Ubi nas . ., Ja znam,  na priliku, da mi je suđeno da mlad preminem. Ali on ce  najmanje za godinu, za dvije, ubrzati smrt moju. — Ubrzat će i našu, kuga ga umorila ! — dočeka Pro-  kopije živo, gladeći se po raščupanoj kosi, koja mu u ši-  rokim, kovrcavim pramenovima padala po lieu i po rame-  nima. - — Zakleo se krvnik da nas upropasti. — On zna, da meni trebaju samo jaka jela, — nastavi  Melentije bolano i spusti ruku nâ prsa, odakle se čulo  oštro, testerasto škripanje, slično udaljenom škripanju ne-  podmazanih kola. — Zna, brate, pa mi, za inad, ne da  mesa nego dva puta u nedjelji. Nagoni me nečovječno da  postim sve poste, s petkom i srijedom po vrhu, Prokopije dohvati počađale mumakaze, sa prebijenim  držaljem, da usekne voštanicu. U zabuni useknu je prstima  i, oprživši se, visoko izmahnu rukom i opsova nešto. —  Bre, nije meni do jela, — okresa nabusito, —  Nek  mi da suha hljeba, pa eu mu biti zahvalan. Ali stegu, stegu  ovu ne mogu podnositi. ,. Jesmo li robovi njegovi, šta li  smo ?... Udario stotinu nekakvih propisa i po tipiku i  mimo tipik, pa daj da sve to čudo popamtimo i da se  svemu pokoravamo !... Te ne smiješ se obući kako hoćeš,  te ne smiješ ići kud hoćeš i kad hoćeš, te ne smiješ čitati  šta hoćeš !... Ne smiješ se ni razgovoriti, ni razveseliti,  ne smiješ opsovati, protestovati.. .  Ubi nas, krvničku li  mu mantiju njegovu ! - — Jelo !... Jelo ! — zašišta Melentije uzdišući, a  blijeda donja usna trza se, a pramen brade ispod nje ko-  streši se kao da je jelo već na stolu pa mu se gadi. — I  sjutra kupus !... Grah i kupus ! — Stega, bre ! __Stega ! Iz najbližeg prikrajka, iz modrikaste polutame, tupo  zagrmi surov i oštar glas nečiji : — Onaki vama i podobajet, pasji sinovi ! Obojica se okrenuše i pogledaše tamo. Na krivoj tro-  nožnici stisla se, skupila mrka prilika, golema, ku-  drava, razbarušena. Opustila preko uzdignutog koljena  veliku, sličnu sapi, ruku, medu cijim se prstima rumeni  vrh pripaljene cigare kao oko u jarebice, Kako je bila  okrenuta u stranu, lice joj se nije ni moglo zagledati. Samo  je iz čupave brade visoko štrčao zakučast, mesnat nos>  ispod koga je, kao iz dimnjaka, kutljao dim duhanski i,,  klizeći niz opušteni desni brk, povlačio se po sobi. — Zar i ii, oče Janjićije, protiv nas ? — zapita Me­ lentije, naizmjence mirišući trâve, sa kojih se lagano osipa  sjemenje i kao sitan biser niže se na pregibima podvijene  mantije, — Zar smo i tebi skrivili? — Skrivili ste mi, čim ste rđe i rđakovići, — opet  zagrmi glas iz prikrajka, a desno koljeno zaigra uzdižući  se na vise, — Od sagniglava i slapčina niko mi mrži  nema !... Prokopije, uvrijeđen, zareža ; — Zar mi sagniglave ? — Kukavica i ne zna ništa drugo nego kroz čitavu'  šumu vavijek zapomagati :  kuku, kuku i kuku ! — zahukta  Janjićije uobljenim glasom, podražavajući glasu kukavice.  — A ni vi ništa drugo ne radite nego zapomažete :  kukuf  kuku, kuku ! . .  Kuku će vam i biti, huncuti jedni !... Ko  je naučio da vazda jauče, da Bog da i sveti otac Vasilije,  jaukao do groba i nikada se ne utješio !... A ko hoće da  zapjeva, svakom će se zlu muški oprijeti, svakoj sili odo-  Ijeti i zakliktat će naposljetku kô soko oštrooki, da ga za-  čuju brda i planine ! Prokopije zapita podrugljivo : —  Pa šta ćemo raditi ?... Hoćemo li se odmetnuti u  hajduke, ko što si se i ti odmetao ? Janjidje se lagano izdiže, ispravi. Onako stasit, goîem  kao da zaprije glavom u crnu, počađalu tavanicu, iz koje  se katkada polako todla crvotodna. Raširi snažne ruke,  koje se izviše iz sirokih rukava izblijedjele mantije i pro-  tegnu se, zijevajud. —  Odmetao sam se, jer sam bio čovjek, —  izbaci  ponosito, — Bog me nije stvorio da uzdisem, nego da se  rvem sa svakom silom i nasiljem . .. Otac rodeni bio mi  siledžija, pa sam se i njemu opirao. Oteo sam se i njegovoj  sili. Kad je htio da me nemilom ženi, uskočio sam u ka-  ludere, za inad .  ,  .  Na tursku silu, čim mi dodijala, udario  sam :  prihvatio za pušku, otišao u goru i krvio se, De-  setak zlikovaca, moled Boga, opremih na onaj svijet i ne  kajem se ni malo .  , . Da smo mi bili slapčine kao vi sada,  70s bi Turd ovuda žarili i palili,, , Ali ih skrhasmo , , , I  svačiju silu skrhat ćemo, ako zdravlja bude ! — Osim Igumanove, —  dopuni Prokopije jetko, pa i  on zijevnu, — Ja se ne bojim Igumana, — muklo okresa Janjidje. —  On ti zapovijeda, — Ne slušam ga, — I ne možeš ga oboriti, Janjidje se zaljulja prema svijed da pripali novu ci-  garu, Zapita oštro, izazivački : —  Ja ne mogu? —  Ne možeš. Melentije, bojed se svađe, odstupi od stola i umiješa  se medu njih. Svoju suhu ruku, koja je bila žuća od vo-  štanice, spusti na rame Janjidjevo. Nekako moled protepa : — Ostavite .  , -  Može nas cuti. Janjidje zadrhta. Nozdrve mu se raširiše, sitninabori  oko odju počeše se skupljati, a opušteni brk zaigra iznad  čupave brade. — Neka čuje, Hoću da me čuje ! — viknu glasnije da  bi ga i na avliji čuli. — Kaznit će, — Mene ?... Mene da kazni ? — I odiže ruku, kao  da će smožditi Melentija. — Nema on te snage...  Za  bradu ću ga, pa pod noge. —  Ne smiješ, — opet će Prokopije, dražeći ga. —   Izbacit će te iz manastira. — Ja sa branio manastir od Turaka bolje od njega !  — odgovori Janjiéije vatreno. — Svejedno .. .  On nam je gospodar. Janjićije opruži golemu šaku i sav se nage prema vo-  štanici. Uze je i odiže iznad glave. Blijed odsijev zaigra  mu po mrkom, smežuranom lieu i osvijetli duboku  zarezotinu na čelu, trag nekadanje rane, koja mu široku  lijevu obrvu dijelila na dvije polovine i zbog koje mu lice  i u ljutini uvijek imalo nekako nasmijan îzraz, — Tako mi Boga i svetog oca Vasilija, — reče sve-  čano, —  nikada mu se pokoriti ne ću. Okuša li silom,  skrhat ću mu silu i oborit eu ga ! — Ne ćeš ! Janjićije, razljućen, izmahnu voštanicom i baci je Pro-  kopiju na glavu. Prokopije, zarivši sve prste u kosu, brže-  bolje odskoči. Izvi se i rasturi Melentijeve trave po isplju-  vanom podu, koji je bio prošaran bezbrojnim pahuljama  razderanih hartija i zgnječenim ostacima popušenih cigara,  od kojih^ se neki još i sada dimili. — Sta vam je?...  Sta je? — bolno zastenja Melen-  tije i s nategom podiže svijeću, koja je još i na podu go-  rjela. —•  Zar tako valja ? —  Tako, — prezrivo odgovori Janjiéije. — Nevjerni-  cima treba voštanicama utjerivati pamet u glavu. Neko tiho zakuca na vrata i nekako plašljivo prihvati  za štekavicu. — Ko je? — zapita Prokopije brzo popravljajuéi is-  kušljanu mantiju, na kojoj se, kao na uskršnjem jajetu,  polako smrzavale šare od voska, što je malo prije nakapao  sa svijeće. —■  Iguman! — šapnu Melentije pogurivši se. — Ko je ? ■  Uski, napuknuti kanat otvori se škripeći i jajasta glava  necija, do obrva utonula u izlinjalu šubaru, promoli se iza  njega. Grahoraste, lukave oci, koje su nekako kao po zej-  tinu plivale, zaustaviše se na Prokopiju. — Smije li se tamo ? — zapita ponizno, ulagujući se. Prokopije, zadovoljan što bas njega pita, što ga drži za najstarijega, možda i za Igumana, isprsi se malo. Na-  mrgodi se i naduveno zapita : — Ko si ti ? — Ja sam Jevrem. — Kakav Jevrem ? — Jevrem, koji želi da postane Jeremije, brat vaš  isposnik. — Ne rugaj se, pasji sine, nego ulazi i kaži šta tražiš,  —  okosi se ljutiti Janjićije i, zgrabivši ga iza^vrata za za-  kopčanu jàku od košulje, uvuče u sobu. — Sta ćeš ? — Hoću da se zakaluđerim. — Ti?,.. Prokopije, ljutnuvši se što se Janjićije umiješao i time  ga snizio u očima pridošlice, pristupi i pitomije zapita : — Zboriš li ozbiljno ? — Ozbiljno. Odgovarajući, Jevrem nikako nije mogao da gleda u  oči pitaču. Lukavo, ispod oka, mjerio je čas Janjićijev nos  i široki mu pojas, okićen drškom od noža, što je provirivao  ispod razdrljene mantije, čas Melentijeve ruke, koje su  neprestano razvrstavale razbacane trave, čas malo pro-  zorče, u kome se ogledala čitava tijesna ćelija sa vošta-  nicom na starome stolu i sa nejasnim siluetama kaluđera  unaokolo. — A  znaš li ti, jadan ne bio, sve tegobe, koje te u  ovom životu čekaju ? —  zapita Prokopije, hvatajući ga sa  dva od duhana požutjela prsta za bradu. — Znaš li, da  je ovo kao neka tamnica ? — Ja se tegoba ne bojim, — bezbrižno odgovori Je­ vrem i uzvi ramenima. — A ne bojim se ni tamnice, — A znaš li da ti je bolje orati i kopati nego se  ovdje sahranjivati ? Kad oreš i kopaš, radostan si, nađaš  se plodu, dok ovdje .  .. čemu se imaš radovati i nadati ?... Jevrem pogleda u voštanicu i osmjehnu se. Nek^Tpp^V  odoljiva želja povuče ga da je, iz potaje, utrne i / ' f t â :  zgatei-'   one Melentijeve trave. —  Mene je srce dovelo u manastir, —  јјјј^ј, sljetku, nakon duže počivke, opet se ulagujuéi.it^\';|?riini^î  božjih ugodnika ! — Ne laži, pasjevino, i ne spommji božje ugodnike  bez nevolje, — kresnu Janjiéije ' iznenada i nemilosrdno  ga gurnu u rebra. —  Kaži :  besposlen sam pa sam došao  amo, da se za neko vrijeme sklonim i prehranim. t*. — Hihihi ! — zasmija se Jevrem prigušeno i, uvlačeći glavu među ramena, bržebolje poklopi usta šakama. —  Hihihi.. . — Pogodio sam, a ? —■  zadovoljno zapita Janjiéije i  podrugljivo pogleda na Prokopija, — Hihihi !... Jednako se smijuéi Jevrem zanjija glavom i pođe, — Vidim da vas ne mogoh prevariti, — izbaci razvu-  éeno, stiskajuéi zube.^ — Zbogom. Janjiéije mu preprijeéi put, zaustavi ga. —  Pošten si, éim si odmah priznao, — reée mirno i  dostojanstveno.tonommoćnoga zastitnika, — Ostat ćeš ovdje! — Ne može ostati, — opet se umijesa Prokopije, u  želji da makar kako ostane pobjedilac i da ga bar Jevrem  zapamti kao čovjeka, čija se riječ sluša i uvažava. — Ne  ce dozvoliti Iguman. Janjiéije ga presijeée : — Iguman je zavrzan kô i ti . . . Ne éu ga ni pitati. - —-  Moraš. — Ne moram. Pa se okrenu Jevremu i zapovjedniéki podviknu : — Za mnom ! IL Ustavši ranije, Jevrem se izvuée iz éelije polako,  oprezûo, starajuéi se da ne probudi Janjiéija, koji je zbijen  i zgréen, na kratkom krevetu, sa duboko uvuéenom gla­ vom pod jastukom ujednačeno hrkao i šištao, da se éinilo  kao da neko nedaleko svira u starinske orgulje. Krenu  prema manastirskoj éesmi, Iz kadifastom mahovinom i  mladim bršljanom prevučenoga zida izbijala su, pored ve-  like avlijske kapije, dva duga vodena jezika, u širokim,  blistavim mlazovima, koji se, drobeéi se i pjenušeći prema  suncu, prelijevali u svih sedam duginih boja, U mekoj,  uspavljivoj muzici vode, koja se otakala, uéini mu se kao da odnekuda odjeknu i zvonki glas Prokopijev. ,  .  Zastade...  Osluhnu .. , — On je ! — prošapta tiho, I uputi se maloj, neuglednoj crkvici, Nekako poku-  njeno, postiđeno šćućurila se ona, stara i oronula, na sre-  dini avlije, sa mrkom, mermernom šubarom, iznad kame-  nih vrata, koja joj zamjenjivala zvonik i sa sakatim i  iskrivljenim krstom na njoj, koji je, kako se cinilo, nekada  bio posrebren, a sad se ogoljen crnio kao prelomljena i  sasušena grana. Prisloni se na vrata, uz hladni poboj, iša-  ran imenima besposlene dječurlije i još besposlenijih po-  sjetilaca. Poviri unutra, Kroz rastvorene dveri na polu-  trulom ikonostasu, okićenom kljastim i ubogim svetiteljima,  —  kojima se još jedva mogli raspoznati ostaci haljina,  očiju, ruku ili nogu, — kroz mirisavi dim tamjana, što se  povijao između dva žmirava kandila, opazi Prokopija. Nadnio  se nad časnom trapezom pa, u isti mah, i služi i svada  se sa poslužiteljem Vasom: — O blagorastvoreniji vozduhov, o izobiliji plodov  zemnih ... a što mi nijesi bolje raspalio kadionicu, sreća  ti se okamenila... i vremenjeh mirnih, Gospodu pomo-  limsja. . . — Raspalio sam koliko se moglo .  .  . Gospodi pomiluj !   - — otpijeva Vaso stršeći iznad naherene nalonje, visok i  suh kao Jovan Pustinjak. Jevrem se na prstima prokrade u crkvu. Zastade u  dnu, poduprijevsi ramenom prljavi zid, niz koji se sa vlaž-  nog, potpuklog svoda neprestano cijedila voda. Obazrije  se na sve strane, da vidi : ima li još koga od bogomo-  ljaca ? Nigdje nikoga. Zatim se lagano spusti na desno  koljeno i želeći da obrati na se pažnju oca Prokopija poce  se na glas moliti Bogu,.. — Presvjatuju, prečistuju, preblagoslovenuju, slavnuju  vladičicu našu i prisnodjevu Mariju...  À rašta ti tako  urani ? — zapita Prokopije oštro, gledajući ga iza rastvo­ rene knjige, — ... So vsjemi svjatimi pomjanuvše sami  sebe .., Da te nije Janjićije, ruke mu usahle, poslao da  me podražiš ?... I drug druga i ves život naš Hristu Bogu  predadim .,, — Tebje Gospodi !... Eto Igumana ! — zapjeva Vaso  jače, pa se namah uozbilji i duboko se naklanjajući prema  ikonama poče se krstiti. — Iguman ! —  prošapta Jevrem nekako uplašeno,  bržebolje kleknuvši na oba koljena. Smireno skrsti i ruke  na prsima. — Iguman !... Gdje je ?.., Malen, pogrbljen starčić, poklopljen dubokom kami-  lavkom, ogrnut u mantiju, kojoj su rukavi padali mimo  koljena, sitnim, ubrzanim hodom prijede preko crkvice,  opirući se o debeli štap sa srebrnom jabukom pri vrhu.  Zaustavi se blizu nalonja. Prekrsti se dva tri puta', ispravi  se malo i, žmirkajući, pogleda unaokolo. Jevrem je tek sada mogao da mu zagleda gotovo  mladićski svježe, rumeno lice, obrubljeno širokom sijedom  bradom, kroz koju mu na prsima pogdjegdje provirivali  krajevi pozlaćenoga krsta kao rogovi mjesečevi kroz snije-  gom zasutu jeliku. Ispod golemih bijelih obrya sitne oči  živo su prelijetale s predmeta na predmet. Kada skliznuše  preko Jevrema, čisto ga podiđoše trnci. Još se vise upre-  podobi i sve se češće poče krstiti : —  Hà, pomozi, Bože !... Ne pusti me, Bože !... Pošto se služba svrši, Iguman pristupi Prokopiju. Snažno zveckajući brojanicama, koje je prebirao među  prstima i lupkajući štapom o mermerni pod, nešto ga pre-  koravaše. Jevrem, i ako bješe naćulio uši, nikako nije  mogao čuti, o čemu razgovaraju. Samo je vidio, kako otac  Prokopije nevješto šeprtlji, neprestano pogleda u svod  crkveni i desnu ruku prinosi prsima, dok se Iguman sve  više žesti i sve jače zveči brojanicama. — Propao sam, — pomisli, kad se Iguman okrenu  prema njemu i oštrim ga pogledom premjeri svega. — Is-  tjerat će me ... Pa onako klečeći pruži se po tlima i brzo dohvativši  jedan kraj Igumanove mantije poče je cjelivati. —  No šta je ? .. .  Sta ti je ? .. .  — zapita začuđeni  Iguman i malo odstupi. — Ko si ti, momče ? — Dopusti.  ., dopustite da se naljubim odežde sveti-  teljske, — zavapi Jevrem, puzajući i uvijajući se kao crv.  — Ne okreni lica tvojega, oče sveti, od mene grješnika ! Iguman, lukav i nepovjerljiv, lako ga odgurnu štapom  i strogo capita : — Šta želiš?.,. Kaži! — Zelim da me pustite da čitava vijeka ljubim vase  stope, —  odgovori Jevrem nekako utanjeno. —  To je uzgred ... A  glavno štaje?...  Reci ! — ne-  milosno osiječe Iguman, mrgodeći se. — No ? Jevrem skoči, ispravi se. Strese prašinu sa koljena i  reče mirnije : — Hoću u kaludere ! Iguman se lukavo osmjehnu, skupi brojanice u šaku i  razmislivši malo progunđa : • —•  Pođi za mnom ! Na sredini avlije kao da se prisjeti nečega i zaustavi  se opet. — A  oklen si ? — zapita nekako nebrižno i poče  štapom po pijesku da veze zvijezdu sa polumjesecom. — Iz daleka sam, sveti oče, — ubrza Jevrem živo,  bojeći se da mu ne upanu u riječ i da ne počnu pitati  podrobnije. — Siroče ostao, bez oca, bez matere.. .  Mi-  lostivi me ljudi othranili. , , Oni me slab u školu Znam  čitati sve molitve, otpjevati čitavu jutrenju i leturđiju.  ..  Učitelji me vazda hvalili i htjeli da me šalju na visoke  škole, -, Pisali za me nekakvu ruskom knezu, i on me  zvao u Rusiju ,., „Sina nemam, sin da mibudeš", pisao je ... Opazi, kako se Iguman mrgodi i namiguje desnim okom,  pa kao da i sam osjeti, kako je pretjerao.  Bržebolje  sastavi ruke na prsima i prekloni glavu. — A  mene jednako srce vuklo u manastir, — otegnu  prepodobno. — Hoću život da provedem u postu i u mo~  litvi.,. Još kad sam čuo za vas, sveti oče, i za vaše do-  brostivo srce, ta mi se želja učetverostručila . .  .  Savila mi  se oko srca, pa joj odoljeti ne mogu. Ako me ne primite,  ne ostaje mi drugo nego da skočim u vodu .  .  . Iguman se osmjehnu podrugljivo, pa odiže štap iznad  glave i srebrenom jabukom kucnu ga po čelu. — Prepreden si, to vidim, — reče otežući, — a zato  ću te i primiti .. . Takav mi katkad treba .  .  .  Ne éemo te  sad zakaluderiti, jer se to ne može, ali ćeš biti iskuše-  nik,,,  Pristaješ ? ., , — Pristajem na sve, sveti oče, kakogod vi odredite,  — dočeka Jevrem oduševljeno pa opet pritrča da mu po-  Ijubi mantiju. — I na svemu sam yam zahvalan, — Samo . , . Iguman pogleda na sve strane :  ne sluša li ih kogod ?  Uhvati Jevrema za ruku i reče mekše : —  Ne smiješ se mnogo družiti s kaluđerima... Nijesu  dobri... Naročito nemoj sa Janjićijem, jer je to buntovnik  i kavgadžija... — Jest... Buntovnik je i kavgadžija. To sam ođmah  opazio, — potvrdi Jevrem, u želji da mu se što bolje  dodvori. Iguman, vrebajući kao jastrijeb naokolo, opazi kako  omalen seljak, sa dugačkim mlâtom preko ramena, gega-  jući se minu pored kapije, Nosio je u ruci, na zavijenu  vrbovu šipčicu nanizane, tri velike ribe, kojima se mokre  ljuske poput rastopljena srebra bjelasale prema suncu.  Bržebolje prekide razgovor i dobacivši uzgred : — O tome ćemo drugi put govoriti, — hitno se odmače  i ode da stigne seljaka i da pogađa ribu. Jevrem, ostavši sam na avliji, odahnu. Razgovor s Igu-  manom bješe ga zamorio i nimalo mu prijatno ne bi bilo,  kad bi ga naskoro nastavio, Zato zaobiđe oko crkve i kroz  tijesni kapidžik s protivne strane prođe u čuveni gaj ma-  nastirski, Obrastao mladom, potkresanom hrastovinom i šatora-  stim borovima, u čijim se krunama pogonila i čavrljala  čitava jata vrabaca, spuštao se on do velike poljane, odje-  vene u rascvjetani mak, koja se crvenila i pušila kao go-  lemo razbojište, poprskano vrelom i svježom krvi. Uske i  tijesne staze, oivičene zaprašenom travom, vijugale se  poput crnokruga ispod drveća i kao da se obmotavale oko  rasijanih kaluđerskih grobova, zaraslih u koprivu i odavno  zaboravljenih, Na iskrivljenim krstovima njihovim, uvijenim  u meki ladolež i oštru mrežu kupinovu, nisu se vise ni  natpisi mogli čitati. — Bože, koliko li si ih pogubio ! — šapnu, vadeći iz  džepa ovelik lisičiji rep, koji mu služio mjesto četke, i  otresajući njime prašinu sa rukava. — I koliko će ih još  doći na red !... Nešto crno, protegnuto promače iza manastirske po'  jate, koja se jedva nazirala kroz čvorugava hrastova stabla.  Izgubi se u redu borova, što se zgusnuli u strani i rumen-  kastim vrhovima klanjali se prema suncu, pa se opet po-  javi ispod krivoga jasena, ogrnutog plaštom bršljana. Uputi  se grobovima. Jevrem poznade Melentija. Izmoren i blijed, sa žuć-  kastim pjegama na lieu i modrim prstenovima ispod očiju  išao je smjerno, pogruženo. U jednoj ruci drži otrgnut  vlat nezrelog žita, a u drugoj omanju knjigu, kojoj su de-  bele korice odavno izgubile boju i po sredini bile pre-  lomljene. —- Dobro jutro, oče Melentije, —  javi se Jevrem po-  nizno, snimajući Subaru sa glave i duboko se klanjajuék  — Jesi li dobro spavao? Melentije se, iznenađen, trže, Cinilo se je da mu ovaj  nenadni susret ne bješe povoljan, Na pozdrav ne odgo-  vori nista. Samo izmahnu glavom i htjede da pode daïje.  Pa se ponovo zaustavi i, ne gledajuéi mu u lice, tiho za-  pita Jevrema ; — Je li istina da slatka paprat liječi sve bolesti? - — A  davo bi ga znao, — odgovori Jevrem mirno,  zabaciv ruke na leda, —  Nikad nijesam kušao, jer i ne  pamtim da sam bio bolestan, — Nikada ? — Ni dana. — Blago tebi! Pogledavsi ga opet zapita: —  Sigurno ti otac nije bio pijanica ? — Bog da mu dušu prosti, nikad se gotovo nije ni  trijeznio, — otpovrnu Jevrem kao preko volje. — A  mati? —-  Mrzila je i vino i rakiju. Samo je ispijala kahve i  pušila kao Turčin, — Hm ,,, Melentije se zamisli i kao da računaše nešto. — A  nikad ti nijesu davali da piješ vodu sa ukuhanog  vrijeska i kadulje? —  Nikada, — I opet si zdrav ? Mutne oči njegove nekako pakosno sijevnuše, Pristupi  Jevremu i, podrhtavajući, ošinu ga prelomljenim vlatom  po zarumenjenom obrazu. — Rašta si ti zdrav, rašta je Prokopije zdrav? I Ja-  njićije i Iguman'!... Svi zdravi, a jabolestan! — uzviknu  vatreno, a glas mu škripi, cvili nekako suho, žalostivno.  —  Kakva je to pravda ? ... Božja ili đavolja?...  Rašta  je to ?... Rašta ?... Sav se skupi, naježi se. Laka, providna rumen razli  mu se preko pjegavih obraza ; modra žila jedna ispriječi  se preko čela, između obrva ; poblijedjele usne grčevito  se trzale. — Rašta se traži bas moja smrt ? — nastayi žešće,  zadihano, kao da se obračunava sa čovjekom, koji mu je  mnogo napakostio. — Sta sam ja kome skrivio ? Sta sam  kome ucinio? ... Mlad, zelen da se skrham i posrnem med  ove puste grobove, gdje se toliki srušili tek pod breme-  nom godina ?... Da mi crvi ispiju oči, koje se još ne na-  gledaše ljepota ovoga svijeta, da mi rastoče tijelo, koje ni  saznalo nije za slasti života?... Spusti se kraj jednog groba i, čupkajući se za bradu  i mašući vlatom ispred očiju, prkosno, kao razdraženo di-  jete, poče buncati: — Ne eu ni umirati !... Ne cul... Ne cul...  Ne cul... — I nemoj, brate, i nemoj, — suho odgovori Jevrem,  lagano se izmičući od njega kao od sumanitoga. — Rašta  bi umirao prije vremena ? Melentije ga nije èuo. On je i dalje čupkao bradu,  stisnutom šakom udarao po vlažnoj, zgnječenoj travi i kao  svađajući se s nekim, šištao, gunđao, keseći truie zube. Jedva se umirivši, lijeno se podiže, potkupi mantiju  pod pazuho i pođe. Sudari se s Jevremom, koji ga je za-  čuđeno posmatrao i, streknuvši, odstupi malo ... I kao da  se tek sada sjeti, kako je maločas razgovarao s njime.  Nekako postiđeno obori glavu i tiho prošapta : - Oprosti... Bolestan sam pa ne znamvn i  šta go-  vorim ni šta radim. J  lud sam, čini mi se... Čuda mi se  svakakva priviđaju, strašni me snovi pohode... Bojim se  noći, mraka se bojim, strahujem od njih... A radujem se  danu i suncu kô što mu se svaka travka raduje... Iziđem da ga se nagiedam, da se nagrijem, da mi svjetlost nje-  gova rastopi erne misli... — Uzmi ti dvije tri oke vina, udari malo uz tamburu  i zapjevaj, pa će se same razletjeti, — dobaci Jevrem, ku-  šajući da ga razveseli. — Cim mene snađe kakva nevolja,  odmah zapjevam... — Da pjevam? . J a ?  — osmjehnu se Melentije bolno  i zavrti glavom, — Nipošto!,., — Rašta? Melentije ne odgovori. Rastvorivši knjigu poče prevr-  tati voskom pokapane listove i kao tražiti nešto. Jevrem  se izmaknu i htjede da pode. On ga uhvati za rukav i  zadrža, — Stani, —  reče šapatom i unese mu se u lice, za-  dahnuvši ga zadahom lešine koja trune. — Kad si me  pitao, treba i da ti ispričam, Pričao sam svima. Zašto bih  i od tebe krio ? —  Ako je duga priča, ne volim slušati, — osiječe Jevrem  kratko, gadeći se i vrpoljeći, — Ništa tako ne mrzim kao  duge price, — Nije duga. Nije, — ubrza Melentije i, bojeći se da ne  pobjegne, uhvati ga čvršće, — I interesantna je mnogo. Jevrem se poče mrštiti, —  Ne vjerujem, — reče. — Bit će žalostiva, a ni to  ne volim. — S lus a j ! Uze ga ispod ruke i povede među borove, gdje se,  kroz bokorasto granje, koje je mirisalo na mladu smolu,  lomili i drobili nasrtljivi mlazovi sunčani i plivajuéi, kli-  zeći po nekošenoj travi, sakrivali se u nju. —  Bilo je to prije nekoliko godina, dok sam bio uditelj  u jednom selu. Ne ću da kažem u kome selu, jer to i ne  treba. Mogu samo, onako uzgred, redi, da mi je u njemu  bilo ugodno, da sam bio potpuno zadovoljan. U staroj  prizemljuši, od pruca opletenoj, oblijepljenoj zemljom erve-  nicom a pokrivenoj nagnjilom slamom, —-  svi su je zvali  školom, —  imao sam svoju sobicu, koju, vjeruj mi, ne bih  promijenio dak ni za via di ci nu, kamoli za igumanovu ce-  liju. Komšiluka nijesam imao. Samo, na nekih pedeset ko-  racaja daljine, tonula je u zemlju kuda seljaka Petra Ra- đušića. On je ujedno bio i školski poslužitelj, a njegov  zvonki, muški glas, naročito u noći, često me trzao iza  sna i napominjao mi, da nisam u kakvoj pustinji, da sam  ipak među ljudima. Uz Petra su još živjele žena Stanija  i kći Janja, — A  o Janji ćeš samo i pričati, — upade Jevrem, —  Dosjećam se. Melentije potvrdi glavom. — Dobra je cura bila, —  uzdahnu, — Nikakva ljepo-  tica. Ni kršna ni stasita. Naprotiv. Mršava, blijeda, sitna,  sa tragovima ospica na lieu i sa nekoliko kaplja znoja na  čelu, koje kao da nikad nije ni otirala . . . Uvijek je, kao  dijete kakvo, pristajala za ocem ili za materom. Iđe za  njima, gazi i vječito polupromuklim glasom pjevuši poneku  pjesmicu ili kikoćući priča pokakvu priču veselu, nestašnu.  I kao da ni otac ni mati nijesu mogli ništa ni raditi, ako  ona nije bila blizu, ako je nijesu čuli. Jedamput, sjećam se, dozvao sam bio Petra, da iznese  klupe iz razreda i da očisti pod. Došao je odmah sumoran  i ćutljiv kao vazda, i podvezavši usta čađavom maramom  prihvatio za posao. Sa velikom mukom i nategom, zasta-  jući, gunđajući i proklinjući iznio je jednu klupu, drugu.  Kad se vratio po treću i odigao je, iznenada je odbaci i  opsova nešto. ,,Ne može se ovako", okresa suho. „Zovnut ću Janju da  pomogne". I ode po nju i dovede je. Cim zakorači u sobu, pođe  i ona prema klupama, da uzme koju, da ponese. On odbi. „Znaš ti tvoj poso", reče nekako oporo i ukaza joj  da stane kraj vrata. Zatim, čim ona zapjeva, prekrsti se, zagrnu rukave i  polegnu na posao, Za tili čas iznese sve klupe. T Ize i  metlu i očisti sobu, opra je, a da vise ni počinuo ni ht uo  nije. Svršivši uze je za ruku i, otirući znoj širokfn u-  kavom od košulje, ode gotovo kaskajuéi. I mazili je oboje neprestano. Petar se, doduše, čuvao  da se to ne opazi, — kako ga ne bi prozvali ženskinjom,  — te se češće i obrecivao i tobože korio je. A vazda je  kupovao nova odijela, nakite, kolače, šećerleme. Svaku zarađenu paru trošio na nju. I ništa ga nije toliko rado-  valo, koliko kad bi je kogod pohvalio. „Nema bolje djevojke od Janje", govorio sam katkada,  pažljivo ga posmatrajući ispod oka, „Onaku dušu još samo  anđeli mogu imati . , „Ne znaš je ti, gospodine, Huncnt je ona“ , odgovara  on, smješkajući se i trljajući dlanovima o bedre. „Nije ona  ko što se čini , , „ Ja sam je dobro upoznao. Ne možeš je skuditi",  opet bih ja, željan da ga navedem na opširniji razgovor  o njoj. „Ništa bolje od nje!" „Da Bog da‘‘, čini se on kao da ne vjeruje i vrti  glavom. A  toga čitava dana samo mi u oci gleda. Kao da po-  gađa želje prije nego ih spomenem. Nema, čini se, zapo-  vijesti, koje tada ne bi poslušao. Dva ili tri puta, kad sam išao u varoš, kupio bih po-  neke sitnice, —-  cvijet, ogledalce, češalj, — za Janju i  predavao Petru da odnese. Kô ljutio se, korio me, grdio  nju i nazivao huncutom, a ipak je, kao razbojnik plijen,  sa raširenim zjenicama, u čudnoj žurbi grabio dar, gurao-  ga u njedra, nosio, Sjutradan dobijao sam već od njegaP   kao uzdarje, sira, mlijeka, kajmaka. Jevrem, prislanjajuéi se uz stablo, zatrese jednim bo-  rićem i poplašivši čitavu četu yrabaca nekako pakosno-  izbaci: — A  ona ti se ničim nije odužila ? Ne valja ! —  Ona se, čim je prvi dar primila, počela nekako  uklanjati ispred mene, sakrivati se, — tiho odgovori Me-  lentije. — U školu nije više ni dolazila, kad god sam bio  u njoj. Cim bi se susreli u putu, zaklanjala se za očevo  ili za materino rame, sakrivala lice rukavom ili prekri-  vač ; ako sam je zatekao na Hvadi, sakrivala se među  stc e, uvlačila u žito . .  . Međutim, kad god nijesam bio  u šao H , čamila je, s materom zajedno, u njoj i nešto ure-  đivala, raspremala, I sobu svoju zatjecao sam uređeniju.  Prašina svuda počišćena, stolovi i stolice istrveni, ogledalo  iskićeno svježim granama ruzmarina ili jorgovana. Car-  šafi na krevetima mirisali su čistinom ;  rublje u ormaru uvijek  bilo uglađeno, čarape potpletene ili okrpljene. Ćorović ; U ćelijama. Z — Oho ! Baš kao prava domaćica! — nenadno upade  Jevrem i ni sam ne znajući rašta, glasno se zasmija. Melentije ga prijekorno pogleda. Uhvati se za bradu  i poče je gladiti. Zatim okrenu dlane prema suncu i gle-  dajući kako se zarumeniše, kao da pogađaše :  jesu И  danas  providniji, nego su bili juče ?...  Jevrem ga pozva, da  nastavi priču. On se ne odazva. Napošljetku malaksalo  opusti ruke i kao za se prošapta : —  Sve tanji . , . tanji . . . tanji . .  . — Zar si svršio priču? —  zapita Jevrem začuđeno,  a već postao nestrpljiv :  —  šta li je dalje bilo? —  Priču? . . . Kakvu? —  otegnu Melentije rasijano,  gledajući nekuda iznad sebe, u prepleteno granje. Zatim,  kao prisjetivši se, zapita brže :  — A  gdje sam stao? . . . Pa lijeno uzmahnu glavom i opet nastavi: — A što da pričam o sitnicama ? . . . Jebe to i ne  interesuje. Bolje odmah da prijedem na glavno i da ti  kažem, da se, nakon nekoliko mjeseci, razboljela.  . .  Jest,  razboljela se ... Nekih desetak-petnaest dana Petar ni-  kako nije ni dolazio u školu ; na moje poruke nije otpo-  ručivao ništa, Vidio sam ga samo kako se, dva ili tri puta,  kao lopov kakav prokrade u školsku baštu, ustrgne neko-  like ruže i bezobzirce trči, bježi natrag. Na moj prozor  nije htio ni pogledati, ni osvrnuti se . . .  Ni sam ne znam  zbog čega ali, i ako me nešto vuklo, da ga zovnem i pri-  pitam, nijesam mu se smio javiti ni upitati. Jedne večeri, kasno, uljeze mi u sobu. Neobrijan, za-  pušten, sumoran. Zastade pokraj vrata, skide poderanu  kapu i kušljajući je, pogleda me. Zausti da progovori nešto,  da zapita ... I stade . . . Pogleda me još jednom nekako  postiđeno, poplašeno, otegnu vratom kao da guta plju-  vačku ... Pa se lijeno okrenu i izade iz sobe. Ode. „Petre, šta ti je?" glasno poviknuh za njim i podoh  da ga stignem, zaustavim. Odmahnu rukom, ne osvrnuvši se. Umače. U jutro dođe opet. Izmoren, jadan. Drži u rukama  nekolike uzabrane ruže, još pune rose, stiska ih na prsa  i, gledajući preda se, ćuti. „Sta je, Petre?...  Kako je Janja?“ „Zlo", jeknu on tupo, prigušeno. „Ne ide na bolje?" Ruže mu ispadoše iz ruke, Okrenu se prema zidu i  na silu ušmrkujući muklo odgovori ; „Pri kraju je" ,., Poklopi obraze dlanovima, poče trljati nos i brzo se  okrenu da opet jurne kroz vrata. Zadržah ga silom. „Sta je?.,.  Ti kao da imaš nešto da mi rekneš?"  zapitam meko, sokoleći ga. „Zenski poslovi“, suho progunda on i uzvi ramenima.  ,,Ja ne bih, ali Stanija" .  . . Opet zanijemi, „Sta hoće Stanija ?“ zapitam jače, kupeći ruže sa  poda i sastavljajući ih u kitu. „Ја ću učiniti sve, što mogu". ,,Stid me kazati“ . . . I blenuvsx u tavanicu, pipkajuéi se oko pojasa ne-  jasno, isprekidano promuca : „Sta ću? ,, . Nesretni otac !... Srce roditeljsko ! . . .  Od nevolje sam doso" , . . Pa prevuče rukom preko cela i  očajno otegnu ;  ,,Boze moj !“ . . . ,,Zar sam ja tako rđav čovjek, te se čak bojiš ispo-  ručiti mi poruku Stanijinu?" počnem ga prekoravati, ra-  čunajući, da ću ga samo tako modi natjeratx, da mi se po-  vjeri. ,,Zar tako valja, Petre ?“ . , . „Znam da ne valja . , , Znam“, ubrza on snebivajući  se i kao pravdajući, „Ali ovo" .  , . Zalomi prstima i po-  gleda me moleéi. „Ne zamjeri, gospodine, što bolesnica  trabunja . .  .  Sve govori o tebi, samo o tebi. . . Spominje  nekakvu sobu, sprema se da ide, da uredi. .. Govori i o  svadbi .  , . Udat će se, kaže, za te i , ,  . Sve take trabun-  tije !... I pjeva, pjeva o svatovima" . .  , Uhvati se za džemadan na prsima kao da će ga ras-  trgati, Jeknu opet; „Srce mi razdrije pjevajući ovo“ . , . „Sto mi to nijesi prije rekao ?“ prošapćem tiho i uzevši  ga za ruku kao dijete povedem do stolice. „Ja bih joj se  javio, poslao štogod" .  .  , On skupi usne i namrgodi se. Kao da mi nije vje-  rovao. „Kako ću ? , . . Ti gospodin, pa da te mučim!" suho  odgovori. „Nijesam znao, šta ću od jada, nego joj nosio  ruža i kazivao, lagao . . . oprosti, gospodine, ako Boga  znaš . . .  da su od tebe“ . . . Sklopivši ruke kao u nekom  zanosu uzviknu :  „Bože, radosti njezine !... Smijeha I  . .  .  Suza !... Ne pitaj !" . . . Pa opet ustade, prekloni se i previ kao gudalo. „Zove te, zove, zove" . . .  zastenja . . .  ,,i molim ti se  ko Bogu da joj odeš . . . Svojom rukom da joj predaš te  ruže .  . , Ništa više !... Ako znaš šta je nevolja, pomozi !...  Nemoj da ode na onaj svijet željna" . .. Snažno me stište za ruku i povuče sebi: „Pomozi! . . . Pomozi!" „Hajdemo", prekidoh ga uzbuđen, oblačeći kaput i žu-  reći vratima. „Brzo!" Melentije otpočinu malo. Pogleda Jevrema, koji ga  netrenimice slušao i poče lakše : „Petar, skinuvši kapu i naklanjajući se, uvede me u  mračnu, memljivu sobu, Miris uzvarivanih trava i pečenih,  krompira zapahnu me na vratima. Cisto osjetih, kako ma-  laksavam. Savladah se nekako i kročim naprijed, Ugledam u kraju, ispod jednookog prozora, na kome-  je zamjenjivala staklo tanka, providna koža, sitnu, zgrčenu  staricu, kako se nadnijela nad hrpu dronjaka i steže,.  drži nešto. Poznadoh Staniju. Pogledavši bolje zagledah,  kako ispod onih dronjaka viri mala, mršava ruka, koju je  Stanija prinijela svojim razdrljenim prsima i zagrijavajući  je na usalim isušenim dojkama, miluje, miluje . . . Dakle tu je Janja !... Bržebolje pristupim bliže i odi-  gavši ruže gotovo do očiju, nazovem Boga. Stanija streknu, prenu se. Iskrivi se, izvi i uplašeno  me pogledavši, kao da htjede ciknuti. U isti mah između  dronjaka izviri blijeda, obvehla glava. Cudno zasvijetliše  dva sitna oka i poznat, promukao glas zašišta : ..Kazala sam . .. Evo ga, majko !" . . . Čim sam se sageo i opružio ruku, glava se bržebolje  sakri među dronjke. Tanka, djetinja ruka, kao sasušena  trska, drhteći kušaše da se odigne i da prihvati ruže, „Evo ,,. došao sam , .  . Jesi lime se zaželjela, Janjo ?"..  „Hvala", zašuštaše dronjci zadovoljno, tresući se. „А  što se sakrivaš ? ,, . Šta ti je?.,.  Pogledaj me“,  zamolih pristupajući bliže i pokušavajući da joj otkrijem  glavu. „Nemoj . .. Nemoj . ,. Danas sam još ružnija", kao da  iznenada zaplakaše dronjci. „Nemoj“ . ,. Nijesam dugo sjedio. Počeo sam da pričam, da obe-  ćavam, lažem; kušao da je izazovem, da još što progo-  vori, Uzalud. Mjesto odgovora dronjci su se tresli sve jače  i mršava ruka sve grčevitije stezala ruže. Kad krenuh,  Stanija se pruži po podu, obgrli mi nogu i nijemo, uvija-  ■jući se, poljubi u naprašene cipele. Petar se samo pokloni  i kušljajući kapu u rukama, muklo izgovori: ,,Hvala“ , ,. Melentije zabaci kosu na čelu i ispravi se. Uhvati  Jevrema za rame i nekako svečano Izgovori : —  Eto toga dana ja sam se vjerio sa smrti, ,, Nije  Janja nego me sama smrt tada zavoljela i ja sam joj se  nbećao .. . Otada znam, da sam samo njezin. — Ostavi, — okosi se Jevrem osorno. — Ludorije ! —  Ne vjeruješ ? , . . Ni ti ne vjeruješ? —  izbaci Me­ lentije uzbuđeno, uzmičući natraške, — Svima sam pričao  i niko ne vjeruje ! Svi misle, da sam izmislio priču, da . , . Okrenu se od Jevrema kao da bi da pođe i opet se  pripovrati, Izmahujući krijigom i kao prijeteći uzviknu jače : — Ja .  . . ja . , , vidio sam sjutradan i kako je nose,  da sahrane. Vidio četvoricu okislih seljaka, kako su uprtili  kratka, klimava nosila, prekrivena crnim pokrovom i ću-  •teći, kao sa kakvom ukradenom stvari, brzo izmiču, bježe ...  Ni popa, ni đaka, ni nikog vise nije bilo .  .. Samo Petar,  gologlav, raspasan, mokar, spotičući se i posrćući kaska  za njima, želeći da ih sustigne. A  kiša lije po njemu ; lije,  šiba ga, goni.,  . Jedan opanak spade mu s noge i ostade  u glibu, —  on to i ne osjeti ; iskajišani pojas lepršao oko  njega kao raščupano krilo i zaplitao mu se za noge, — on  ga i ne dohvati, . .  Samo što kaska, kaska i spotiče se ...  A  niz ulijepljenu kosu i mrko lice cijedi se voda i slijeva  оа raskopčanu košulju i gola, razdrljena njedra .  .. Melentije obori glavu i nastavi tiše : — Uvjerio sam se tada, da ni za me nema drugog  puta, nego da idem za njom . .  .  Za njom !... Ona me zove i ne da da lažem .  .. Kad sam, od straha i prividenja htio  pobjeći iz sela, sakriti se, —•  propljuvao sam krv . . . Kad  sam, u varoši, počeo pristajati za drugom djevojkom, raz-  bolio sam se i jedva ostao u životu .  ., Ne da da lažem !.. *  Zato sam i došao ovdje, da kao kaluđer sačekam suđeni  dan .  .  , Zato i ne mogu zapjevati ni otresti se crnih misli...  Nikada! — Međer ti baš nijesi pri čistoj svijesti, — dočeka  Jevrem meko, kao žaleći ga. — Bog neka ti se smiluje ! — Gdje ste zaboga? —•  iznenada povika Vaso kla-  teći se na svojim dugačkim nogama kao na rđavo namje-  štenim štulama. — Slomih se tražeći vas .. . Pa se okrenu Melentiju i oporo kresnu : —  Zove te Igumanina ! Melentije pokupi mantiju u šaku i prigrlivši knjigu na  prsa zađe prema manastiru, Vaso, pognuvši se malo, krenu  za njim. Dugački tur od turskih čakšira, sličan raširenoj  metli, odmahivao mu ujednačeno čas na desnu cas na  lijevu stranu . .. Jevrem, pogledavši ga, umalo ne prasnu  u smijeh. I po neodoljivom nagonu seoskog besposličara,  koji je od djetinjstva naviknuo na bezazlene sale i šega-  čenja s drugim, odmah se odluči da se zaigra malo, da  napakosti Vasi. Brzo se opipa oko pojasa, opipa po ler-  menu. Nađe pribadaču. Pa hitno izvuče lisičiji rep iz džepa,  —  svoju današnju četkicu, — pričvrsti ga za pribadaču.  Potrča na prstima za Vasom i pažljivo, da ne bi osjetio,  prikaci mu rep za tur. Stigoše medu kaludere, Iguman je stajao nasred avlije,  opirući se o štap i razlagao nešto oštro, energično. Oko  njega se ukipili :  Prokopije sa oborenom glavom i sa uvu-  čenim rukama za crnim pojasom, i Janjićije nakostrešen,  surov, sa raskoračenim nogama i raširenim laktovima kao  da će nekoga na megdan zvati. — Evo oca Melentija ! — nekako pobjedonosno uz-  viknu Vaso, pa se naglo ispravi i po vojničku pozdravi  sijedoga Igumana. — Jedva ga nađoh .  .  . Toga časa otac Janjićije kao da vrisnu. Oči mu za-  suziše, lice nekako pomodri, Poče kao u grčevima odma-  hiyati rukama oko sebe i kriviti se. Crveni mu pojas zaigra,.  zaigra...  Vaso se, u čudu, nespretno okrenu da vidi- šta mu je? .  , . Dok i Prokopije udari u smijeh . . . Poklopi  velika usta objema rukama, začepi ih bradom, a ramena  mu počeše odskakivati kao da će se istrzati .  .  .  Vaso, za-  blenut, okrenu se i prema njemu, , , A  Iguman ispusti  štap na zemlju, odiže ruke u vis, zavrati glavu i kao da  poče cičati, zviždukati. Osmjehnu se čak i Melentije, stis-  nuvši usne. Sva avlija kao da zahrza u neobuzdanom,  obijesnom smijehu, Vaso, raširiv ruke kao da će poletjeti, poče se okre-  tati u kovitlac, tražiti nešto, Gledao ih sve razrogačenim  očima i sam se blesavo smješkajući i kao pitajući se :  šta  je ovim ljudima ? — Rep ! — napošljetku uzviknu Janjićije, ukazujući  mu na tur i previjajući se. — Rep ! — Rep !... — zadavljeno potvrdi i Prokopije kroz zgu-  snute prste i upljuvanu bradu. — Rep ! ,, .  Rep !, . . Rep !. . , — kao da ponavljahu  stotine njih iz crkve, iz zemlje, iz zidova avlijskih. — Zenetina ! — uzviknu Vaso razdraženo, jedva se dosje-  tivši i napipavši rep. — Ona se zaklela da će me obrukati ! Bijesno čupajući rep na sitne komadiće uputi se ku-  hinji. Prokopije pritrča da prihvati Igumana, koji kao da  malaksavaše od smijeha. III. Neskladno i tupo zveče motike, udarajući u nejed-  nakim, kratkim razmacima o tvrdu, sasušenu zemlju. Vreo  i sparan miris udara u glavu, kroz sasušena usta hvata  za grlo i davi, zagušuje. Klize uglačana držalja iz nažu-  ljenih, znojavih šaka. Dug, iskrivudan niz pogurenih te-  žaka, kao mrki karavan pretovarenih konja, lagano se  miče, ugiba, ne zastajući, ne počivajući, a iznad zamršenih  i naprašenih griva kao rastegnut pramen dima treperi roj  mušica i rasipa se po njima. Naprijed se izdvojio buljubaša, krepko, stasito momče.  Polegutio se malo, povio po držalju i, izmahujući oštrom  motikom, koja zasjenjujući oči odbljeskuje prema suncu,  kao da se ruga ostalima, draži ih. Uprljana, znojava ko-  šulja prionula mu za obla ramena i oko jakih rebara, na mrkim, jedrim mišicama svijetle se kaplje znoja. On niti  se otire niti othukuje. Samo izmiče, grabi naprijed, svîjesan  svoje snage i sav srećan, što je i drugima može poka-  zati.,.  Ostali se upinju da mnogo ne izostanu za njim.  Sokole sami sebe, upinju se. Tek ponekad ako se kome  od umora ill od zavisti otme poneka psovka . ., Razlijeva se sunce po njima. Peče, prži erne, razgo-  lićene vratove i obnažena prsa. Tvrda zemlja odbija im  ugrijane motike i zapahnjuje ih vrelom jàrôm, koja treperi  pred očima, A hitra ševa jedna, plivajući iznad njih u  bijeloj visini kao sitna pjega, klikće im, javlja se, pozdravlja. — Možete li ? — nekako podrugljivo pita buljubaša,  zastajući pri vrhu vinograda i opirući se na motiku, —  •Sustaste li ? ,., — Možemo, možemo, — gotovo jednoglasno odgova-  ra ju drugovi i, prkosno ga gledajući, i sami zastanu malo  da zarđalim strugačem sastružu zemlju s motika ili da  pljunu u dlanove. — Ne ćeš nam pobjeći ! — Ako ste sustali, a vi počinite ! — Ne ćemo ! Pristiže im i Prokopije sa Jevremom. Kao nadziratelj  manastirskih radnika on je morao dopirati svuda i sve  obilaziti :  i vinograde, i njive, i livade. Svi ga smatrali kao  najpodesnijeg za ove poslove ; niko nije znao jeftinije po-  goditi težaka niti ga znao natjerati da bolje i pažljivije  radi. On je vodio i sve račune za njive i vinograde, na  malim, nejednakim papirićima, koje nitko drugi nije znao  pročitati osim njega. Samo, na veliku žalost svoju, nikad  mu nijesu dali novaca u šaku. Nepovjerljivi Iguman sam  je radnike isplaćivao i, svrh svega, redovno prebacivao  Prokopiju za nekakve suvišne izdatke, makar što je znao  da se nikako nije moglo potrošiti manje. Došavši pred težake nazva im Boga. Ukaza Jevremu  na hlad pod trešnjom, u strani, i naredi da tamo spusti  torbu, u kojoj je bilo nešto jestiva i rakije. Pa se prekrsti  prema istoku i, na široko razmahnuvši rukama, zbaci sa  sebe i gornju i donju mantiju. Kamilavku odgurnu nogom  pod obližnji trs .. . Ostade u kosulji i tankim, iskrpljenim  čakširama ., . Zatim prstima raščešlja bradu, zatrese gu-  stim perčinom, koji se razasu niz ramena i, uzevši jednu motiku što je odbačena ležala u strani, stade prema bu-  Ijubaši. — Hajde, momče, da se ja i ti ogledamo ! — reče  veselo, izazivački. — Ne mogu se ja s tobom nadmetati, oče, — nekako  postiđeno izbaci buljubaša, gledajući ga ispod oka. — Ti  bi me mogo u zubima ponijeti. — Naprijed ! I, zabacivši široke rukave do na ramena, Prokopije  zamahnu motikom. Udari u zemlju. Zemlja kao da zastenja,  jeknu pod udarcem. Motika se zari duboko. On, nekako  pobjedonosno, uzviknu, sage se gotovo do tala i, stegnuv  šakama držalje da ne klizi, poče udarati bijesno i divlje...  Buljubaša daleko zaosta za njim. , . Pognuvši se po motici  i upinjući se da ga dostigne, isprekidano izbaci : — Bogme ti, oče, ogladnio rada !... O ho !... — Naprijed ! — uzviknu Prokopije življe, a sav se  predao poslu pa i ne čuje, što mu se govori. Snažni gu-  šterovi na mišicama zabrekli mu, najedrali, košulja na le~  đima naduvala se u golem mjehur, čakšire na kukovima  zategle da popucaju ... A  on samo kopa, kopa ne zasta-  jući, ne osvrćući se, Samo što katkada, kad mu mokra  kosa pane po očima ili ga bičevi od perčina poškaklje  po vratu, uzmahne glavom ili ih odbaci rukom. Opet kopa,  kopa dalje, Jedan krezubi starčić, između težaka, odbaci motiku  od sebe i reče zamoreno : — Kršna li težaka u tebi obatali ta đavolja mantija,  post joj se ohladio !... Mogo bi desetero djece ishranjivati. — Prokleti otac ! — zastenja Prokopije i zastade  malo. — Otrže me od posla i luda mlada gurnu u kalu-  đere ! Mislio zar da éu postati vladika !, . . Bog me stvorio  da radim, živim i uživam, a on me zakopa u mrtvu kuću,  u éeliju, zemlja mu kosti izmetala ! I buljubaša odbaci motiku. Izvadi iza pojasa dugu, po-  deranu maramu i poče otirati znoj. — Ne može se vise, — huknu. — Ne može se vise, — odobriše još neki i pogledaše  na sunce da vide, koje je doba. — Da se odmorimo. Prokopije se ispravi, protegnu. Puno, bucmasto lice  čudno se rumenilo prema suncu, oči zadovoljno sjaktile.  Između neuredenih dlaka provirivala mu dva niza jakih  zuba, a bjelina im jako odudarala od crne razvijorene  brade i nakostrešenih brkova. Debela donja usna crvenila  se ispod njih kao makov cvijet, nedavno uzabran. Pogleda  po svima i nasmija se. Zatim i sam baci motiku, savijenim  kažiprstom zastruga znoj sa čela i, podbočivši se rukama 0 kukove, uputi se guravoj trešnji, gdje je u hladu po-  civao Jevrem. — Slatko li će se ručati danas !  — izbaci driješeći  torbu i vadeéi oveliku bocu sa rakijom. — Svaki zalogaj  bit će medom preliven ! Prinese grlić ustima i dobro povuče. Ponudi i ostale.  Pa, prekrstivši noge, sjede na zemlju i prihvati za hljeb.  Oblimice poče gutati tvrde zalogaje, ne kvaseći ih ni ljudski  žvaćući. — Nema ljepše molitve od rada ! — promumla ve-  selo, daveći se zalogajima, a sitne mrve padaju mu po  bradi i nižu se na njoj. — Ni nakon Vasilijeve leturđije,  što se otegne ko glađna godina, ne jedem ovako...  ko  nakon motike ... Hoj, hoj !... Starčić se lukavo osmjehnu. — Ni Janjićijeva molitva nije katkad loša, — reče  otegnuto. — Zar i Janjićije ima baška molitvu ? —  zapita Je­ vrem valjuškajući se na zemlji i zijevajući. — To, vidiš,  nijesam znao. — A šta ti znaš? —  okosi se starac kočoperno i  prezrivo ga pogleda. ■ — Ti si još mlad . .  . Nijesi se, mo-  žebiti, bio ni rodio, kad je u našem selu živio Aćim  Spremo sa svojom Anicom. Aćim dobra duša, zlato od  čovjeka, a ona zloja i jezička . .. Ni u deset je sela  onake bilo nije . . . Svaki dan ga ružila, bestimala, pod-  grizala mu život ko što crv drvo podgriza .  .  .  Udario jad-  nik na sto belaja s njome ! Zalud molio prijatelje da je  svjetuju, zalud tražio od hodže zapise, zaluđ plaćao Igu-  manu da drži dënija. Ništa ne pomaže ... A u  ono doba  otac Janjićije baš se spremao u hajduke, pa kako bio mlad 1  bijesan, poruči Aćimu da mu pošalje Anicu. ,,U mene“ kaže „ima jedna debela molitva, pa ako ona ne izliječi,  ništa izliječiti ne će" . ,, I Bog dade te se Anica prevari i  dođe u Janjićijevu ćeliju. Krivo, doduše, bijaše Igumanu i  ljutio se što će, mimo običaj, ženska glava u kaluđerskoj  ćeliji. Ali ko je smio oca Janjićija prekoriti, kad ga se i  Turci bojali ko munje ?... I Janjićije lijepo sveza Anicu  i iznese debelu toljagu od tri četiri li oke, Te molitvaj to-  Ijagom danas, te molitvaj sjutra, te tako svakog jutra našte  srca za osam dana, Cula joj se pomaganja do u vrh pla-  nine.  . , Deveti dan spremi je Aćimu mirnu i prepodobnu.  „Očitao sam“ ,  poruči, ,,onu najdeblju. Uslišit će je i Bog i  Anica“ . . . Otada, pričaju, nije bilo sretnijeg domaćina od  Aćim a. .  . —  Da ja imam ženu, pa makar i zla bila, — uzdahnu  Prokopije opljuckujući. — Eh, brate !... Eh prokleti otac,  zemlja mu kosti izmetala ! Jevrem meškoljeći se otegnu : — Dao je Bog, puno je selo žena ! Svi se nasmijaše. Buljubaša namignu starčiću i ovaj  prijateljski kucnu Prokopija po ramenu, — A tebe ni jedna ne gleda mrko, — reče polu-  šapatom. Prokopije, u zabuni, poduhvati bradu šakama i po-  stiđeno poklopi oči njome. Zatim, hihikajući, procijedi kroz  zube : —-  A šta sam ja ? .  .. Zar nijesam čovjek? Ne znajući, kako bi skrenuo razgovor na drugo, zaiska  vode, Buljubaša poslušno skoči da dohvati žban. Ali ga  nešto pretegnu. Zatetura kao pijan, premetnu se preko  starčića i, ljosnuvši ničice, udari čelom o zemlju. Dok je  sjedio i razgovarao, Jevrem mu, krišom, svezao konopcem  nogu za stablo trešnjevo i to ga oborilo , . . Nastade svađa,  prepiranje. Buljubaša, posramljen i uvrijeđen, crveni, bijedi  sve unaokolo, jednoga po jednoga, i prijeti stisnutom ša-  kom. Ostali, zlurado se smijući i gurkajući se međusobno,  pravdaju se i preklinju da nijesu krivi. Napošljetku se  diže Prokopije i da prekine inad, zapovjednički viknu : — Na posao ! Svi se digoše lijeno, preko volje. Lagano, gegajući se,  odoše do mjesta i opet prihvatiše za motike. Pljunuvši u dlane i prekrstivši se počeše ponovo udarati o tvrdu,  sasušenu zemlju. I tupi, odmjereni udari motika opet se  počeše nadaleko razlijegati kroz vreli, svijetli dau. Cinjaše  se kao da i odozdo od polja, koje kao novosakovana sablja  presijeca srebrnasta rijeka, i ozgo sa modrih planina, niz  koje kao da su protekli bijeli sunčani potoci, odazivaju se  stotine i stotine njih, zvečeći, udarajući.  ,. Jevrem je još neko vrijeme ležao pod trešnjom, lju-  teći se i prekoravajući sama sebe, što je^pošao sa Proko-  pijom. Nije znao ni šta će, ni kuda ce, Citavo tijelo ne-  kako mu se raslabilo, malaksalo, žglobovi kao da se ra-  stavili jedan od drugoga, glava oteščala, Hvata ga drijem  a ne spava mu se ; oči se same sklapaju, a gušterovi na  bedrama lagano, lagano se trzaju, igraju ,,. Osjeéa kao da  ga neko i skaklji i miluje , . . Dodijalo mu ležati, a ne može  da se nakani i da ustane ;  ožednio, a mučno mu da opruži  ruku i da dohvati žban ,.. Napošljetku s nategom, lomeći se, podiže se nekako.  Ne pozdravivsi se ni s kim krenu manastiru .  . , Nekolike  sitne, nasrtljive muhe okupiše ga, počeše mu se lijepiti po  čelu i po obrazima ; kupinove vriježe zapinjale mu za noge  i hvatale ga za haljine ; šibe zovine šibale ga po bedrama  i greble po rukama, Nije gotovo znao, kud da se okrene  ni od čega prije da se odbrani. A  sunce peče pravo za  vrat, vreo i truo zadah udara mu u lice i sasušuje mu  grlo, Ispred očiju kao da prolijeću mrki i plavičasti, mršavi  i ugojeni mjehuri i motaju se, prepliéu, kolutaju. Ispod  jedne subozidine opazi kako se, kao zlatna grivna, savi-  jena u klupče, sa visoko odignutom glavom blista golema  zmija i dvostrukim, iglastim jezikom liska kroz vazduli.  Lijena, sanjiva, ne poplaši se od njega niti pobježe. ., On  bržebolje ustuknu, povrati se. Osvrćući se uzvjereno okrenu  onda na drugu stranu. Iznenada, u širokom vijencu divljih ruža, čiji se ne-  uređeni džbunovi, ispod omanjeg vinograda, isprepleli i  naježili kao raščupana kosa, zabijeli se nešto, zaleprša.  Ukaza se i zajapureno, suncem opaljeno, vedro lice dje-  vojačko, a ispod bijele okruge, kojom su joj pokrivena  dva krupna oka, puna sunca, gorila kao dva crna cvijeta  u ružinom vijencu. — Ko li je ovo ? — zapita Jevrem začuđeno i za-  stade na mjestu. Djevojka mu se približivaše. Nosila je u rukama dva  teška kabla sa mlijekom, koje se preljeyalo preko čađavih  iyica, o ramenu joj bila upréena prepuna torba... Zdrava,  jaika djevojka. Zategnuta, tanka košulja, kroz koju se pro­ vide pune, nabrekle prsi, kupi se, nabire pri hodu ; na  obnaženim, čvrstim mišicama drhće meso ; pod bosim no-  gama, koje se rumene ispod nešto odviše odignutib noga-  vica, kao da tutnji zemlja .. . Susrevši se sa Jevremom ona obori oči. Nazva Boga  i htjede da ga zaobiđe, da prođe. On se naširoko raskorači i prepriječi joj put. — Kud ćeš ? — zapita zagušeno, a upro očima u nju,  u bjelinu onu pod grlom. — Nosim ručak radinima, — mirno odgovori djevojka  ne dižući očiju. - — Zar ima ovdje vaših radina ? — U našem vinogradu . ,. Blizu su .. . Glas joj zvonak, čist i trepereći topi se u svjetlostr  onoj... Najljepši otpozdrav ševi, koja se još, poput sitne  pjege, leluja u visini i klikće življe, veselije ! A  Jevrem samo tapka i gleda je ... Sunce mu peče  za vrat, pali ga. I iz prsiju njezinih, ispod tanke košulje,  izbija čudna toplina neka i oštar miris znoja. Osjeti, kako  mlada krv vrije u njemu i juri mu u glavu, a svega ga  obuzima laka drhtavica. — Ostani, —  izgovori muklo i pristupi bliže. Luda ga  želja obuze da je prihvati malo, da stisne za čvrstu, oblu  mišicu. — Ne ćeš zakasniti. — A  ko si ti ?... I ne znam te ! — nekako prezrivo  odgovori djevojka, ustupajući ispred njega. I opaziv, kako  drhće i kako je užagrio očima, dobaci podrugljivo :  — Eno  ti vode !... Otrči pa se okupaj ! Njezin odgovor još vise raspali Jevrema. Zabaci glavu  unatrag, zamumla nešto, a na krajevima suhih usana izbi  mu sitna, bjeličasta pjega. Raširivši ruke i pognuvši se  nenadno, kao razđražen ovan kad hoće da bode, potrča  prema njoj, nasrnu. Jedan joj kabao pade, prevrnu se i  bijel potočić proteče mrginjom, da napoji ožednjelu zemlju. Torba se spuze sa ramena i zaustavi se na laktu, okruga  sa kose povi se i lepršajući prekri obližnje šiblje,..  Uhvati je oko pasa, stegnu, i kao gladna zvijer, zari joj  sštre zube u mišicu, tresuéi se i trzajuéi. - — Ostavi !... Pseto !... — ciknu ona od bola i od  ljutine i, pobrinuv se najprije, sa urođenim tvrdičlukom  seljanke, da drugi kabao sačuva, spusti ga na zemlju. —  Pusti !... On ne odgovori. Zapjenušen, blijed, nesvijestan, samo  je cičao, mumlao, stenjao, neumorno nasrćući, Previvši se  gotovo do zemlje, posrćući i na koljena, omahivao je njome,  grebao je, štipao, upinjući se da je savlada, obori. Okr-  vavi je na ruci i bijesno poče čupati, kidati pregaču, uda-  rajući joj u bedre glavom, ramenima, prsima. Smetena, iznenadena kao da se i sama poče podavati  njegovoj požudi. Odbijajući ga, braneći se, ujedajući, poče  se zanositi, malaksavati, posrtati. Obgrlivši ga u obrani,  osjeti mu vreo dah na obrazima. I sva zadrhta, strese se,  Krv joj udaraše u glavu i od topline poče je hvatati ne-  svjestica. Tek kad opazi krv na ruci, vrisnu, otrže se. Sabra  svu snagu, razmahnu i odbaci ga daleko medu trsove. On  pade ničice na tvrdu zemlju i jeknu kao izdišući. — Da znaš, kopilane, koga si dirnuo ! ■ — uzviknu  ona žešće, osvješćujući se. I, dohvativ nekoliko ovećih ka-  mena, nemilosrdno mu ih sasu na leđa, udarajući iz sve  snage. — Cekaj !... — Kuku !... Zakasnih s ručkom ! — glasno se prT  sjeti, pa bržebolje zabaci torbu na rame, popravi okrugu,  uze i prazni i puni kabao i hitno pode. — Zapamti me,  nikogoviéu ! — podviknu, pošto je poprilično odmakla,  osvrnuv se, — Nijesu ovdje jeftine djevojke! Jevrem se pridiže. Slomljen, umoran, malaksao. Ce-  šući se po leđima i stenjući gledaše za njom. Uze kapu,  koja mu ležala na zemlji, qtrese je i, oborene glave, vu-  kući nogu za nogom, krenu dalje. — A plaha djevojka ! — reče poluglasno, razmišlja-  juéi. — Snaga jedna !... Kad udara, bas ne žali !... Približivši se manastiru, pričini mu se kao da čuje  neku graju. U vazduhu, iznad glave mu, kao da se rasto- lijegaju, kavže, izmiješani, ispresijecani glasovi, krupni i  sitni. Iznad sviju grmi, tutnji muški glas Janjićijev, sličan  udaljenom mrmorenju medvjeda. Jevrem naćuli uši i ubrza hod. — Sta li je sad ? — zapita šapatom, kaskajući. —  Sta se to desilo ? Kod manastirskog gaja, na ravnoj, crvenoj poljani,  opazi gomilu ljudi, zbijenu, skupljenu. Iznad glava joj, kao  dva blijeda plamena svjetlucaju dvije oštre bajonete sa  žandarskih pušaka, Između njih se uplela visoka kami-  lavka Janjićijeva i igra nekako, zaklanjajući čas jednu čas  drugu bajonetu. — Neštu je krupno, čim su žandari, —  prošapta Je­ vrem i poče kaskati, —  Sigurno otac Janjićije izazvao  svađu ... Treba pomagati ! Nije se prevario. Cim pristiže do njih, opazi pri zemlji  nekakva seljaka, čivitastomodra u lieu, polumrtva od straha.  Zgurio se nad naramkom drva, užetom prevezanih.  A  visok, snažan žandar nadnio se nad njega, uhvatio ga  rukom iza vrata, za razguljeni gunjac, i kao da hoće na  silu da ga odigne i ispravi. Janjićije, ljutit, ispriječio se,  dohvatio debelu cjepanicu i, zadržavajući jednom rukom  drugoga žandara, koji se otimao, ustremio se na onoga,  što drži seljaka. Melentije, blijed i poplašen, umiješao se  među njih, ide od jednog do drugoga i zadržava, stišava. — Da vidimo tu žandarsku silu, —  pomamno viče  Janjićije, stiskajući zube i starajući se, da kako odgurne  Melentija. — Da vidimo, kolika je !.. . Ja se i hrvem sa  silom . ,  . Sto je jača, milija mi ! — Janjićije !, , , Brate ! — gotovo plačući moli M e­ lentije i miluje ga po naprašenom rukavu. — Nemoj .  .  .   Smiri se ! ... — Ja sarn carski službenik !,, . Ja vršim dužnost, —  viče i žandar i kočoperi se zveckajući sabljom. — U ime  zakona uhvatio sam lopova ,. .  Regula je regula ! — Ne priznajem ja ni tebe ni tvoje regule ! — grmi  Janjićije i žešće na visoko izmahuje cjepanicom. — Branio  sam ja ovu sirotinju i od Turaka ! Drugi žandar izmaknu se malo u stranu, udari čizmom  o čizmu i naduveno izbaci : —  Ko krade carsku suinu, nema mu pardona ! — Nije krao carsku nego manastirsku, — popravi ga  Melentije blago. —  Našu, brate .,. — Carsku, —•  potvrdi žanđar uporno. — Znamo mi I — Evo i ja kažem da je carsku, — opet će Janjićije  prkosno. — Jest, bas carsku !... Pa šta éete mu ?... Ho*  éete li ga objesiti zbog naramka drva ? — Poslat ćemo ga u rešt. ■ — Ne éete, dok sam ja živ ! Melentije lagano pristupi žandaru i prošapta moleéi : — Ostavite, gospodine .. . Siromah je .  . . Bog nam za-  povijeda, da se smilujemo na siromaha. — Ne dam ja nikakva smilovanja !... Jok ! — oštro  ga prekide Janjiéije. — Ne eu ja da se smifuju... Ne smiju  oni njega voditi, pa to je ! Jevrem se neprimjetno umijesa medu njih i stade po-  kraj Janjićija. Pogleda na žandara, na ufitiljene mu brkove  i sjajna puca na novom kaputu, Zaboravivši namah na sve  bolove u leđima, podsmješljivo skupi usne. — Zgodno li bi bilo našaliti se s ovim gospodinom i  čitavu svađu završiti jednom komendijom ! — pomisli u sebi. Pa, napraviv blesasto lice, kao prikradajuéi se uhvati  Janjićija za rukav i, nekim poluglasnim šapatom, tepajuéi  izbaci : — Pusti ih, oée Janjiéije, neka ga gone . . . Zbog na­ ramka drva zaboravit ée na onaj duhan u vrh pojate .. . — Duhan ?... Kakav duhan ? — naglo zapita visoki  žandar i sijevnu oéima. Jevrem se, tobože, prestravi... Nekako smeteno, lu-  daéki, pogleda u njih i slegnu ramenima. — Noéas su trpali u pojatu, — zamuca skrušeno. —  Bit ée da je duhan ... Visoki se žandar osmjehnu i namignu na druga. Kakvih  li sve budala nema u manastiru, kad gotovo javno priéaju  o krijoméarenom duhanu !... I kakva li ée nagrada biti,  ako bude mnogo duhana ! • — Ama o kakvom duhanu zboriš, nesretniée ? — za­ pita i Janjiéije iznenaden i namrgodi se. — Otklen duhan? — Ne znam, — blesavo odgovori Jevrem, pa brzo  uvuée glavu med ramena kao da se nadao udarcu. Žandari se sporazumješe pogledima. Ostaviše i seljaka  i drva i žurno, gotovo trčeći, krenuše "pojati. — Koliko će ga biti ? — zapita visoki, spotičući se. — Možda tovar, dva ? — Uh ! Dotrčaše do pojate i zastadoše malo. — On reče da je pri vrhu ? — zapita visoki zadihan. — Je li? — Jest. — Znači, da se moramo pentrati uz merdevine. —  Ne može se drugačije, Obojica prihvatiše za velike merdevine, što su ležale  u strani, Izdigoše ih na ramenima, ispraviše. —  Naprijed ! Visoki se poče penjati prvi. Plašljivo, pazeći da se ne  omakne i pridržavajući se za zid, uspuza se nekako go­ tovo do pod krov od pojate. Tu stade i pokuša da rukom  otvori tijesna vratašca pod krovom. Uzalud. Snažno udari  kundakom i vrata, tresuéi se, popustiše. Uvuče se. Ostaviv  pušku u travi pode i drugi za njim. —  Pst! Mirni budite ! —-  šapatom zapovjedi Jevrem i  Janjićiju i Melentiju, koji su začuđeni pristajali za njim i  snebivali se, — Mirni ! —-  Ali ako nadu? • — uplašeno zapita Melentije i  sklopi ruke kao na molitvi. — Ne bojte se !.. . Jevrem se prikrade merdevinama, pažljivo obilazeéi  duboku vučiju jamu, pretrpanu citayim gomilama šušnja,  šiblja i odbačenog busenja. Uze ih i odmaknu ispred po­ jate. Položi ih na zemlju kao da se, tobože, same pre-  vrnule. —  Bježimo! Pa se naglo izmaknu i sakri se medu borove. Kalu-  đeri pođoše za njim — Àma šta radis, nesretni sine? .  .  .  Imaš li pameti ? — šapatom zapita Janjićije sustignuvši ga. — Sta li će biti? — otegnu i Melentije zabrinuto. — Bruka! — A zar bi oni ostavili seljaka, da im ne spomenuh Ćorovjć : U celijama. 3 duhan? — prkosao odgovori Jevrem i šćućuri se pod bo-  rove. —  Zar bi pomogle vaše molbe i vase prijetnje? — Pomogla bi cjepanica! — s ponosom izbaci Janji-  ćije. — Sila se samo silom nadbija . . . Jevrem lukavo namignu : — Zar? Razgovor im presiječe oštar lom i silno šuštanje, puc-  karanje .  .  . Nešto kao da se sruši, razori.. . Začu se  odmah i očajna, neobična pomaganja. Odonud, od pojate,  vikahu, zazivahu u pomoć. —  Vi idite, a ja ne smijem, — mirno im reče Jevrem  i leže po travi. — Vidite šta je! Oba kaluđera, bez ustezanja, pohitaše prema pojati,  pogoneći se. Pogledavši pod krov opaziše jednog žandara,  gologlava, sa kosom od sijena i haljinama, prepunim trina,  kao da je prenoćio u stogu. Promolio se kroz obijena  vrata, sav se iskrivio i držeći se za dovratak, vice iz  svega grla, doziva i psujući i bogoradeći ujedno. Kao tup,  prigušen odjek iz jame mu se odaziva neko stenjuci, cvi-  leći poput išibana psa. Kaluđeri pristupiše i pazeći da se i sami ne omaknu,  kroz prolomljeni šušanj proviriše u jamu. Spaziše Viso-  koga. Savio se kao gusjenica na dnu, izgruvan i izgreban.  Rukama obuhvatio koljena i njiha se, ječi, uzdiše. — A  sto ne pritvrdiste merdevine, ubio vas Bog ! —  prekori ih Janjićije, a prepolovljena obrva izvija se i de-  bele nozdrve šire kao da će namah prasnuti u Smijeh. —  One su iskrivljene i padaju, čim se ne pritvrde. — Nijesmo znali, — bolno se odazva žandar ispod  krova opružajući ruke kao žaba kad skače u vodu. —  Nego ih namjestite opet, molim vas, da se spustim. Janjićije namjesti merdevine i pridrža ih. A čim se  žandar spusti, sva trojica prihvatiše za posao. Počeše raz-  grtati grane i šušanj da oslobode Visokoga. — Sto nijesi pazio, jadan brate ? — opet će Janji-  ćije bolećivo, pružajući mu ruku, da ga prihvati. — Svako  zna, da je tu vučija jama. Iguman je još zimus iskopao  pred pojatom radi lopova ... Eh ... — Jao, stukao sam se, — zašišta Visoki stiskajući  zube i lagano se ispravljajući. — Ko bi znao za jamu ! .  .  . Cîm nismo našli duhan, pošao sam, a ,  .  .  kad sam vidio  da nema merdevina, skočio odozgo i . .  . jao l  . Janjićije izvadi iz džepa bocu sa rakijom i stresajući  mu lišće i prašinu sa haljina, ponudi ga : - — Odsrkni malo, pa će proći,. , Nijesi slomio ništa ? ..,  Nogu ni ruku nijesi uganuo ?...  Ispravi se. Visoki, ječeći i uzdišući, ispravi se još malo. — Pođi ! Visoki, šantucajući, pođe. —-  Halt !... Stani !... Visoki stade. — E zdrav si ti, junače, ko i ja . . . Ništa nije bilo . , .   Pala muiia na medvjeda !... Odsrkni ! Zanđar požudno prihvati za bocu. Iskapi. — Na zdravlje ! Pa uze Melentija pcd ruku, okrenu se od njih i  «ode u avliju, IV. Oštro, istrzano, divlje, u nekoj neobičnoj žurbi, kao  svađajući se, zazvoniše zvona, jauknuše. Citava avlija za-  fcruja, zatrepta i zapjeva. Jevrem se trže iza sna, skoči  •sa kreveta i istrča pred ćeliju. Još prije dva dana preli-  «stavao je kalendar i uvjerio se, da u ovoj sedmici пеша  uikakva većeg praznika. A kako su oba zvona zvonila  samo o većim praznicima, nikako se nije mogao dosjetiti :   ^ašto ga jutros razbudiše ? .... Nije li Iguman krenuo na  put? .  .  ,  O tome jučer nitko govorio nije . . . Nije li, izne-  nada, došao Mitropolit? . . .  A kakva bi nevolja mogla i  njega ovako rano dotjerati? . .  . Zijevajući i prstima raščešljavajući neuređenu kosu  pogleda prema zvoniku. Pred crkvenim vratima, upravo kraj poboja, opazi  «čovječuljka nekog, mršava, gurava, jadna. Objema runja-  vim rukama grčevito uhvatio za konopce i poskakujući,  kao u kolu, tegli iz sve snage . .  . Obučen u same dronjke,..  Iskajišani, istruli ostaci kaluđerske mantije vijare se oko  aajega ; prljavi tetrejici od pojasa padaju mu niz ispale ku-  kove ;  kroz poderane seoske čakšire providi se mrka, iz-  :grebana koža, naročito na bedrama. Na blatnjavim, okr- vavljenim nogama obuće nije imao. Na glavi mu se kli-  mala napukla i ulupljena kamilavka. — Ko li je ovo ? — zapita Jevrem Vasu, koji je ne-  ispavan i ljutit prelazio preko avlije, noseći ljuč od crkve  uspravljen, kao svijeću, i muklo razgovarajuéi sam sa  sobom. —  I zašto zvoni ?... — Ko je? , . . Nikoletina ! — odgovori Vaso osorno  ne pogledavši ga. — Đavo ga donosi svakih deset dana  te nas ovako budi. Bog mu, kaže, naredio da uvijek svoj  dolazak oglasi zvonima. Za čudo, kad se približi Nikoli, niti ga prekori, niti  zadrža od zvonjenja, Gotovo sa nekim strahopoštovanjem  zaobiđe oko njega. I gurajuéi kapu pod pazuho i krsteéi  se, zavuče ključ u ključanicu. Otvori vrata. — A  šta ti radiš dosada, nesretniče ? — cštro za­ pita Nikola, pa pusti konopce. Sa nekom nasladom po-  gleda u zvona, koja posljednji put bolano jeknuše i još se;  njihajuéi zujahu zamoreno. —  Zar ne znaš slovo Gos-  podnje da treba rano raniti ? Bržebolje kleknu na koljena i raširi ruke prema nebu.  Krsteéi se i klanjajući spusti éelo na prag. Ostade tu kao  okamenjen. — Kakav li je ovo bogomoljac ? — šapatom zapita  Jevrem i lagano, na prstiraa poče mu se približavati. —   I otkuda je? - — Nikola !  — nekako poplašeno i kao plaéevno pro-  govori mu neko iza leda. — Na putu ! Jevrem poznade glas oca Melentija. Osvrnu se. Blijed,  malaksao, stao on nasred avlije. Nekako tupo i strašivo  gleda u ^Nikolu, a suhe mu ruke drhéu, drhéu .  .  . — Sta ti je ? — brzo zapita Jevrem i misleéi zar da  ée pasti, poduhvati ga ispod ruke. — Bolestan si opet? — Gledaj ga .  . . na putu ... — jedva promuca Melentije  i prstom ukaza na Nikolu. — Kad god ja služim, on onako  ispane i preprijeéi mu put.  . . Uvijek.. . - Pa? — Predznak je to .. . Rđav predznak! Bojiš ga se ? — Napominje mi smrt, blisku smrt, koja ée mi pre- priječiti put kroz život, — promuca Melentije nečujno.  Opet zadrhta. Nikola zar osjeti, kako neko iza njega stoji. Lagano  se pridiže i mrko, nabrano lice, sve zaraslo u gustu dlaku,  okrenu prema njima : — Ti li si, oče Melentije? — zapita muklo, presije-  cajući ga pogledom. — Prolazi u hram Gospodnji i pomoli  se Gospodu za nas grješne... I kad te pozove pred  prijesto nebeski, a milostiv je i pozvat će te brzo, moli se za n as,,. Melentiju kao da poklecnuše noge. Uhvati Jevrema  za ruku i nasloni se na njega. Zatim lagano, zastajkujući  gotovo na svakom koraku da predahne, prijeđe preko  praga, Stupi u crkvu. — Ko si ti ? — oštro zapita Nikola Jevrema, kad  pode za Melentijem, i zaustavi ga na pragu. — Đak li si,  iskušenik li si, putnik ili namjernik ?... Stani !... Ne  ulazx ! ,  ,. U tebe nije srce predano Gospodu, tvoje su  misli grješne, pohotljive .  . . Ne ćeš dugo skrasiti pod krovom  manastirskim ! , „ I opet se poče krstiti i moliti, Opet spusti čelo na  prag crkveni. Medutim se i avlija poče puniti seljacima, radinima.  Lagano, kao prikradajući se, ulazili su jedan za drugim  kroz široku kapiju. Pobožno se klanjali prema crkvi i išli,  zbijali se ispred éelija. Neki su u malim, četvrtastim kroš-  njicama, po vr’ nu prekrivenim slamom, nosili jaja ; neki  držali za noge čvrsto uvezane po tri po četiri kokoši, koje  su rakoHle i drečale ; neki gonili po janje ili razigrano  kozle pred sobom ... I svi su bili nekako zabrinuti.  .  .   Sapatom su govorili medu sobom. Cim bi im ko nepoznat  pristupio, prekidali su razgovor i okretali se, silom se  iskašljujući u stisnutu šaku ili šarajući prstima po ovla-  ženom pijesku. Kad se pomoli Iguman, poskidaše kape. Duboko se po-  klonise. On ih i ne pogleda. Ubrzanim korakom prode  dva tri puta po avliji, zaviri u sve budžake. Pođe i prema  crkvi i opazivši Nikolu pred pragom, zastade. Opet  se vrati prema seljacima, gurnu nogom u krošnjice sa jajima kao da bi da tako omjeri :  jesu li pime? Poče  odizati pkokoši i mjeriti ih na ruci. — Sto ste imali najgore, meni ste donijeli, —  osiječe  oštro, mrgodeći se i gledajući nekuda u stranu. — Sve  mršavo, slabo . . . Stoko !... — A mršava nam i godina, moj lijepi Gospodine, —   zapjeva nekakav starac, kojemu je glava bila obrijana go-  tovo do vrha. A sa vrha, sličan kravljem repu, pružao se  dug, umotan perčin i padao na leđa. — Koliko smo i kaka  smo mogli, toliko i đonesosmo. — Ne pitam tebe . . . Znam, da umiješ i previše ča-  vrljati, — okosi se Iguman i okrenu se drugom domaćmu- — Zar ne vidiš, da će ovo tvoje janje još danas krepati ? — zapita jače. — Misliš li, da ga mi možemo izliječiti  našim molitvama ? — Jutros je zdravo i veselo optrčavalo oko kuće, —   odgovori seljak mirno i nježno obgrlivši janje poljubi ga  u roščić. — A i  sada, da ga pustim, trčalo bi. . . Iguman se naljuti. Poče tući štapom o zemlju. - Ne odgovaraj ! .. .  Ne ću đa odgovaraš!... Svi vi  znate lagati .  .  .  Svi !... — viknu osorno. Opet se okrenu starcu s perčinom. Stap sa srebrnom  jabukom prihvati po sredini i odiže prema sebi kao žezio  kakvo. Ispravi se i nakašlja kao kad propovijeda. — Zašto vi tako varate manastir, sinovi zločestivi, —  zapita nekako svečano, jačim uobljenijim glasom. — Zašto  grijeh pred Bogom na svoju dušu tovarite? . . . Svi znate,  da se manastir izdržava od prihoda sa zemlje, koju vi  obrađujete, i od priloga ktitorskih .  . .  Znate dobro, sinovi  zločestivi, pa ste mi opet ljetos ukrali pet tovara žita i  podmetnuli mi nagnjile krompire .  .  . Zakinuli ste me i na  vinogradima i na prihodu od duhana.  .  .  Sad ste, evo,  okrenuli da donosite mršave kokoši i krepanu janjad .  .  »  Eh, sinovi zločestivi! . . .  Eh, stoko jedna! —  A rašta Boga ne umoliste da bude bolji rod, pa  bi i manastiru svetom vise prihoda bilo ? - — -  opet zapjeva  starčić s perčinom komešajući se kao od studeni. — Kako  je Bog odmjerio nama, tako smo i mi namastiru, ravnom  mjerom . . . — Muči, bogohulniče ! • —-  gotovo vrisnu Iguman i iz- mahnu štapom prema starčiću kao da će udariti. — Ni  riječi vise da ne progovoriš ! .  . , Ti ćeš i tako brzo pole-  tjeti sa zemlje manastirske ! — Zar je ovdje zabranjeno i govoriti ? — iznenada  surovo zamumla Janjidje, Bješe izišao iz ćelije i pripa-  livši lulu, rashlađivao rakiju u vodi. — Po kakvijem li je  to kanuniroa i paligrafima ? — U moje poslove neka se niko ne miješa, — odgo-  yori Iguman preko ramena i opet pogleda u stranu. — Nijesu tvoji poslovi nego manastirski, a sve, što je  manastirsko, moje je kô i tvoje. Iguman poče tapkatl na mjestu i sve jače udarati  štapom, — Ja sam ovdje Iguman ! — ciknu ponosito, — Niko  drug! ! — Ako si Iguman, nijesi dželat, — odgovori Janjićije  prkosno, opljuckujući preko lule, — Sto mučiš ovu siro-  tinju, sto li išteš preko mjere ?...  Ja znam, da su svi  oni lupeži, pasji sinovi, i znam da će zakinuti, all šta ćeš  im? , , i Dobro je, kad su i ovoliko mogli donijeti. — Igumane !, . . Naredi da mi se donese ručak! —  nekako zapovjednički podviknu Nikola i na koljenima do-  puzi do Igumana. — Gladan sam, a gladnog treba nahra-  niti po zapovijesti Gospodnjoj ! Pa se ispravi i oštro pogleda po seljacima. . . Svi  nikom ponikose, Nekako smeteno, poplašeno počeše se  zbijati jedan uz drugoga kao uznemirene ovce pred oluju.  Pokunjeno, oborenih glava, gledahu u zemlju. - Svjat, svjat, svjat Gospod Savaot, — čudnim hra-  pavim glasom otegnu Nikola i odiže ruke prema nebu. —  Pogledaj, Gospode, na Sodom i Gomor ovaj, pogledaj kako  grješni ljudi odvratiše lice svoje od tvojih manastira i kako  počeše varati !... Gospodi, udri grješnike, ne udri pra-  vednike !... Ja vidim, kako ćeš poslati gladne godine,  kugu i moriju, da sataru, da pomore na sve strane . , , — N e! — gotovo jauknu starac sa perčinom i ničice  pade po zemlji. — Ne kuni, po Bogu ! — Ne kuni ! — zapomagaše i ostali, preklonivši se.  — Nemoj ! — Gospodi, poslušaj glas raba grješnoga . . .  — otegnu Nikola jače. AH ga snažna ruka Janjićijeva zgrabi za  rame, a stisnuta šaka zaprijeti pod nosom. — Ne la),  pseto ! . . . Dosta je! , , . Nikola se strese i zlobno pogleda Janjićija ispod oka. — Ti si sluga nečastivoga, — oporo reče. — Ti ćeš  svršiti na vješalima. - — Dosta ! — Sramota će osjeniti manastir ovaj črez tebe i strašno  poruganije pretrpjet će . . . Iguman, ne govoreći ništa, polako se primaknu Ni-  koli. Uze ga za ruku i povede manastirskoj kuhinji. Janjićije, sa naduvenim obrazima, pogleda za njima i  jetko zareža: - — Pseto pogano ! — Nemoj, oče, biti bezbožnik . . . Vaistinu je prorok  i vidovit je, — zapjeva starac sa perčinom i zavrti glavom.  — Tri put nam je prorekao gràd . . . — A  meni prorekao smrt djeteta, — poplašeno do-  čeka drugi. — A  meni svadbu ! — A  meni pomor u stoci ! Svi kao da se natjecahu :  ko ce vise iznijeti primjera 0 Nikolinim proročanstvima. Svi su tvrdo vjerovali u njih. 1  bojali ga se neobično, Kad bi, prolazeéi u manastir ili  vraćajući se, na svom klempavom, ogubanom magarcu  projahao kroz selo, pozdravljali ga ljubaznije nego Igu-  mana. U kući, gdje bi svratio, dočekivali ga najponiznije,  klanjajući se, ljubeći mu ruke. Ako je što iskao, donosili  su odmah ;  ako je počeo psovati, ulagivali se, umirivaH ga  ponudama, neprestano moleći da ne proklinje. Samo da  ne proklinje !... A  ako je u čijoj kući očitao molitvu, —  vječito čameći po manastirima, naučio je silu molitava na  pamet, — svi su bili presretni. Vjerovahu, da će se sva  blagodat božija izliti na njih. I makar što su voljeli oca Janjićija, krivo im bilo na  njega, što je, jedini u manastiru, toliko nemilostiv prema  Nikoli, što mu ne vjeruje i odbija ga od sebe. Zbog toga  im, čak, izgledao kao neki bogohulnik, koji ni u što ne  vjeruje. A  to mu nikako nisu mogH oprostiti. Prekoravali  ga uvijek i gotovo sa nekom zluradošću čekali :  kad će se proročanstvo Nikolmo ispuniti na njemu samome, na Ja-  njićiju, i kad će primiti kaznu za bezvjerje svoje. Kao za inad i Iguman je postajao sve Ijubazniji prema  Nikoli, ukoliko ga Janjićije više mrzio. Dopuštao mu i da  zvonima objavljuje svoj dolazak i budi kaluđere. Hranio  ga, davao mu duhana, katkad i novaca. Kad priložnici sa  sela nisu bili dovoljno pažljivi i darežljivi, slao je Nikolu  kao nekog egzekutora da kupi priloge. Nikada bez uspjeha. I sada, kad ga ,,iz inada“ odveo u kuhinju, Janjićije  je tvrdo vjerovao, da će ga nagovoriti na kakav novi ,,še-  retluk1 1  i da će ponovo izmamiti nešto od seljaka. On se btjede uputiti za njima da pazi, da prisluš-  kuje,., Iznenada ga zaustavi jedna žena, Sapatom zamoli  da je povede u ćeliju, Sva je bila umotana u širok, šaren pokrivač, Samo  joj nos provirivao ispod mjehuraste strehe na čelu i jedno  veliko plavo oko svijetlilo se. — A  šta ćeš tu u ćeliji ? — osorno zapita Janjićije,  gledajući je s nepovjerenjem, — No? —  Da se ispovjedim , , , On poćuta malo, počeka, Zatim se lijeno okrenu i,  mahnuvši joj rukom, pođe, Ona, umotavajući se sve više  i starajući se da je ne poznaju, pođe za njim,, . Cim je zatvorio vrata od ćelije, uze sa čavla stari  epitrahilj, koji je mirisao na tamjan, i rastopljen vosak i  namače ga na vrat, Dohvati i stari, zelenkasti krst, izlizan  od čestih cjelivanja, ispred ikone i visoko odiže. — Da kradeš ?... Ne kradeš ,. . Da psuješ ? ,, , Ne  psuješ ,,, — sam poče i pitati i odgovarati, gledajući joj  u glavu, — Da potvoraš ? , , , Ne potvoraš ,,, Da postiš ? , ,,  Ne postiš ,, , Pa se nakašlja i uzviknu jače : — Imaš li još što na srcu? ,, . Govori !  . ,, Zena hitno zbaci pokrivač sa sebe, pade na koljena.  Prihvativ za kraj epitrahilja poljubi ga i pritisnu na čelo, — Branitelju naš ! — promuca uzbuđeno i udari u  plač. Samo Bogu i tebi smijem sve kazati. ,  .  Nikome  više ! ,, , Janjićije je tek sada poznade. Bila to Smiljana, po- znata lijepa udovica. 0 nju se, kako se pričalo, dosada  otimali troji prosioci po izbor. Ni jedne nije htjela primiti..* Ugledavši je skrušenu i potištenu sažali mu se. Sage  se nad nju i htjede ju podignuti. Ipak, predomislivši se,  naglo trže ruku kao od vatre.  Na silu poče kašljucati, —  No šta je ,  Sta je ,  — okresa suho, mrgo-  deći se i okrećući glavu da joj u lice ne gleda, — Kazuj 1 Smiljana jecaše još neko yrijeme tresući se, grčeći.  Pokuša, u dva puta, da progovori. I oba puta zagrca.  Suze još jače navališe, obliše joj punačke obraze. Napo-  šljetku sakri lice u epitrahilj, umota glavu njime. — Grješnica sam ti, oče, — isprekidano izbaci na  silu zaustavljajući jecaje, koji se na mahove još uvijek  otimali i trzali joj glasom, kidali ga. — Zgriješih . .. Po-  srnuh . , . —  Sta ?... Sta, nesretnice ? —  zagrmi Janjićije izne-  nađen i krstom izmahnu iznad glave joj. — I s  tim si  došla m eni?... M en i?... — Oče, ne goni grješnicu 1  —  grcajući promuca Smi­ ljana i, savivši se u klupče, očajno grebući rukama una-  okolo poče da čelom udara, lupa u pod, —•  Ja ne smijem  drugom !... Samo tebi !... Tebi i Bogu !... Ti znaš ,.. ti  razumiješ ... ti ne cvijeljaš nesretnika. Janjićije se ispravi sve jače izmahujući krstom, kao  da goni, da se brani od nečega. Mrmljao je u bradu, ro-  mendžao, nejasno, isprekidano, nerazumljivo. Dođe mu da  vikne, zagrmi, da je odgurne nogom. U isti mah nešto ga  zagolica u grlu. Zamalo da i sam ne zaplaka, s njome za-  jedno. Opet se namrgodi i zakašlja u šaku. —•  Dosta ! — uzviknu jače othukujući i savlađujući  se nekako. — Dosta, satano !... Nijesam ti baba ni sve-  krva da mi tu jadikuješ .  .. Prestani, pasja kćeri ! — Oče ! —  Dobro, dobro . .  . Cuo sam ... — ubrza on življe  ušmrkujući. — Ne plači !... Cuo sam, eto... S đavolom  se svezala i s đavolom pogriješila ... Jà .  . . Sve vi tako . . .  Sve se raspalite i tražite đavola, a kad ga uhvatite za  rogove, onde kukate i pomažete ... Jà .  . . — I, lako je  udarivši krstom po glavi, okresa :  —■  A svi smo grješni .  . S vi.  ,, Ne plači vise, velim ti , ,. Samo je Bog bez gri-  jeha . .  , Samo on . . . Pa odbaci kamilavku i rasplećući prosjedu kosu po  ramenima reče svečano : — Govori ! Smiljana kao da se pribra malo, stiša se. Stidljivo  prikrivajući prsa rukama i gledajući u zemlju zamuca : — Bog vidi, oče, da . . . da sam samo zgriješila što  sam voljela, —  Jâ, jâ...  Da se ne voli, ne bi se ni griješilo, —   upade Janjiéije jetko kao sveteéi se. — Sve vi tako .  .  .  J â , .  .  Da nije med sladak, ne bi se muhe u njemu da-  vile .  . . — Ali je on reko da će me vjenčati ., . Obećo je , , .  On, Jovo Stankov , . , Ti ga znaš, oée .  , . Janjiéije planu, Odbaci krst na krevet, udari se po  bedri. Hitno ode u stranu i dohvati teški, čvornovati stap... —-  I hoće da slaže, pasji sin ! — uzviknu razdraženo,  prijeteći. — Hoće li ? ., . E ja du da ga pitam i da ga  vjenčam po svome zakonu, ugursuza jednog !... Da vidim,  hoće li i meni slagati !... — Ne laže, ne laže on, oče, — dočeka Smiljana živo  i prućivši se ispred vrata, prepriječi mu put, — On je  jednako na riječi. . .  On bi me i sad uzeo sebi, .  ,  AH mu  otac ne da . ., —  A  što se celavi otac u to miješa ? — okresa Ja­ njiéije bješnje i opet zakorači kao da ée je pregaziti. —   Ko ée i njega pitati? ... Ja ću njemu .  . .  Oba ću mu oka  izbiti, ako i jednu progovori . .  . Smiljana sklopi ruke i lijepe, plave oči podiže prema  njemu : ■ — Nemoj, oče . .  .  Gore ćeš učiniti, — prošapta smi-  reno, moleći. — Ne će stari nikako popustiti .  .  . Ako bi  za čas, pred silom, i popustio, opet bi nas ubrzo oboje  otjerao.. • Janjiéije zastade i zamisli se malo. — A  što^ne ostavi tako pogana oca ? — podviknu  vatrenije. — Što ne ostavi psa pa ne živi odvojeno ? — Ne može se tako, — pokunjeno odgovori Smiljana  brišući mokro lice čistim, vezenim rukavom od košulje. — Ako ga ostavi, stari će sve svoje imuće predati manastiru.  Ni pedlja zemlje, ni jednog papka, ne će njemu, Jovi,  dati... Pa grjehota da nam toliki mâl propane. — Phi !... 0 svemu li racunate ! —  zgadi se Janji-  ćije i kao guja šiknu kroz široke, mesnate nozdrve. —  Phi !... I sad si, zar, došla meni da vam i ja pomognem  racunati ?... P h i !... P h i !... — Mi mislimo da je bolje sačekati, dok stari omekša  ili premine, —  rastumači ona postiđeno, Janjićije ne odgovori. Prošeta dva tri puta po ćeliji  sa skrštenim rukama ispod epitrahilja. Nešto ga kopkalo  da zapita, da sazna od Smiljane: kako je zgriješila ?...  Gdje je to bilo?... Kada ?... Je li on dolazio, nametao  se ili ona, sama ?... Pogleda je dva puta oštro i ispitu-  jući... „Опа je prva tražila đavola", kao da mu šapnu  neko. Zatim se, po treći put, okrenu da je nikako ne gleda  i, prisloniv se uz prozor, muklo zapita : — A dolazi li ti i sada? — Jovo ? — otegnu ona tiho, gledajući mu u leđa. — Đavo ! — Dolazi katkad. — Po noći ? —  Po noći... — I niko ga ne vidi ? — Ćuva se on ... A  i kuća mi pri strani, osamljena...  Janjićije naduha obraze i golemim noktom počne gre- bati po zidu. — Pa ti se za svoj grijeh ne kaješ, pasja kćeri ! —  otegnu jače, pakosno i sa zavišću nekom. — Zgriješila i  ne kaješ se, kad ga ponovo primas . .  . — A  zašto ću se kajati, kad volim ? — zapita ona  začuđeno. — Pa što si dolazila, plakala? — zapita razvlačeći. — Da pomogneš, — nekako slobodnije odgovori ona. — Ti sve znaš ... sve možeš ... samo ako hoćeš ... — Nemam ja tu šta pomagati, —-  okresa on grubo i  prezrivo odmahnu nogom kao da gura nešto ili odbacuje. — Traži ti mlađe, vještije .  . .  Hajde ocu Prokopiju .  .  . On  se razumije u take stvari. .  . Ona nakrivi glavu i skrušeno progovori ; —  Od oca Prokopija saznat će pola sela ... A  tada  bruka !... Od tebe, oče, ne će saznati ni crna zemlja, — Hm . .. Zar se to može sakriti ?... Hm...  — kao  da sam sebe zapita i zamisli se. Smxljana se opet oslobodi. —  Dosada nije saznao niko, — reče vatrenije. —   E to, . , i dijete će se naéi kroz koji dan, a niko znati ne  će .,. Cuvala sam, sakrivala .. . — Dijete ? — gotovo riknu Janjićije i nekako popla-  šeno odiže ruke u vis ... 0  svemu je pitao, a na dijete  ni pomislio nije !... Otkud sad dijete da dođe ?... Zar i  to po vrhu ?... Ona poklopi oči rukama i meko i malo zbunjeno pri-  mijeti : — Zbog toga sam i došla. —  Mislis li da sam ja babica, krmačo jedna ?... —  podviknu on uvrijeđeno obzirući se unaokolo i opet tražeći  štap, —  D ijete!.., Jà ., .  Dijete, nego šta? — poče sam  sebi odgovarati. — Hoćeš li meda, eto ti meda !... I sad  da se priča Janjićiju pod epitrahiljom i časnim krstom, o  djetetu ! Ko da se Janjićije razumije u nečastive stvari !... Smiljana pokuša da odgovori, ali on nije dao. Odma-  hivao je rukom, odbijao i, sve vise padajući u vatru, grdio  i proklinjao. — Nemoj, oče.. . Poslušaj ... — napošljetku uporno  izbaci ona, hvatajući ga za mantiju i silom nagoneći da  sasluša. ■ —■  Mi ne mislimo zlo .  .. Mi hoćemo .  .  .  Zgriješili  smo, ali hoćemo da je sve po zakonu ... I dijete neka je,  pred Bogom, po zakonu, nek nije nezakonito. — Hm ... Pa ? — Molimo te oboje da nas, krišom, vjenčaš noćas, u  mojoj kući.  .. — Pa što odmah tako ne kažeš, pogani jedna ? —  dočeka on življe, namah se razvedrivši. Raspolovljena  obrva izvi se, opušteni brk poće se lelujati. — Te grješnica  sam, te places, te lažeš, uvijaš se, — nastavi otegnuto, ru-  gajući se. — A sakrivaš, što je glavno !... Spusti joj ruku na tjeme i reče mekše : — Eto tako valja !... Tako .  .. Sad ti i dijete valja,  i Jovo, pasji sin, valja !... Sve valja !... Ona kao nakon kakva najteretnijeg posla odahnu, Pre-  mjeri ga svojim lijepim očima, — i tepajući zamoli : — Ama niko da ne sazna za vjenčanje.. . Niko ! — Rašta ? — začudi se on šireći nozdrve. — Jer ako stari čuje, opet će nam propasti imuće...  Svojeglav je pa će nas iz inada upropastiti... — I, vi-  deći kako Janjiéije nikako ne može da je potpuno shvati,  požuri se da protumači. — Mi éemo se sad samo vjencati  pa i opet živjeti odvojeno ko i dosle . . . — Ama kako će da se ne zna ? — obrecnu se on  na nju. — Ni kum da ne zn a ! — Zar može vjencanje bez  kuma ? Ona pretrnu, streknu. Sklopi ruke na prsima i du-  boko uzdahnu. —  Uzet éemo Jevrema, — dosjeti se on sažalivši se  i zadovoljno pogladi bradu. — Ne boj se !.. .  Kršno je  momče !... Jes' čapkun i lomivrat, ama pošten. .  . Ne  boj se !... — Ti ga znaš, oče, — promuca ona nejasno. — Ja  Eogu i tebi. . . — I tako smo svrsili ? — zapita on pa, želeći da je  osokoli, osmjehnu se. — Makar što ste daleko, čak u  treéem selu, noéas éemo doéi i svezati vas u debele lance.  Eto .. . Gotovo !... — Nije gotovo... Osta dijete na smetnji, — doéeka  ona živo. — Kako ce na smetnji biti rođeno dijete, nesreéo ne-  sretna ? - —•  strogo zapita Janjiéije i udari je po ramenu,  —  ’Rome je još i dijete na putu bilo ? —  Ako ono ostane u kuéi, svak ce odmah pitati za  oca. —  Ne kažem li ništa —  eto sramote !... Kazat ée  da nije zakonito. . .  A  kažem li istinu, eut ée i stari i  otjerat ée Jovu i. .. Znaš šta ée biti... — Pa šta ces ? —  zamišljeno zapita Janjiéije otiruéi  znoj sa cela. —  Da éujem ... —  Morat éemo dijete nekuda opremiti, — prošapta  Smiljana skrušeno. — Opremiti ?... Kuda ? — Kuda?...  Ni sama ne znam ... —-  tužno odgovori Smiljana. — Ko bi od me ne primio dijete, a da sačuva  tajnu?... Ko?... J a  g a  n e  znam ... Janjićija kao da zamori toliki razgovor. Sjede na kre-  vet, razmahnu nogama i reče oštro : —  Kada se nade dijete, donesi ga amo.  .. Tad ću  smisliti, kome da ga dam ... I, kao prisjetivši se nečega, zapita jače : — À zašto nije Jovo došao ? ... Sto je poslao tebe ? .,. — On se bojao da ćeš ga istjerati ili izudarati, kad  ti sve ispriča, — izbaci Smiljana nekako veselo i zasmija  se. — A  zna da na žensku glavu ne ćeš podignuti ruke. — Hehehe !... — zadovoljno se osmjehnu Janjiéije i po-  gleda na štap. — Kazo bih mu ja, pasjem sinu, kako će  nevjenčan u zlo gaziti !... Hehe ! Pa se ponovo pridiže, isprati je do vrata i mirno pode  preko avlije. — Gdje mi je Jeyrem? —  zapita Vasu susrevši ga  tlizu kokošinjaka. — Sta radi? — Igumanina ga poslao u varoš da nešto pokupuje,  —  odgovori Vasokao preko volje. — Vratit će se večeras. A  Nikola ispred kuhinje poče vikati : —  Oca Melentija pozvat će Gospod pred lice svoje i  kazat će mu: „ 'oznaješ li oca Prokopija?" ... „Poznajem,  G ospode!",.. „On ne podobajet hramu mojemu i doći će  u ad vječni za teška sagrješenja protiv osme zapovijedi  moje" ... „А poznaješ li oca Janjićija ? ...“ „Poznajem,  Gospode !" . .. „On će od ognja i vatre sagorjeti, jer nema  vjere u srcu svom i nema počitanja prema starješinama !“. .  . V. Izišav iz crkve Vaso se, tresući prašinu sa haljina,  odmah uputi u kuhinju. Odatle je, kroz širom otvorena  vrata, izvijala tanka, providna para i mirisom dobro za-  mašćenih jela preljevala čitavu avliju . . .  Poče se vrzati  oko svoje žene, manastirske kuharice, Milice, i buniti je  u poslu. Kad god bi saznao, da će se prigotoviti kakav ma-  sniji rućak uvijek je hitao da joj tobože pomogne. Na-  nietao se, miješao u poslove, potpasavši se i sam ovećom keceljom i zasukavši rukave do lakata, Робе, po običaju,  psovati sluge koji se oznojeni i ljutiti vrzali oko vrata,  noseći poklane kokoši, tukce, janjad. Poče goniti s puta  svakoga i prihvatati čas za jednu čas za drugu stvar, Pre-  mještao se s mjesta na mjesto, išao, vrtio se, a uistinu  ništa korisno nije mogao uraditi, Svakome je, naročito ženi,  upravo kvario ono, što bi se uradilo, Na njezine kletve i prijetnje nikako se ni osvrtao nije.  „Neka vice i neka prijeti, koliko hoće", pomisli u sebi,  češkajući se, „samo nek kuha što bolje i neka sve dobro  začini1 1 ... I kao nadziravajući :  je li sve ukusno zgotov-  ljeno, neprestano je podizao svaki poklopac i neprestano  probao od svakog jela. Probao i redovno kudio, kudio i  probao. Uzgred se zaljevao i rakijom iz oveće boce, koju  je Iguman, kao neko mito, u vanrednim prilikama pokla-  njao Milici, — Ne treba tebi rakijetina !... Opit ćeš se ko 'svinja,  — odgovori joj mirno, kad ona, sva mokra od pare i za-  mašćena kao pečenica, navali na njega i pokuša da ma  otme bocu. —  Opit ćeš se ра ćeš mi okaljati obraz pred  poštenim ljudima. Svako će reći :  „Kakav je on čovjek kad  pušta da mu se ženetina onako opija" ? —  Ne laje kuca radi sela nego radi sebe. Zar se ti  ne ćeš opiti, Ciganine ? —  zaciča ona uzbuđena i, žaleći  rakiju, sve jače navaljivaše. — Zar se ne opijaš o svakom  prazniku ?... — Cojek i treba da se opije .. .  Bog je i stvorio ra­ kiju za čojeka .. .  Eno i otac Janjićije se napije, pa mu  niko ne zamjera. Milica se izvrnu i osu s kletvama na oca Janjićija.  Držeći stranu kaluđerima i ponoseći se njima, kad god ih je  Vaso pokudio, uzdizala je, obratno, i kovala u zvijezde  Igumana, čim bi se Vaso usudio da koga od kaluđera ро-  hvali. Zato joj sada Iguman bio ,,najzlatniji“ čovjek na  svijetu, dobričina, anđeo nebeski, dok je Janjićija nazi-  vala i razbojnikom i krvnikom i pijanicom, kakav se još  nigdje ni rodio nije. Ko zna, koliko bi se još kavžili i prepirali, da se iz-  nebuha pred vratima ne pojavi kudrava, u dlaku zarasla glava Nikolina. Njegov promukli glas kao da zakrklja iza  direka i —  §premate li se za pir necastivih, sinovi Satanini ?...  Danas је Nečastivi uzeo oca Igumana na svoju ruku i pi-  rovat će s njime zajedno. — Kakav Nečastivi? — zapita Vaso usplahireno. — Da-  leko mu kuća blla ! — Znam ja te ptice, —  suho odgovori Nikola i, gle-  dajući na tendžere, u kojima se kuhalo jelo, uhvati se  prstima za nos, kako vise ne bi osjećao toplog mirisa, koji  ga dovodio u iskušenje. — Zbog toga danas ni mrve oku-  siti ne ću sa trpeze njihove .. .  Oni ne dolaze da se po-  mole Gospodu Bogu svome, nego da jedu i piju .  .. Jesti  će i pit će kao firauni gladni, a ni groša priložiti ne će  hramu Gospodnjem . .  . I, gunđajući ođgega, odvuče se . .  .  Ni pogledati ne  htjede na starog Igumana, koji kao da iz zemlje izniknu  pred njim i, obzirući se ha sve strane, zastade na ku-  hinjskim vratima. Njegovo mladoliko, rumeno lice izgledalo  je vedrije, sitne zelenkaste oči nekako veselije gledale is-  pod velikih, sijedih obrva, Podiže glavu prema tavanici i, žmirkajući, kao da poče  čisto njušiti. Zatim pogleda na Milieu, koja, kako se činilo,  plivaše u oblacima dima i, nekako moleći, —  a uvijek je  s njome mekše govorio, —  reče ; — Samo nazi, Milice . .  .  Samo pazi !... Ako mi  osvjetlaš obraz, bit će još boca rakije. Milica ne odgovori. Progunđa nešto u njedra zasuta.  brašnom, podstaknu vatru, koja je veselo puckarala i us-  kakala uz kotlove, i, suzeći od dima, poče ljuštiti obarene  krompire. — Na ribu narocito pazi, —  nastavi Iguman tiše, pa-  zeći da se ne zamjeri Milici i da je kako ne uvrijedi. —   Zgotovi je onako ... na slanu vodu ... Kako ti već znaš ...  Zejtina ne štedi.. .  Ni bibera ne žali...  I pusti neka se  malo razladi, nek se spitija, da se sok dobro upije u ribu . .. — Znam ja svoj poso najbolje, — gordo odgovori  Milica i, kao iz inada, sve ljuske od krompira baci mu  pred noge. Ćorović: U ćelijama, 4 - —-  Znam ja, znara, Milice, — ubrza Iguman nekako  veselo kao u šali. — Take kuharice ni jedan manastir  nema ... Ja ti ovo samo napominjem ... I za Janjetinu  hoću da ti napomenem. Napravi je^  s majdonosom, zaprži  dobro ... i neka bude sočna !... Cuvaj samo da ne pre-  gori. A mlade mahune uza nju, pa malo sirćeta, malo zej-  tina ... Eh...  Znaš ti to... — Ama ko li će to doći ? — lukavo zapita Vaso  prilazeći mu i ulagujući se. —  Vidim da je krupna zvjerka  nekakva, čim zbog nje pogibe deseterak kokosî i tri janjeta. Iguman odiže štap iznad glave i namignu. — Ne pitaj ! — Da nije mitropolit ? — Krupnji ! — Ne će, zar, patrijark ? ■ — General ! — otegnu Iguman zadovoljno, gladeći se  po bradi. I, podignuv glavu, oštro ga pogleda, ne bi li  poznao :  kako će ta kabasta riječ djelovati na njega. Vaso, tobože preneražen, pljesnu objema rukama po  koljenima i sav se povi u stranu : — General ! — Jes' jes', — usitni Iguman živahno, neobično uži-  vajući u Vasinu iščuđavanju.. . — Juče mi poslao pismo,  fino gospodsko pismo .  .  . sve miriše .. . Piše :  da će danas  doći... Ide, kaže, u lov po našim planinama, pa će naro-  čito amo svratiti da vidi i ovu starodrevnu zadužbinu i  mene ... Pomisli !... General jedan, pa sa mnom nedo*  stojnim !... — A počemu si ti nedostojan, oče ? — kao poče se  ljutiti Vaso radi tolike čednosti njegove. — Učevan si ko  i on, gospodin si, pa .. . Ko mi je general ?... Ne dam ja  tvoga prsta za njegovu glavu ! — Mičite se !... Ne smetajte mi ! — obrecnu se Mi­ lica jače, potpuno svijesna svoje vrijednosti i svoje vlasti  danas. —  S puta ! — Imas pravo, imaš pravo, Milice, —  dočeka Iguman  meko, izmičući se natraške. — Idem ja, idem ... A ti, sestro,  samo pazi !... Samo pazi ! Opazi oca Prokopija i oca Melentija, kako se vraćaju  sa ietnje. Oba u starim, iznošenim haljinama, koje se si- lcušljale i na vise mjesta pozelenjele od trave, na kojoj su  sjedjeli. Oko nakvašenih cipela prilijepile im se čitave grude  zeralje crvenice. Zaigra od ljutine i, mrgodeći se, poče  tapkati na mjestu : — Šta vidim ?,..  Šta vidim, bogohulnici? —  viknu  bjesomučno i štapom ukaza na mrki pojas Prokopijev, koji  je umašćen virio ispod raskopcane mantije. — Zar da tako  dočekate visokog gosta, koji nas udostojava svoga po-  hoda?... Taaako?...  Imate li pameti im alo?... Znate li  gdje ste ? —•  Zar ćemo i mi biti za trpezom ? — zapita Proko-  pije živo i kao da zarza od veselja. Iguman otegnu rugajući se : —  Za trpezom ?... Za trrrpezom ?... Vi da sjednete  za trpezu sa jednom ekselencijom ? ... Zar vam nije dosta,  «to ćete stajati blizu trpeze? — Ih! —  snuždeno izbaci Prokopije i obori glavu.—  Zar ?... — I zato treba da ste svečano obučeni, —-  presiječe  ga Iguman oštrije, —  Sveečano, čujete li ? — Ja sam bolestan ,,, Ne mogu stajati,, , — mirno  mu odgovori Melentije i pokaza na prsi. Iguman ga prestrijeli pogledom, —  Niko danas ne smije biti bolestan, —  okresa strogo. I, kao prisjetivši se, brzo zapita Prokopija : —  A  kamo onaj nesretnik, onaj Janjićije ? , ., Ne  smišlja li i sada nešto, kako će me obrukati ? — Preksinoć je nekud po noći švrljao sa Jevremom,  —  ponizno odgovori Prokopije, —  pa se, zar, napio malo,  Nikako i ne izlazi iz ćelije, — Zovite ga! — Jutros sam ga zvao, pa umalo što me ne premlati.  Nfe priznaje on, kaže, nikakva generala,, , Iguman se uzvrati unatrag i zanjija se nekako kao da  će posrnuti. — Ne prizn aje?,,,  Generala? — zapijevajuči otegnu, — Ne će on. kaže, s niime nikakva poznanstva, — Ја ću njega ,  ,, ja ću sve vas .  . , uh, đavo vas odnio, si-  novi zločestivi ! Zausti da još nešto rekne, pa uzvi ramenom i ostavi  ih, Pođe prema crkvi i opet se povrati, Zastade i držeći  prst na čelu kao da nešto smišlja, doviknu Vasi: —  Cim se približi, da zazvonite u zvona, — reče  zapovjednički. —  A hoćemo li mu i ruci pristupati ? — stidljivo za-  pita Vaso, hotimično se starajući da izgleda što naivniji  te da i na taj način pokaže, da vodi računa o visokome  gostu. —- Zar da se tvoja pogana usta dotaknu ruke njegove ? I, prezrivo uzvivsi nosom, Iguman prode mimo njega.  Prode pa opet zastade, —  I zastavu da istaknete ! — podviknu vatrenije, -—  Odmah ! — Odmah, —  pokorno odgovori Vaso, — I... Zamisli se :  šta bi još trebalo ? Pa uze štap pod pa-  zuho i pode: —  Đavo neka vas nosi ! — I doći će dan i Nečastivi će pirovati kod hrama  Gospodnjeg, —  nekako svečano uzviknu Nikola, koji se  dovuče odnekuda iza crkve, Keseći se iza Igumanovih  leda raspremi se i leže nasred avlije, —  I Gospod će za-  pitati oca Melentija, kad ga zovne pred prijesto nebeski :   „Poznaješ li oca Igumana ?“ . ,  , „Poznajem, Gospode" ,,,  „Okrenut ću lice svoje od njega, jer sagriješi i pir pirova  sa Agarjaninom prokletim i tu se ne spomenu ime moje" !... Melentije, uzdrhtavši, obgrli Prokopija: — Cuješ li, kako mi proriče smrt ? — tužno pro-  šapta, — I pogodit će !.,, Ja je vidim, lijepo vidim, kako  se primiče, silna i moćna ... A  otac Iguman hoće da jar   koji sam se vjerio s njome, stojim pred jednim nemoćnim  generalom .  , .  Ludi otac Iguman !... — Hajdemo Janjidju, —-  predloži Prokopije tiho, bo-  jeći se da Melentije i ne proplače pred njim, — Hajde da  izmamimo malo rakije , ,, Silom ga povuče sa sobom, Nogom gurnu u raskli- mana vrata, koja se, nekako jauknuvli, širom otvoriše.,.  Pogleda unutra .,, Na kratkom krevetu, prebacivši noge preko podnož-  njače, napola obučen izvalio se Janjićije, sa lulom u zu-  bima, a brada mu se rasula po uprljanom jastuku, sva za-  suta duhanom i zadimljena kao da gori. Pored njega na  stoličici, ležala je oveća boca sa rakijom, do polovice is-  pražnjena ; žutjela se napukla čaša i izvrnuta pe-  peonica, iz koje kao da se još i sada pepeo osipao na  pod, Ispod prozora, na sandučetu nekakyom, sjedio je Je-  yrem, pogrbljen, I dok mu, prepun prasine, širok mlaz  svjetlosti klizio niz kosu, držao je debelu pjesmaricu na  koljenima i po deseti put glasno čitao pjesmu, kako Marko  pije uz ramazan vino, — Još ima rakije ! — veselo uzyiknu Prokopije pot-  kupljajući mantiju i obzirući se :  gdje će sjesti, . , — Mogu  se i ja napiti, —  Zar ni ti ne ćeš piti s generalom ? — podrugljivo  zapita Janjićije i preko lule opljunu na pod. — A golem  je to gospodin ! —  Iguman veli, da će samo on s njime piti i jesti, a  mi, biva, samo da dvorimo ko sluge Golubani, mantiju li  mu njegovu ! — ljutito okresa Prokopije, spuštajući se  na pod, — Da dvore kaluderi ? ,, , Generala ? Janjićije se bržebolje ispravi, Prekrstivši noge sjede  na krevetu, — Je li to istina? — Iguman hoće tako, — muklo potvrdi Prokopije. —  I hoće još da mu se svečano obučemo. — E ja ću za inad ovako obučen sjesti generalu uz  koljeno ! — uzviknu Janjićije gnjevno udarajući se po  koljenu, — Ne ćeš, — prošapta Melentije tiho i prekorno ga  pogleda, — To ne bi valjalo. — Hoću! —  Ne ćeš, — brzo dobaci i Jevrem i mirno zaklopi  pjesmaricu, Janjićije spusti lulu pokraj sebe, ne brinući se hoće  li mu čaršav progorjeti. Inadžijski prekrsti ruke na prsima. — Ја ću za inad sve uciniti ! — reče odlučno. — Ne ćeš, — uporno odgovori Jevrem a dugačke miz  trepavice ubrzano zatreptaše. — Nikako. — Mislite li da se bojim ? Jevrem zakloni lice rukom i reče smijući se : — General ne će ni doći ! — Neee će ? I svi se začuđeno pogledaše : — Neee će ? - — A otkud ti znaš ? — zapita Prokopije muklo, to-  eeći rakiju u čašu. — Znam. Prokopije se nasmija : — Laži, laži, Jevreme ! — Je li vjera tvrda da me ne ćete odati ? — vatreno>  zapita Jevrem i pridiže se. — Ne ćete li ? — Ko te oda, glavu ću mu razbiti !  — zagrmi Janji-  ćije sa kreveta i da potvrdi prijetnju, stisnutom šakom  udari po bedrenjači. — Zbori ! Jevrem, stavivši prst na usta i lukavo uzvijajući obr-  vama, otegnu šapatom : — General nije ni poslao nikakvo pismo .  .  .  Nikakvol .  .  ,  Pismo sam poslao ja, kad sam bio u varoši. . , — Tiii ? Cinilo se kao da ga proždiru pogledima. Cude se  a ne mogu se načuditi. — Svi odavna uzdišemo i jaučemo za jednim dobrim  ručkom, — nastavi Jevrem življe, obraćajući se čas jed-  nome, a čas drugome. — Zato sam htio da natjeram oca  Igumana da nas sve počasti ... A jesam li ga mo.go zgod-  nije prevariti? . .  . General ne će doći i čitav ručak ostat  će nama .  . . Nisu mu vjerovali. Neka pakosna zluradost svima sé  ogledala na lieu, svi kao da su bili gotovi da prasnu u  smijeh i podrugnu se Igumanu. A  svaki ipak kao da se  snebiva, plaši. . . Ispod oka pogledaše jedan u drugoga  kao da se dogovaraju. Niko ništa ne odgovori. — Našao sam jednog jarana, — poče tumačiti Jevrem  gotovo ljuteći se, — te smo kupili finog papira, onoga sa  zlatnom ivicom .  .  .  što miriše .  .  .  Napisasmo pismo .  .  .  On ima carski rukopis i kabastu pamet, pa zna da kiti baš  kô i general!,.. Kad smo napisali, predali smo na ppštu,  a Iguman juce primio . .  .  Ko mu je kriv što je budala, te  odmah povjerovao ! Prokopije, obradovan, skoci te zagrli Jevrema. Smi-  jući se grohotom poklppi ga svim teškim tijelom svojim i  umalo ne obori, Melentije spusti glavu na prsa i kao  čovjek cija se smrt približuje ne smjede da pusti glasa.  Samo razvuče usne, Janjićije se uzvali nauznačke i tam-  burajući nogama preko podnožnjače, kao da se ljuljuškaše  na krevetu. ■ — Dobro je smislio, pasji sin, — jedva mogade izgo-  voriti poduhvatajući se za rebra. — Ljepota ! — A Iguman se još nada ! — zahibika Prokopije kroz  stisnutu šaku. — I čeka! ; — I uređuje ! Prokopije pođe vratima i spotaknu se preko san-  dučeta; —  Da ga vidimo ! — viknu pakosno i poče provi-  rivati. —  Da ga vidimo ! — svi prihvatiše kupeći se oko  njega. I, nagrnuvši na vrata, tiskajući se, iziđoše iz ćelije. Iguman, obučen u novu mantiju sa postavom od  crvene svile, šetao je po avliji uozbiljen, uspravljen, do-  stojanstven, opirući se o štap koga je držao odmaknuta  pred sobom i kao probajući koju bi nogu malo izmetnuo  naprijed :  desnu ili lijevu ?... I šaputao je nešto : pripre-  mao se zar za govor ili za zdravicu. Opremio je bio glas-  nike na željezničku stanicu, da ga ranije obavijeste o do-  lasku, te je svaki cas pogledao na kapiju i kao očekivao  ih. Vaso, polupijan, stajao je ukraj crkvenih vrata, silom  pokušavajući da se drži uspravljeno i blesasto se smje-  škajući, — obično je, u pieu, smijao se ili plakao, — a  oko njega, poput počasne straže, stajala su četiri golo-  glava seoska momkâ, spremni da odmah prihvate genera-  lova konja i da mu pomognu sjahati .  .  . Kako je bio zabavljen sam sa sobom, Iguman nije ni  primijetio kaludere kad su izašli iz ćelije. Držeći ruke na ustima i čuvajući se da ne prasnu u smijeh, gledali su ga  oni nekako zlobno i osvetnički, . . Tek kad Prokopije, koji  se jedva savlađivao, prigušeno hihiknu kroz prste, podiže on  glavu i pogleda ih. — Vi ćete stati za mnom, kao svita, — reče nekako  svečano ne zagledajući im vise ni odijelo niti neočešljane  brade. — Ne smijete pristupati sasvim blizu, nego odalje  malo .  . , na nekolika koraka . . . Tek opazivši oca Janjiéija kao da streknu malo i  nabra obrve, — A  zar ti neobuèen ... Ti? .. , Zar taki da se po-  kažeš ? —  Lijepo je meni i ovako, — odgovori Janjićije preko  Iule i zabaci ruke na leda. — Neka .  .  . Dok neko ispred kapije zaviteza : — Eto glasnika !... Etooo !... • — •  Pazite !... Zvoni, Vaso !... — povika Iguman uz-  buđeno i nemirno se poče osvrtati. — Zvoni!...  Pa­ zite !... U  r e d  !... Nastade citava uzbuna. Vasa se prepade, pa ušeprtlji,  Drbćućim rukama prihvati za konope. Cim povuée prvi  put, otrže mu se jedan iz ruke i ošinu ga po lieu, Zvona  zazvoniše nekako neskladno, promuklo, kao rugajuéi se.  Prvo je nemoéno jeêalo i uzdisalo, a drugo, dok je Vaso  lovio izgubljeni konop, kao da se zacenjivalo od smijeha...  Momci se uskomešaše, prepirući se poluglasno i gurkajuéi  se. Kaluđeri, pridržavajući i sakrivajuéi se jedan za dru-  goga, istupiše naprijed i počeše se tobože uredivati.. . — Pazite !... Oznojen i zadihan utrča glasnik u avliju. Razmahnu  na široko rukama kao da će poskoêiti i zamoreno viknu : — Nema generala. —  Neeema ? — svi začuđeno zapjevaše i svi upriješe  oči u Igumana tražeći razjašnjenje. U kaluđere nenadno  udari kašalj i kihanje, Iguman kao da ne ču dobro. Okrenu glavu prema  glasniku, poleguti se i držeći utrubljenu šaku iza uva, za-  pita nestrpljivo : — Ide? —  Nema ga nikako, — ljutito odgovori glasnik i pri-  stupi mu bliže, — Gledao sam i čekao, čekao . ,. Nema .,. — Ne može biti ! — okresa Iguman osorno i udari  ga po bedri. — Nijesi pazio kako treba . . . Magarče ! — Pitao sam i kondoktora i svakoga, — dobaci  glasnik upornije i otvoreno ga pogleda. — I svi kažu :  da  niko među njima nije general.  , , — Neeema ga? , , , Iguman malaksa. Nekako postideno obori glavu, — u  kaluđere nije smio ni pogledati, —  i prekrstivši ruke na  novom, prazničnom pojasu, bolno uzdahnu : —  Sta ćemo sad? — Da si nam ti živ i zdrav, oče Igumane, a lako  ćemo, — dočeka Prokopije meko, tješeći ga i tobože  iskreno učestvujući u goîemoj tuzi njegovoj, —  Ako se  brineš zbog ručka, možemo ga mi i bez generala pojesti. Iguman opet uzdahnu i žalostivno prošišta ; — Jèdite !... Opirući se o štap kao kakav starac, kome je minulo  i odviše godina, lagano, počivajući na svakom koraku  pođe u trapezariju. Kaluđeri za njim. I Vaso htjede da ih  prati i krenu s njima, Ali se zadrža blizu vrata, Ni sam  ne znajući zašto udari u plač, dok se Nikola, uzvaljen na-  uznačke na oštrom pijesku, glasno i pakosno cerekao. Trapezarija je bila okićena i ukrašena kao o najvećem  prazniku. Slike mitropolitova, igumanova i nekakva starog  ktitora sa mrkajastim lesom na glavi, obrubljene debelim  vijencima od bršljana i zakićene granama maslinovim,  smješkale su se ljubazno na svakoga kao ponoseći se  novim nakitom svojim. U vrhu, među prozorima, crvenjela  se, od cvijeća izvezena, nekakva kruna, grb li, majstorski  zakićen sa tri nova barjačića. Između njih, kao izniklo iz  svježega kovilja, veselo svjetluca malo, srmali kandilo. Na  trpezi, prekrivenoj bijelim čaršavom od domaćega beza,  šarenile se četiri goleme vaze sa cvijećem, blistali se sre-  brni noževi i viljuške, rumenile se dugačke boce sa  starim, osmogodišnjim vinom. Ubrusci, rašireni poput le-  peza, stršili su iz vezenih čaša. Kupe od hljeba stidljivo  se šćućurile pokraj gizdavih začinjača sa soli, zejtinom i sirćetom, sakrivajući iza sebe sočne, razrezane limunove  na malim šestoperim pliticama. Iguman, žalostivno pogledavši po stola,- nakupi obrve  i zaklima glavom. I iznenada se raspali, razljuti : — General !  —  ciknu pomamo okrećući se kaluđe-  rima i kao očekujući ^odgovor od njih. — Sta je on?,,.  Ko mi je on ?,, , Cudna mi čuda što nije došao !...  Prrrokleti sin!.,,  Misli, da je meni žao što ga nema?,,.  Jok, b ratac!,,.  Vidio sam ja i krupnju gospodu, ručavao  i večeravao s njima, I krupnju ! , , , Prrrokleti sin ! I ljuteći se što ništa ne govore, uzviknu zapovjednicki ; — Jedite !, , , Za inad nitkovu onome najedite se  vi !,,, Uzmite !... Sam, odgunđavši molitvu i odmahnuvši rukama kao  da blagosilja, poče da prisrkuje čorbu , , , Ostavi,., Na-  lakti se o sto i, čupkajući se za bradu, glavu poduprije  rukama. Melentije pogleda na Prokopija, kako se naklopio nad  tanjire pa jede za trojicu, Uzima od jednog jela, od dru-  gog, od trećeg, miješa, trpa goleme zalogaje u usta, a u  vilicama mu kao da puca, lomi se nešto,,. I čudna, po-  tajna mržnja, koja ga uvijek obuzimala kad pogleda na  zdravo bucmasto lice Prokopijevo i na bakovski vrat  njegov, i sada ovlada njime. Sa zluradošću nekom kao da  je čekao :  hoće li se udaviti zalogajem ? 1  ne će li ga kaplja  udariti onako sita, podnapita ? ,  ,, Uživao bi, čini mu se,  bio bi potpuno srećan, kad bi gledao kako krklja na sto­ lid, hropi, izdiše ! , . , Samo da ga nadživi !, , , Nekoliko  dana da nadživi tog jakog, zadovoljnog kaludera !... Onako  bezbrižan, vedar, misli zar da će vječito živjeti ! I potajno  se ruga, — tvrdo je vjerovao da se Prokopije ruga, —-   svakome ko je bolestan ! — Koliko jede ! — napošljetku izbaci glasno, gadeći  se, Poput Igumana odbaci i nož i viljušku. Ništa vise nije  mogao okusiti, • — A što ne piješ ? — tiho zapita Janjiéije koji je i  treću ispražnjenu bocu spuštao pod sto (prazne boce ni-  kako nije mogao gledati pred sobom) a drugom rukom  prihvatio za četvrtu. — Popi čašu-dvije ., , Bit će ti lakše I — Neka ., , I Melentijeve mutne oči čudnovato sijevnuše. Dođe  mu da i on prkosi smrti, da joj se naruga, Da svakomer — naročito Prokopiju koji ga sigurno drži za kukavicu, —  pokaže kako se ne boji, kako je prezire, , .  Ohrabri  se nekako, prenu se. Drhćućom rükom uze najbližu čašu,  prepunjenu, Ispi. —  Tako, — osokoli ga Janjidje zadovoljan i potapša  po гашепи, —  Tako treba ! Melentije prihvati i drugu čašu. KHmnuvši glavom  prema Prokopiju, presijecajući ga pogledom, viknu nekako  prkosno ; — Zdrav si ! Prokopije, čija su usta bila pretrpana, ne odgovori,  Samo uzmahnu glavom i zamumlja nešto muklo, nejasno,  Zatim, otegnuvši vratom, dohvati čašu vodenjaču. Iskapi. —  I ono je da pokaže kako je zdraviji od mene ! —   pomisli osjetljivi Melentije stisnuvši truie zube. — Poganac! I, da ne izostane za njim, da se ne oda, uze i sam  vodenjacu... Nategnu.  .. Otpi dva-tri gutljaja i strese se. —  Daj mi cigar ! — nestrpljivo zaiska od Janjićija,  pipajući mu po džepu, tražeći. —  Daj ! — Nije za te cigar, — mrko mu odgovori Janjidje. — Ostavi ! — Daj !... Hoću !... Dok se živi, nek se živi !...  D a j !... Uzevši cigar pripali ga. Odbi nekolika dima nepre-  stano, izazivački gledajući u Prokopija. I zakašlja se, U  prsima mu škripnu nešto .  .  .  Crvene pjege pojaviše se na  obrazima .  .  .  Oči zasuzise .  ., — O stavi!..,  Bad cigar! — uzviknu Janjidje prije-  korno i udari ga po ruci. —-  Ne rekoh li ti ? — Ne ću .  . . Previjajući se od kašlja povuče dva-tri nova dima.  Zali ih vinom. Prokopije, podnapit, bećarski se uzvali na stolici, Pre-  baci nogu preko noge i uze tamburu. Zategnu žice, okuša  ih, I, zabacivši zamršenu kosu unatrag, promuklo zapjeva : K iša  p a la  ro s u lja ,N a  djevojci košu lja... — Sta ? .. Sta ? —  kao prenu se Iguman uzvivsi  glavom i podižući se sa stolice. —  Jesmo li u mehani? — Pusti, oce Igumane, —  dočeka Janjićije veselo i  silom ga posadi na stolicu. — Nek se čojek razveseli . .  .   Ne ce, zar, uz vino pjevati :  „Plaču i ridaju jegda pomišljaju  smert" ? — Ne smije, ne smije, ne smije, — zasikta Iguman  žešće, jedva dočekavši da se na nekome iskali, osveti. — Ne  dozvoljavam ! I, nezadovoljan što mu protivurječe, što se odmah ne  pokore, bjesomučno dreknu : — Ja sam ovdje domaćin !... Ja mogu zabraniti !...  To su nepodopštine !... —  Ihuhuhu ! — za inad vrisnu Janjićije i snažno udari  o zid praznom bocom, koja se razbi u komade, Sitna,  razdrobljena parčad stakla zazvečaše po podu. — Ihuhuhu !...  Udri, Prokopije, sokole i zapjevaj mi onu : K alu đ ere đ in đ ere, N e d in d eri b ra d e , N e d a m o  ti M are.  .  . — Nipošto !... Ne !.. . Ne dozvoljavam ! — prošišta  Iguman trčeći prema Prokopiju i prijeteći i glavom i sti-  snutim šakama... — Epitimiju ću... Kaznu.. .  Bogohulnici !... Iznenada se izvi i Melentije. Zavideći Prokopiju na  jakom, silnome glasu, zaželi da ga nadviče, natpjeva. Iz-  mahnuvši prepunom bocom iznad glave, naprežući se iz  sve snage zakriješta : Ig ra  c u ra  m a le n a ,S u k n ja  jo j je  š a re n a  .  .  . I odmah pade, posrnu. Stolica jedna, najbliža, s treskom  se izvrnu i on se izvali preko nje, sa opruženim rukama  unaprijed. Glava, niz koju se opustio raščupan perčin,  klonu kao u ubijene ptice, na usnama se zarumeniše kaplje  krvi . . . Zastenja tužno. — Uinrije ! — poplašeno uzviknu Prokopije i, prevr-  nuvši tri stolice, pritrča da ga prihvati. — Izdahnu ! Pritrčaše x  ostali. Skleptaše se vičući, jadikujući. ..  Raskopčaše mu mantiju, razgrnuše košulju pod grlom, po- češe škropiti vodom. Odnekuda istrča i Vaso sa zapalje-  nom svijećom, istrča i Milica sa dobrim gutljajem sirćeta  u fildžanu. Koseći se i na Igumana i na ostale, podnese  mu sirćet pod nos i poče ga trljati po sljepočnicama. — Kažem ja :  ne puši, nije cigar za te ! — vajkaše  se Janjićije promuklo, pridržavajući mu glavu i lagano ga  milujući po kosi. — Ne sluša, pasji sin !.,. Mlado pa  tvrdoglavo ! — Opet treba trošiti na doktore, — primijeti Iguman  suvo, računajući u sebi i vrpoljeći se. — A svemu ste vi  krivi...  Vi, . , Jedva došavši sebi, Melentije otvori oči. — Pogle-  dom poče tražiti Prokopija, paziti na njega. I, kao zga-  divši se, otprsnu u stranu. — Ne ću umrijeti ! — zastenja iznemoglo, iskidano. —   I kad mi duša ostavi tijelo, živjet ću ! ,, . Ima ljepši svijet,  bolji.. . Uhvati Janjićija za ruku i mucajući zapita : — Ima li drugi svijet ?... Im a  ?... — Ima, brate, ima, — potvrdi Janjićije bolećivo, ob~  grlivši ga. — Sve ima . , , — Nema !... Nema ! Lažete !... — razđraženo jeknu  bolesnik. — Ništa nema .. . Samo crvi.  . . Ali ne ću ja umi-  rati, ne ću !. , , — I skoči da se otme, da pobjegne. — Ne  treba meni drugi svijet !... I opet malaksa, zanese se. Oni ga pažljivo prihvatiše na ruke i ponesoše u nje-  govu ćeliju. VI. Citava tri dana i tri noći sjedio je sam Janjićije uz  bolesnoga Melentija. Nikome drugome nije dozvoljavao ni  da se upleće niti da njeguje „pasjega sina“.  On mu i trave  uzvarivao i davao lijekove i kupovao ponude. Sa dokto-  rom, krupnim, sipljivim debeljkom, koji je svakog drugog  dana naročito iz varoši dolazio, svađao se neprestano.  Doktor je, tarući zamagljene naočari i tankom maramom  brišući znoj sa ćele, izričito preporUčivao da se bolesniku  daju što iakša jela, najviše mlijeka. A  Janjićije je opet  tvrdio da će on tako ,,od gladi umrijeti" i uporno zahtije- vao da ga bez prestanka kljuka što jačom i masnijom  hranom. I nikako se nije mogao načuditi :  zašto doktor  zabranjuje rakiju ? Po njegovu mišljenju ona i krijepi»čo-  vjeka i liječi svaku bolest, a doktor ne da ni gutljaja je-  dnog, ni kapi čak, Svaki put prepirali se njih dvojica. Stanu jedan prema  drugome naduveni, narogušeni i prepiru se : —  Ako ste vi bola doktor, — mucao je uvrijedeni  liječnik, smišljajući unaprijed svaku riječ i prežvakujući je  nekako, — tak vi i lečite.. . Tu mene ne potrebno . .. — Znam i ja da tu tebe nepotrebno, — odgovara Ja-  njićije oštro, podražavajući njegovu govoru i, zar da ga  bolje razumije, miješajući poneku tursku i njemačku riječ,  koju je odnekle naučio.— Ama te zovem zbog adet,., Frštec ? — Ho ho . .. Tak tak .. .  Ja idem .. , —  Jok !... Sabur malo, efendum1 ), — zadržava ga  Janjićije i otima mu štap. — Sabur, stari !... Ja znam .  .  .   tak znam... da je njemu lijek samo motika .. , Niks ?...  Samo motika!... Tak...  Pa zašto da čojek ode gladan  na oni svijet ?... Niks ?... Frštec ?... — J o  ... jo  ... jo..  . Ale tak ne ide ... To ne dobro .. . — To musi !... Može .. . Ne ću ja da on sažali na me  e ga nijesam nudio najljepsim jelima.  .. Tak...  Soganj-  dolma, japrak, červiš2 ) ? ,.. Sta velis, stari?,..  Vas sogst  du ?.. . —  Ne ... ne , .. ne . .. Kako v i. .  . Ne znajući kako bi rastumačio, doktor je crveneći raz-  mahivao rukama i davao čudnovate znakove. — Tak prsa . . .  Tu slabo ... Tu .  .. — Sakramentski stari!,.. Ne rozumiš ti ništa ko  goveče, —  zagrmi Janjićije, razdražen upornošću dokto-  rovom .,,— Niks frštec .. .  Varmi iladž za ovaki hastaluk0 ) ?  Jok !... Pa što mučis bolesnika, ubio te Bog ! Jedanput se toliko zaboravio, da je čakizgurao doktora.  Ali se odmah i pokajao. Sustigao ga na avliji i najljube-  znije pozvao natrag, časteći najljepšim duvanom. ') P oček aj m a lo , gosp od in e I   ■ )  J e la .3 ) Im a  li lijek a z a  o va k u  b olest? Kad se potpuno zamorio, pozva Jevrema da ga za-  mijeni. Prokopiju nije vjerovao. Znao je da bi on, kroz  nekoliko minuta, zaspao na stolici i da ga ni oba zvona  a kamo li iznemogli glas jednog bolesnika ne bi mogli raz-  buditi.  .  .  Preporučivši Jevremu da se strogo drži i liječ-  ničkih i njegovih, Janjiéijevih, odredaba, — koje se nisu  mnogo slagale s doktorskima, — prekrsti se. Prekrsti i  Melentija i ode u svoju ćeliju. Melentije, koji se, gotovo uvijek, pričinjavao da spava,  lijeno otvori oči i pogledavši Jevrema blago se osmjehnu, — Ode li? — šapatom zapita kao plašeći se da ko-  god ne čuje. — Ode. Melentije se neobično pribojavao Janjićija, Za sve  vrijeme dok ga je njegovao, morao mu se pokoravati  slijepo, kao što se vojnik pokorava svome oficiru, Janji-  ćije komandovao, on slušao, ,  .  Nije smio ni riječi pro-  zboriti, ni zastenjati, ni prevrnuti se bez njegove dozvole.  Makar ne osjećao gladi, morao je jesti po komandi :  makar  mu se ne spavalo, morao je spavati ; makar nekada i ne  osjećao bolova, morao je, stisnutih zuba, podnositi da ga  sirćetom tare po tijelu i, znojeći se od prevelike vrućine,  trpjeti zagrijane cigle pod nogama.  , .  Sad kao da mu ka-  men spade sa srca. — Kako si ? - — zapita Jevrem meko nadnoseći senad  njega i spuštajući mu ruku na čelo. — Dobro ? — Dobro .  .  .  Oporavljam se .  ., —  šišteći odgovori  Melentije i zahvalno ga uhvati za ruku, — Sad .  .. evo ., .   vjerujem da ću potpuno ozdraviti. — Znao sam i ja da ćeš ozdraviti, — prihvati Jevrem  življe kao da bijaše potpuno uvjeren o tome, — Bio si  uobrazio neka čuda, a ovamo sve sitnice ,.. — Ko se zla ne boji ?... Ko ne zamišlja ovaku bo-  lest gore nego je u stvari ? — tiho zapita Melentije. —  Sad vidim da je to bila samo obična nahlada i ništa drugo. I, kako bješe željan društva i razgovora, nalakti se  na jastuk i reče ispresijecano : A toliko sam mislio o smrti !. .  , I strašio se . ..  Pomisli, bolan, kako ti je kad si svijestan da te ne ce  biti !... Svijet će ostati kakav i jest, lijep i krasan, a tebe biti ne će . ., Sunce će sjati, gora se zelenjeti, svaka travka  božja mirisat će, a tebe biti ne će ! .. . I drugi ljudi, onaki  kao Prokopije, još će hodati i naslađivati se, a tebe biti  ne će !... Ti ćeš nestajati, raspadati se, pretvarati se u  prašinu , ,  , Ni traga od tebe ne će ostati . . .  I tvoj nesta-  nak značit će toliko koliko i one gusjenice što je nađeš i  ubiješ na lieu ... Pljujemo na gusjenicu, a zar smo mi nešto  krupnji ?... Predahnuvši malo prinese Jevremovu ruku uz svoju.  Obje poče sravnjivati i zagledati. — I mučila me misao, — nastavi lakše, — rašta sam  živio ?... Kome sam trebao ?... Svijet je mogao biti i  bez mene, ovakav kakav je, i da se nijesam rodio .  . . Pa  što me rodiše, što odgojiše ?... Zato da živim, da napatim  i sebe i drugoga, pa da umrem .. . Gusjenica, velim ti, gu-  sjenica !... Ćini mi se da je vrijeme da primim lijek, —  dodade prisjetivši se. — Koliko je sati ? — Jedanaest i po, — odgovori mu Jevrem gledajući  na sat. —  Jes' vrijeme je . . . Daj mi .  . . Eto ga, taj sa crve-  nom kartom na boci. .. Jednu kašiku ! Primivši lijek primiri se malo. — Vičem na život, proklinjem ga, a drago živjeti, —  reče i osmjehnu se. —-  Znaš da si nepotreban, suvišan .. »  a ima li toga koji nije suvišan ? . . .  i opet ti drago ži-  vjeti . . .  Neka se drugi muče zbog tebe, neka umiru, samo  da ti živiš !... Zamisli, — dodade življe, — nekoliko puta  šetajući, dolazila mi luda misao..., Kao ja umro i saranili  me . . .  I dolazio odnekud Hristos, — silazio je jednomna  zemlju pa zašto ne bi mogo i opet sici ? — i vice: „Me-  lentije, ustani !". .. I ja ustajem i idem za njim . . . Ludo,  je li ? .. . A  ja sam katkad i vjerovao u to i .  . . to mi  bila kao neka nada...  Khi !. ,. Zbog toga sam čitao sveto  pismo po nekoliko puta. — Ne silazi vise Isus bez Strašnoga Suda, — mimo  odgovori Jevrem, pa uze poderanu maramu koja je ležala  pokraj uzglavlja i poče mu otirati znoj sa čela. — Sad bi  i on bio suvišan i, možebiti, najsuvišniji . .. Opet bi ga  razapeli .  ,. Meîentije ga pogleda sa sažaljenjem ... I namjestivšl  se na jastuku ugodnije, nekako veselo uzviknu : — Nego znaš šta sam još mislio !... Korio sam često  sam sebe što nijesam učinio nešto krupno, veliko, Nešto  zbog čega bi me spominjali,., Neka tijelo truhne u zemlji  a nek mi se ime spominje .  ,. I to bi mi bila kao neka  utjeha ... I makar što znam da nemam snage za velika  djela, smisljao sam i pripremao se , . . I , , . pljunuo na  sve !. , — Pljunuo ? —  kao začudi se Jevrem, — Ja, kad  bih mogao, sve bih učinio da me i nakon smrti spominju, Melentije odmahnu rukom, ljutit što ga prekidaju, —  Da te spominju? ... A  šta imaš od toga što će te  spominjati ?... I za koliko će te godina spommjati ? —  zapita podrugljivo. — Za krupna nekolika djela . . . ako  ikako ima tih krupnih djela , .  , spominjat će te dotle, dok  drugi ne dođe, alal mu vjèra, i ne stvori deset puta krup-  nja... A š ta  m i je  to?.,,  Nakon toga ćeš odmah po-  lako .  . . polako otići u zaborav .,, Od zaborava, od pot-  pune smrti, nikako se ne možeš spasti, prije ili poslje , . - I, sa uvjerenjem čovjeka koji je mnogo o tome raz-  mišljao, ne osjećajući koliko je nedošljedan u govoru, od~  lučno završi ; — Nema, bolan, besmrtnosti !... I čitavi narodi ne-  stat će i zaboravit će se a kamo li pojediui .  .  , Zato se­ ne brini šta će biti nakon tebe . . .  Voli ovaj život, uživaj,.  radi za se, a ako možeš, i za drugog koji živi s tobom !...  Oni iza nas imat će svoje Ijude, bolje, silnije... I rugat će  nam se nekada kao što se mi rugamo djeci i ,  .. Zamoren mnogim govorom zakašlja se, zastenja. Uz-  vali se nauznačke, potpuno iznemogao, i sklopi oči. , . .   Pade u neki polusan, Jevrem primače stolicu prozoru i zagleda se u noć.  Siroka krošnja starog, stoljetnog oraha, protkana mjeseči-  nom, polako se njijala i kao naklanjala prema prozoru.  Crni i zlatasti iistovi potanko šušteći povijali se kao zgu-  snuti kolutovi dima, A pri samome vrhu kao veći komad  rastrganog bëza prelijevala mu se razrijeđena kruna u bje-  ličastu i otvorenoljubičastu boju. Dolje pokraj kapije šu-  šketala je česma ;  negdje u kupini cvrčao cvrčak. Mlak vjetar pomilova Jevrema po obrazu i kao da ga zadahnu  mirisom nagorjelog sijena. — Ph i! Okrenuvsi se od prozora, spusti ruku na bedru, Na-  pipa u džepu, tvrdo, okruglo, Zavuče ruku i izvadi. —  Ogledalo ! — prošapta poluglasno i nasmija se. Mala, izvezena kutija, prepuna šećerlema, sa ogleda- lom na poklopcu ! Svidjela mu se onomadne kad je bio u  varoši i odmah je kupio. Kupio da pokioni curi što ga  nedavno oborila i istukla kamenjem ! Otkud mu baš ona pala na pamet ?... Zašto ?... Ni  sam ne bi znao odgovoriti. Ali čim spazio ogledalo odnjah  odlučio da kupi i da joj odnese . .  . Cudna želja povukla  ga da je opet vidi, Da se razgovori s njome. Kad odnese  poklon, bit ce zar ljubaznija. Ne će, valjda, kušati da se  opet hrve i da se kamenjem nabacuje na tuđa leđa? — A  i kršna je! — prošapta opet. — Silna ! Kao da je i sad gleda onako zdravu, jaku, — U za-  tegnutoj kosulji kroz koju se provide nabrekle prsi, sa  jedrim mišicama na kojima drhće meso, a ispod odignutih  nogavica rumene se bose noge !  Učini mu se da bi i sad  na nju. Da joj kao zvijer upije zube u misicu, da i opet  ujede i osjeti onaj znojav, razdražljiv miris mladog, vre-  loga mesa ! — Uh, brate !... Kao da negđje poče mjaukati gladna i zaboravljena  mačka, kao da prigušeno jauknu neko. Osluhnu. Jest,  mačka. Sa strahom pogleda u Melentija :  ne će li se pro-  buditi ? . . . Ustade i proyiri kroz prozor. Sad tek jasnije  raspoznade plač djetinji. Krešti, zavija, zacenjuje se. I u  orahovoj krošnji kao da cvili neko. I iza česme kao da  nešto pišti. .  .  Sye kao da glasno proplaka, ne bi li ras-  budilo oca Melentija^. — Dijete ?... Čije ?... I, kao prisjetivši se, udari se po čelu : —  Da nije kumče? Bržebolje se izvuče, prokrade iz ćelije, Strča do ka-  pije i, podignuvši erezu, otvori je ,  . , Minu pored česme  i pođe prema prozorima osvrćući se, tražeći. — Evo ga ! — uzviknu zadovoljno, ugledav napoš-  Ijetku kako se na uskom Janjićijevu prozoru bijeli i mice  mešto drečeći, mjaučući. — Tu je ! Nijesu smjeli ulaziti u  avliju, nego ga ostavili na prozor .  . . Brzo pristupi i pažljivo uze na ruke čitavu hrpu pe-  lena, koje se migale i trzale. Razgrnu ih malo, pogleda . . .  Dijete !... Mali, rumeni komad mesa, gadan, smrdljiv, sav  aitonuo u pelenama. Vristi, cvili. . . — Sta eu sad ? Zao mu da probudi neispavanog, izmorenog Janji-  cija . . , A  i što će mu?..,  Dogovorili se bili obojica da  :ga smjeste i kome da ga predadu?,..  Ali zar su znali  da će ga donijeti ovako brzo, nenadno ?... Melentijeva  holest još ih zbunila te i zaboravili na njega .  .. Niti su  šta pripremali, ni obavijestili Igumana .  . . — Iguman !... Sad se tek Jevrem zapita :  a šta ce on? Kako li ce  se raspaliti, raždžilitati !... I zar ce dozvoliti da dijete,  kome se ne zna ni za oca ni za mater, i jednog dana  ostane u manastiru ? . . . Nije on Janjićije pa da se ne  obazire na svjetske prigovore i da pljune na sve. Ne. On  se boji zlijeh jezika vise nego ičega. Plaši se od svjetske  povike kao od groma. A  kakvi se tek moraju pronijeti  ^lasovi o manastiru, u kome se cuva i hrani tako jedno — č u d o ! —  Moramo za danas zbuniti Igumana, — odlučno  okresa Jevrem, šetajući i razmišljajući ispod prozora, sa  pelenama na rukama. — Barem .  .  .  za danas ... A pošlje — smislit ćemo . . . Napošljetku se lukavo osmjehnu. Obzirući se da  kogod ne gleda, ode pred prozor Igumanov. Polako,  oprezno spusti on dijete tamo. Ostavi ga. I živo, casa  ne časeći i ne osvrćući se nikud, potrča. Pođe da razbudi  i  Vasu i Prokopija i ostale momke. Da ih odmah oba-  vijesti o čudhom pridobitku ! Nastade uzbuna, lomljava, trka. Bunovni, raščupani  momci psujući upališe fenjere, svijeće, cjepanice luča.  Neki dohvatiše i motke, toljage, sjekire, kao da su osjetili  lopova. Pomiješaše se, sabiše u gomilu. Neobučeni, raz-  <lrljeni, bosi, sa neobičnom grajom i drekom nagrnuše na kapiju. ï, sa čudnom zlobom nekom, jurnuše prema —   plijenu. Prokopije, u surim čakširama, koje mu labavo visjele 0 kukovima, sa raskopčanom košuljom ispod koje пш pro-  virivala dlakava prsa, visoko odiže goruću cjepanicu iznad  glave. Zaklanjajući dijete i prozor čitavim jakim tijelom,  ispriječi se pred svima gord i uspravljen kao litica tvrda.  Jaka i topla svjetlost padala mu po pimom, bucmastom  lieu, zaigravala preko raščerupane brade i golemog, za-  mršenog perčina. Ispod nakostriješenih brkova kao da mu  se rumenili čisti i svijetli zubi. — Da utvrdimo, braćo, da je dijete nađeao na Igu-  manovu prozoru, — uzviknu nekako svečano, kao pri le-  turđiji, i pogleda po svima. — To neka se zna . .. Da se  bude na čisto ... I da svaku odgovornost skinemo sa sebe. — Tako je ! — svi jednoglasno zagrajaše, tiskajući se 1  navirući jedan na drugoga. — Da utvrdimo ! — Je H  muško ili žensko ? — zapita neko otraga,  upinjući se iz sve snage, da nadviče ostale. — I to neka  se zna ! — Muško je ! —  vatreno odgovori Prokopije kao mje-  reći dijete na svom širokom dlanu. Pa ponosito, da ga svi vide, odiže maloga na prsa,  obgrli ga. I kao u nekom triumfu ponese manastiru. Svi,.  pobjednički klikćući poput ratnika sa bojnoga polja, nag-  nuše za njim, osvjetljujući pute, igrajući se sa svijećama  i sa fenjerima. I ova čudna bakljada, kakva se još nikad  i nigdje vidjela nije, kao ognjena traka jedna, pojuri prema  Igumanovoj ćeliji. — Otvarajte ! — zapovjednički viknu Prokopije, đo-  šavši do vrata i nestrpljivo kuckajući nogom o prag. —   Brzo ! Neki, bez pogovora, zapriješe i plećima i ramenima  u vrata. Navališe. Otvoriše. — Sta je to ? — ljutito povika Iguman, koga je ne-  obična graja ova odavno probudila. Protežući se i zijeva-  jući sjedio je na krevetu i baš se spremao da ustane.  Sijeda, svilena brada talasala mu se po košulji, po rame­ nima mu se rasipali dugi bićevi rijetke kose, a brkovi m u.  se opustili, pali po ustima. Svjetlost od luča zasjeni mu oči, pa nadnese ruku sa  raskopčanim rukavom, koji mu se spuze do lakata, nad  -obrve i, ^posmatrajući ih, povika žešće : — Šta je ? — Našlo ti se dijete, oče Igumane, — izbaci Proko-  pije nabusito i ispriječi se pred njim. — Evo pa ga vidi ! Iguman zatrepta očima, — Dijete? — zapita začuđeno, ne razumijevajući, —-   Otkud ? - — Muško, da je.sretno i čestito ! — otegnuto zapjeva  Vaso čija је pustinjačka glava visoko stršila iznad ostalih  i blesavo se kesila na Igumana. — Sinčina ! —  Ama kakvo dijetej? — oštro zapita Iguman i kao  da se poče pribirati. — Слје ? — Ako ti ne znaš čije je, mi ne znamo, — nekako  zajedljivo odgovori Prokopije i, kao pri krštenju, golo gol-  cato dijete odiže do pod tavanicu. —  Na tvome ga pro-  zoru nađosmo, a evo, biva, i svjedoka pa nek mi ne daju  lagati. — Na mom prozoru?...  Tuđe dijete? — zbunjeno  zapita Iguman samoga sebe. I naglo poče trljati oči kao  da bi da se uvjeri :  je li sve ovo san ili je java, — Šta  će meni dijete? — Ko s đavolom tikve sadi, o glavu mu pucaju, ■ —■   zlobno se uplete i Milica, koja je neprestano provirivala  iza Vasinih leđa i bezuspješno neprestano pokušavala da  se progura naprijed — Znamo i mi, da ti nije trebalo,  ama šta ćeš mu sad ? Iguman se skupi i zgrčL Opruži ruke prema njima,  pa nekako i uvrijeđeno i kao prebacujući ciknu: — Ama ti , , . vi mislite , ,  ,  da je ono , ,  , da ja . .  . I poplašiv se od sama sebe ne smjede do kraja do- govoriti sve što je mislio, — Ako laže koza, ne laže rog, — opet dobaci Milica  koja je uvijek a naročito u svađi voljela da upotrebljava  narodne poslovice. — Zaklela se zemlja raju, da se tajne  sve saznaju ,  , , — Ali ,  .  , I nekako žalostivno, plačevno, pravdajući se zastenja  Iguman : — Otkud meni, braćo ?...  Što će ment? . . .  U mojim  godinama? . .. Da je na prozoru oca Prokopija osvanulo  osmero djece ne bih se čudio .  . . Ali meni,  ,. — Boga mi si i ti jak i krepak, oče Igumane, — upade  Prokopije živo kao želeći da ga ohrabri i povrati mu vjeru  u zdravlje i snagu njegovu. — Da si nam živ i zdrav, a  još se ti ne bi sakrio za kakva mladića ! — Nosite! .  .  . Mičite se ! . . . Bacite ga, sinovi zloče-  stivi ! — dreknu Iguman nenadno, kao pomaman, i poče  drhtati od uzbudenja. Svileni jorgan okliznu se niz po-  stelju i gola, žućkasta noga ukaza se ispod njega. — U  vodu bacite . . .  Na dubre !... Bezbožnici !... Milica odgurnu Vasu i na silu prođe naprijed. Od-  važno stade pokraj Prokopija : —  Zar ljudsku dušu da odbacimo ? — zapita oteg-  nuto i tobože meko, a iz svake joj rijeci, iz svakog slova  izbija oštra žaoka. —  Zar ti, duhovni  otac, da tako  zboriš ? . .  . Mjesto da ga zagrliš i poljubiš, počeo ga se  odricati kao Petar Isusa ? — J a ga se ne odričem, — snažno zagrmi sa vrata  i odjeknu kroz sobu promukao glas Janjićijev. I on se,  prstima raščešljavajući bradu, pomoli na pragu, onako  krupan, stasit, silan. — Kamo dijete ? — oštro zapita tra-  žeći ga pogledima. — Kad ne će niko, ja éu ga uzeti i ja  ću se pobrinuti za njega! Svi se ponizno razmakoše. Napravise mu put. — Tiiii ? Iguman sedagano popridiže na krevetu i, rukama se  opirući o tvrde bedrenjače, zapita oporo : — A  šta ćeš ti ? .. . — Ja ću ga uzeti, — odlučno odgovori Janjiéije i  pristupivši Prokopiju mirno mu oduze dijete. — I njegovati ga u manastiru ? —  otegnu Iguman jače. —  I njegovati ga u manastiru, pasjeg sina, — ina-  džijski izbaci Janjiéije i, da pritvrdi obećanje, udari se  u prsa. Iguman stisnu zube, zažmiri : — Oée Janjiéije, jesi li pri sebi ? — zapita zadavljeno. — A jesi li ti pri sebi? — kao prekori ga Milica blago, okrećući mu leđa. — Em si kriv, em još drugog  grdiš , . . Mjesto da zahvališ, a ti . . . ti .  . . Ne znajući kako bi završila, odmahnu rukama i brzo  pođe iz sobe .  . .  Janjićije krenu za njom pažljivo noseći  dijete i njijajući ga na rukama , . . Raziđoše se i ostali  polagano, nerado, potpuno nezađovoljni, što se sve ovako  obično  svršilo , . . Samo Iguman osta zbunjen, utučen,  jađan, Poduprt o bedrenjaču, modar u lieu, sa rastvorenim  ustima zablenuto je gledao za njima i samo mucao nešto ...  mucao samome sebi ,  , . VII. Nekoliko dana i u manastiru i u najbližem selu go-  vorilo se samo o djetetu. Pitalo se, nagađalo :  čije je,  otkuda?...  Spominjala se šapatom imena nekolicine po-  znatijih djevojaka, na koje se od prilike moglo posumnjati.  Ali niko ništa nije smio ozbiljno da ustvrdi, niti da makne  na svoju dušu tako tešku „potvoru1 1 . Jedino se o Igumanu govorilo smjelije i otvorenije.  Sale i pošalice sipale se i nizale na njegov račun svakoga  dana. Poneki mangupi dolazili mu noću i pod prozor i,  utanjiv glas, vrištali kao djeca. Muževi su, u šali, zabra-  njivali ženama, da se ne ispovijedaju pred Igumanom. Zene  su, kikoćući, odgovarale, da će odsada tražiti samo oca  Prokopija, jer da je on ipak najbolji od sviju ,  .  .  Počelo  se čak govoriti i o nekoj pjesmi, u kojoj se na dugo pri-  povijeda o „starcu Igumanu" . .  .  Ali se još niko usudio  nije i da je zapjeva. Momci bi, tek kroz zube, propustili  poneku riječ iz nje, — i to kada ih niko ne sluša ; —■   djevojke bi crvenile i bježale daleko, čim bi se spomenula. Vaso i Milica redovno se, svakoga jutra, svađali radi  Igumana. Zeleći da mu se dodvori i da se pokaže „pravi  prijatelj u nevolji" Vaso ga uvijek glasno branio, da svak  čuje. Milica, kojoj bi i to bilo dovoljno pa da se digne  protiv njega, imala je još nekakve, svakako važne razloge,  radi kojih je bila nemilosna u napadajima. Ona se, iz  inada, sama ponudila Janjićiju, da bude kao neka dadilja  djetetu, da ga cisti i pere, Sama ga nosila u selo i tražila  ko će ga podojiti. I čim bi se Vaso usudio da samo spomene ime Igu- manovo, sva se kostriješila. Opružajući suve, košćate, slične  kandžama, ruke, sa neobrezanim noktima, spremala se da  juriša, da ogrebe. — S kim si onaki si, • — zborila je zajedljivo, pa-  kosno, ne povisujući glasa, kao da govori o najobičnijim  stvarima. — Nijesi pošteniji od njega, čim ga branis .  . .   A  kad bih ja bila Mitropolit, obrijala bih ga .  .  . Obrijala sje-  kirom na panju ! —  Govori ti šta hoćeš, a on je svetae, — glasno  je vikao Vaso, pogledajući ispod oka na Igumanovu ćeliju da  vidi: sluša li ga? — Blago njemu i njegovoj duši, kad  ga prava potvaraju. ,  . .  Mrcinjaci! — Za zlato rda ne prijanja niti bi potvore prionule  za dobra čovjeka, — dočekuje Milica vatrenije, upotre-  bljujući sva sredstva, da Vasu nadbije i razoruža. — I  oklen dijete? , .  . Okie ?... • — Dijete je dijete, — pobija Vaso tvrdoglavo, ne po-  puštajući ni za dlaku. — Nije govor 0 djetetu nego o  Igumanini !... — Oklen dijete na njegovu prozoru ? — Oklen ?...  Bog ga dao, — Ne spominji ime božije uzalud, nesretniče! . .  .  U  ovom poslu Bog nema posla .  . . Bježi on od Igumana kô  đavo od krsta ! Iguman je ove i ovake razgovore slušao svaki dan.  Ispočetka je bjesnio i ljutio se misleći, da ce psovkama i  prijetnjama sve potapkati i umiriti. Ali se prevario. Sto  god se vise ljutio, svijet ga sve vise i vise ogovarao. Po-  šalice postajale sve oštrije i masnije. Sama Milica, —   svijesna da joj baš sada ne može i ne smije napakostiti,  — govorila je za deset drugih. I on se ozbiljno prepade. Uvrti u glavu da se sve  diglo protiv njega, da ga ponizi i obori. I kaluderi, i po-  sluga, i seljaci! . . .  Kad ga susretnu, kad ga pozdrave, svi  ga gledaju zlobno i kao da se podsmjehuju. Svaki kao da  pogledom pita :  a šta éemo sa djetetom ?...  Đavolu i to  mrsko, dijete i sve !... A  Janjiéije ga pazi kao svoje !... Za inad !... Niko  ne smije ni pomisliti, da ga'sad otrgne od njega, naročito  on, Iguman ! Digla bi se bruka kakve nikada bilo nije. I bruka ova ne bi se sakrila ovdje, u manastiru, ni u selu,  nego bi se pročula na daleko. Došla bi, možebiti, i do no-  vina , , . A šta bi tada čovjek? .  .  .  Kako bi ? .  . . Kako  bi ? ,  . , Ništa drugo ne bi ostajalo nego da se ubije ili da  bježi čak u Ameriku. Zatvori se u ćeliju i odluči, da za nekolika dana ni-  kuda ne izlazi . . .  A  tad se, najedanput, sjeti Mitropolita.  Sta će on, ako čuje? , . . Zar mnogi ne će jedva dočekati,  da se koriste prilikom koja im se pružila i da sve opri-  čaju Mitropolitu? . . .  I  šta tada? . . .  Ne će li on, onako  star, lakovjeran, sve povjerovati, odmah bez ispitivanja?  Ne će li pozvati na odgovornost njega, Igumana ?...  ,,0če Igumane, taki se i taki glasovi pronose o tebi .  .  .   Pričaj šta je bilo ? . .  . Sramota za tvoje godine, oče Igu­ mane!" . . .  I šta mu tada on, Iguman, može odgovoriti ? .. .   Cime će se moći odbraniti? . . . Dijete, pogano dijete na-  deno je zbilja na njegovu prozoru, —  toliki svjedoci vi-  djeli su .  .  . „Podmetnuto mi iz pakosti" .  .  . „A  kad si  znao, da je podmetnuto iz pakosti, što mi odmah nijesi  javio, oče Igumane .  .  .  Sto si pustio da saznam od drugih? .. .   Tvoja je dužnost bila, da mi prvi javiš, oče Igumane" .  . . —  Nije druge, moram mu sam ispričati makar u zemlju  propao od stida, — reče Iguman glasno i duboko uzdahnu.  —  Moram se opravdati, dok dušmani nisu ugrabili da  ocrne, ubiju ? ... Moram .  . . I, proklinjući i vajkajući se, poče se spremati za od-  lazak. I, starajući se, da ga ne primijete, pažljivo kao  lupež, iskrade se iz manastira. Ubrzanim hodom krenu na  stanicu . . . Jevrem se, međutim, sa Janjićijem neprestano do-  govarao o djetetu, Jednoga jutra, očekujući Milieu, da se  sa malim vrati iz sela, sjedjeli su u ćeliji jedan prema dru-  gome i pušeći razmišljali :  šta bi sad s njime, kuda bi ? — I meni su dodijali svakakvi razgovori, — izbaci  Janjićije zabrinuto, — i krivo mi, što se svašta podmeće  Igumanu. Ne žalim ga, pasjeg sina, jer nije zaradio da se  žali ,  . . Ali mu ne treba ni podmećati u čemu nije kriv.  Kad udaraš na čovjeka, udri ga s prsiju, pa ako ima  snage nek se brani, a ne iza leda ... Jà .  .. — A zar bi Iguman pustio, da dijete đržimo u mana- stiru, da se nijesmo ovako smell? — zapita Jevrem tiho  i, osjećajući se krivcem u ovoj stvari, kao da je želio da  se sam pred sobom opravda. —  Osim toga svijet se to-  liko okomio na Igumana, da i ne raspituje mnogo za mater  djetinju .  .  .  Tako se, nekako, i Smiljana izvukla iz nezgode.  A njoj bi mogli nauditi, da se saznalo za nju, dok Igu-  manu niko nauditi ne će . . .  Lukav je, lako će se oprav-  dati gdje treba. — Mislis ? —  Sigurno. Janjićije lagano spusti glavu među ruke, podnimi se  i muklo zapita : — Ama kome da damo maloga? . . .  Ko će ga pri-  miti ?... I hoće li ga njegovati ljudski ?... Ne znam ti  reći zašto, — naglasi jače, — a to mi dijete nekako prio-  nulo za srce. Gledam ga ;  malo, nejako, u šaku bi stalo.  Ostavili ga, zbog pusta imuća, i otac i mati i sad, eto,  nikoga nema ko bi se pobrinuo osim nas ... I veseo, pasji  sin, i razbacuje nogama kô da je u svojoj kući .. .  Izjeo  bih ga ! .  .  .  Pa kako da ga pustim nekome, ko ga ne će  paziti ! — Ja ću i tako danas malo proći kroz selo, — do-  čeka Jevrem mirnije, — pa ću, zar, naći kakvu ženu koja  bi primila. . .  Ako ne nađemo danas, naći ćemo o hra-  movskoj slavi...  Ni do nje nije dateko ., . Pa se lijeno podiže i pođe u selo. Još juče je, kraj  Melentijeve postelje — za čudo, baš je kod bolesnika koji  se rastaje sa životom najviše i razmišljao o tome, —•  ko-  načno odlučio da sve seoske kuće pažljivo obiđe. Ne radi  djeteta da bi mu našao pomajku, nego upravo radi nj e,  radi djevojke iz  vinograda...  Od onoga dana,  otkako su se, mladi i bijesni, rvali u mrginju, nikako je  nije vidio. Manastiru kao da se nije ni primicala, u  crkvu  nije dolazila, na vinograde u kojima sad nije bilo kopača  kao da potpuno zaboravila .  .  .  Morala je, dakle, nepre-  stano čamiti kod kuće, u selu. I, sigurno, nikad ni pomi-  slila nije na njega !... Nikako...  Ili ako je i pomislila,  nije ga mogla po dobru pomenuti, bez podsmijeha, bez  teške poruge !... Momak koga je savladala !... Koji se  grčio, uvijao pod njezinim udarcima !... Slabotinja !... ČiBilo mu se kao da toga časa čuje, kako ga glasno  naziya slabotinjom. I krivo mu bilo, ljutio se što tako  misli o njemu. Zar on slabotinja ? On grdi od drugih ?  Ako se za čas raslabio, klonuo, nadražen vrelinom njezi-  nom i mirisom čvrstoga mladog tijela, te ga oborila, zar  da mu se vavijek ruga radi toga ?... I da, možebiti, priča  među drugaricama, hvališe se ? Ogledaio u džepu kao da ga odavno počelo žuljiti.  Nosi ga uza se toliko dana, sa nadom da će je susresti i  odobrovoljiti da ga sasluša, Uzalud !  Spremao se u selo  da joj ga. kući odnese i da se tamo opravda. Ali ga bo-  lesni Melentije zadržavao... I Janjićije mu smetao i dijete  mu smetalo . .. Svi mu smetali . . .  A sve ga jače žulje : i  ogledaio i misao da mu se ruga, ruga, ruga .  . . K'rupan, razdražen kudrov nečiji, ispred najbližih se-  oskih kuća, nasrnu na njega. Rutav, nakostriješen, okićen  čičcima u piljavoj dlaci, zatrčao se preko neravne avlije,  dižući prašinu snažnim zadnjim šapama. Preskoči preko  oniske ograde na kojoj se sušilo nekoliko čađavih košulja.  Bijesno lajući jurnu i kao đa mu htjede uskočiti na vrat.  Jevrem razmaknu omanjim štapom da se odbrani. Videći  da ne pomaže, prihvati za kamenje i poče udarati. Po-  gođen u bedru kudrov podavi rep i, oštro skičeći, odšan-  tuca za kuće ,  ,, Jevrem se zadovoljno osmjehnu i na-  stavi put. Oko njega, na obje strane, niske kućice, Skromne,  šćućurene pod slamnjim krovovima, gledaju ga, nalik na  krmeljave oči, svojim nikad nečišćenim prozorima, Kao  razjapljena krezuba usta zijaju rastvorena vrata. Po neka  domaćica stoji pred njima, raščupana, prljava, sa mutnim  očima i ispijenim licem. Blenući u njega đrži u naramku  polugolo dijete, mršavo i prljavo kao i ona, koje se za-  cenilo od plača i čupa je, grebe po obrazima. U prašini,  pod nogama materi, valjaju se ostalo dvoje-troje djece. Po komšijskoj avliji čeprkaju kokoši. Oveća kvočka, u  strani, pod prašnjavim dudom, leži sa raširenim krilima, a  ispod njih proviruju mali, poplašeni pilići, dok joj se jedno  popelo na leđa i kljucajuéi je u glavu nekako silno i ža-  lostivo cijuče. Jedna svinja leži u gotovo sasušenoj lokvi  kraj plota i grokće. Za plot privezana mršava kljusina, sa oštrim ispalim kukovima, griska ostatke od sijena i lijeno  mašući repom brani se od muha. —  Gdje li je njezina kuća ? — šapatom zapita Jevrem  obzirući se na sve strane. — Ovdje ili na kraju ? Da zapita koga ?... Kako će ? ... Ne zna joj ni  imena ... Zbilja, nije mu ni kazala imena !... Je li ? . . .  Nije .  .. Neko mu iza leđa zapovjeđnički uzviknu : — S puta! Projaha Nikola na svome sipljivom, gubavom magarcu,  koji se pokunjio, opustio rovašene uši i ubrzano hodi .. .   Nikola poderan, mrk, sav obrastao u dlaku, sa klimavom  kamilavkom na glavi! Ima već nekoliko dana kako ga ne-  stalo iz manastira, pa niti ko pitao za njeg'a ni znao kud  je otišao . , . Poznavši Jevrema doviknu podrugljivo : —  A  šta se tamo dešava, kraj hrama Gospodnjeg ?... I bruka i sram vječnil...  Zli će dani nastanuti i morija  će se spustiti zbog grijehova vaših .  , . Kopile je oskvrnilo  kuću Gospodnju !... Gnjev i prokletstvo njegovo navuklo  se nada nju ko oblak gradobitni. . . Agarjani !... Hulitelji ! I ode, odjaha gunđajući i proklinjući, a magare mu,  kusastim repom svojim, udara i sebe po butima i njega po  mrkim, ranjavim nogama. Jevrem samo ustrese ramenima i ništa ne odgovori. — Aha ! Ućini mu se da pored jedne kućice minu nešto bijelo,  razbarušeno , .. Jest, ona !... Poznade je . . . Prekovanu,  očišćenu motiku prebacila preko ramena na kome visjela  torba. Pošla nekuda da kopa. Bijeli pokrivač vijori joj se  oko glave, treperi, leprša. Obnažene mišice rumene joj se  i čvrsto meso trese se na njima. Tutnji zemlja pod njom,  ugiba se. — Ona ! Ugledavši ga izvi se i zastade malo. Kao da mu se  nadala, očekivala ga i sad joj se, eto, nada ispuniia. U  očima joj zasvijetli nešto radosno, pohotljivo. Ludi Jevrem  ni pomisliti mogao nije da ženska ne zaboravlja lako na  pryi strastan zagrljaj muški, pa makar i nasilan bio,  Osmjehnu se i, preko ramena, kao podrugljivo dobaci mu : • — A svrbe li te i sad leđa, momčino ? — Da me nijesu svrbjela ne bih te se ni sjećao, —  odgovori joj veselo i pozdravljajući poče mahati rukom. — A  ovako vazda si mi bila na umu. , . — Ja sam se i postarala da me ne zaboraviš, —  živo  dočeka ona igrajud se motikom, — Pošteno ! Jevrem izvadi ogledalo i, udešavajući prema suncu,  staraše se da mu nestašni odsijev, sličan srebrnom leptiru,.  preleti i klizne niz obraz njezin. — Hodi da ti pokažem kako sam te se sjetio, — otegnu  meko, moled, — Sta je to ? — začuđeno zapito ona i pripovrati  se malo. — Kupio sam ti. , . Evo . .  .  U varoši . ,, Ona lagano spusti motiku i, polaskana, nakrivi glavu  prema lijevom ramenu, — I baš meni kupio ? — Tebi, — odgovori Jevrem ponosito, — jer si me  samo ti pobijedila,, , Drugi še niko, ni muško ni žensko,  ne bi usudio da me obori. Ona se glasno zasmija, — Ako ćeš donositi poklone za bubotke, — okresa,, — ja ću te i opet isprebijati. — Okušaj !,.. Hodi !,,, Pokazujući joj ogledalo zamoli opet : — Hodi ! — Ne ću, — suvo odgovori ona i izmaknu se do pod  jabuku čija je opuštena grana milovala po glavi, — Ne  primakoh ti se vise .  ... Znam te kakav si .  .  , — Hoćeš li da se zakunem da te ne du ni dodirnuti ?' —  Ne vjerujem. — Pa kako ću ti dati ogledalo kad ne ćeš da pristu-  piš ? — zapita on življe i htjede da joj se približi, —•  Bad mi ga ! Jevrem se jogunasto okosi ; — Psetetu se baca a čeljadi se daje .  . . — A ti ne daj , , , Ne treba mi !.. . Zabaci motiku na rame i brzo pođe. On bad ogledalo r  za njom i doviknu je, Ona se ne osvrnu, Potrča da je  stigne, zaustavi .  ,  , Opet zastade .  .  . — Inadžija je, — promuca poluglasno češkajući se i  gledajući za njom,,. I, zabacivši ruke na leđa, vrati se  manastiru ... Došavši do Janjićijeve ćelije, kao da začu razgovor  neki. Uljeze, I odmah opazi Igumana kako se kao očeru-  pan gavran presamitio prema Janjićiju, krotak, smiren.  Opire se o štap sa srebrenom jabukom i zbori blago, go-  tovo tepajući: — Sve sam kazao Mitropolitu i on je sve razumio...  Ama sve ... I lijepo mi kaže : „ Ja razumijem, oče lgumane,  i ne krivim nikoga... Svi ste vi čisti i nevini i ja svima  vjerujem .  .  .  Ali nipošto dozvolxti ne mogu da dijete ostane  i dalje u manastiru .  . .  Ni-po-što, oče Igumane !... Moja  je želja i moja je zapovijest da ga odmah uklonite ! .  . . “ — Ne slušam ja ni njegove želje ni njegove zapo-  vijedi, — osorno odgovori Janjićije, sjedeći na svome kre-  vetu i na široko ražmahujući nogama. — Po njegovu ra-  čunu svi smo mi pravi, a dijete je krivo !... Crv ovaj  slabi, pa nekome kriv !... I ono da strada ? Iguman nabravši sijede obrve podiže šištavi glas i  poče ostrije : — Sto Mitropolit želi, mora se ispuniti... Ja sam  ovdje Iguman, ja za sve odgovaram.  . . Postarat eu se da  ga zadovoljim . . . — Okušaj ! — prkosno odgovori Janjiéije i erne ši-  roke rukave zabaci do na ramena kao da ce se rvati  s nekim ... — Dirni u njega, ako smiješ.. . — U ime Mitropolitovo . .  . — Ni u ime sedam patrijarka, oče Igumane, ja se ne  pokoravam ! — brzo ga prekide Janjiéije i odluéno stade  pred kolijevku da odmah brani, bije se. - — I, za inad  vama obojici, zadržat éu ga uza se, odgojit eu ga ovdje...  Za inad !... Iguman se poplaši : — Ali, oée Janjiéije.  .. — Za inad vama, — dreknu Janjiéije bješnje i kao  da poče pjenušati, — ovog éu erva othraniti ovdje...  I  nauéit éu ga da se svakoj sili opire, da se^ nikom ne po-  korava !... On ée mi biti odmjena !... On ée moje djelo  nastaviti, ovaj m ali..  , Na strah vragam ! Bijaše pomodrio od ljutine i sa stisnutim šakama po-  šao prema Igumanu. A  Iguman, zaklanjajući se za Jevrema  i prestravljeno žmirkajući, naglo se izmaknu. VIII. Dugo je Iguraan tražio Jevrema po ćelijama i po  avliji, pitajući svakoga za njega, raspitujući. Napošljetku  ga nadje kod poljane, ispod gaja, pod dryetom nekakvim.  Sklonivši se u hladovinu, nas'loniv se leđima na trulo  stablo, sa prekrštenim rukama na prsima, glasno je vikao,  kreštao, _sokolio nekoga. — Sta radis, sine zločestivi? —  ljutito ga zapita pri-  stupajući i brišući maramom znoj sa pervaza stare kami-  lavke koju je nosio u ruci. - — Izmorih se tražeći te . . . — Liječim Vasu, — ponizno odgovori Jevrem i pre-  kloni se do zemlje, —  Prepio se noćas, pokvario želudac,  pa ga liječim .,. Iguman nadnesavši ruku nad oči, pogleda bolje. Uz-  viknu od čuda ,,, Nu tvrdoj, goloj ledini, na oštroj zago-  rjeloj travi oprućio se Vaso koliki je dug, otegao se kao  na raspeću, Stenje, jauče, ječi iz svega glasa. Košulje ni-  kako i nema na njemu, — leži mu u strani odbačena —  pojas otpasan, čakšire niz bedre na nisko opuštene. Go-  tovo go golcat peče se na suncu, Sav išaran i namazan,  uzduž i unakrst, medom i pekmezom. Čitavi rojevi muva,  pčela, osa, kolutajući se i nesnosno zuzukajući, oblijeću,  zaigravaju oko njega, Prijanjaju za tijelo, kupe se oko  usta i oko očiju, bodu ga, pecaju, ujedaju. On iznemoglo  pomaže kao ranjenik, uzvija glavom i razmahuje rukama.  One nasrću sve žešće i sve u gušćim rojevima, A sunce  peče, peče, prži,,, —  Kuku !... Ne mogu vise ! — gotovo vrisne pokat-  kada očajno pogledajući u Jevrema i tupo škripajući krnja-  vim zubima, — Ne mogu !... — Još malo, sokole !... Nemoj biti žena !... Pa ćeš  se izliječiti i bit ćeš lahak kao ptica. —  Ama otkad ti posta doktor ? — uzviknu Iguman u  čudu sklapajući ruke i, ma koliko se usiljavao, nikako ne  mogade da se uzdrži od smijeha, — Otkad nauči? — Pričao sam ja Vasi da mi se i pokojni otac uvijek  ovako sunčao i uvijek ozdravljao, —  odgovori Jevrem  nekako smireno komešajući ramenima i prenemažući se.  —  A i on je često prepijao i tužio se na želudac. —  Dosta, dosta. . . Ako je i kazna, mučna je, —   okresa Iguman ozbiljnije, pa strogo naredi Vasi da se po-  digne i da odmah ide na posao. — A  imam s tobom  mnogo govoriti, —•  izbaci tiho okrećući se Jevremu. Mig-  nuvši^ mu prstom dade znak, da ide za njim. Cim su uljegli u ćeliju, Iguman zaključa vrata. Sjede  na stolicu, nalakti se na sio i zamišljeno naslonivši glavu  na ruke, reče poluglasno: — 0 Janjićiju hoću da govorim i o djetetu onome .  . . Jevrem pokunjeno, kao krivac neki, obori glavu. Ne- moćno opusti ruke niza se i, čupkajući se za čakšire, paž-  ljivo slušaše. — Ne znam zašto me otac Janjićije mrzi, a ne znam  sto me mrze i drugi, ■ —-  poče Iguman nekako sjetno, ne-  prestano gledajući u naprašeni vrh od cipele, koja mu pro-  virivala ispod razlepusene mantije.^— Zar sam ja zao čo-  vjek?...  A zašto sam zao ?... Sto hoću red ?... Pa,  zaboga, naučio sam na red . . . Dosta sam se i ja poko-  ravao drugima i držao se reda, koga su mi propisivali ;  hoću sad da se mlađi drži i mojih propisa i naredaba .  . . šta bi bilo od manastira, kad ne bi bilo reda u njemu ?...  Sta bi bilo, pitam te ? . .. Sigurno bi propao ... A ja ne ću  da pod mojom upravom propane .  .. Ne ću, ne ću, ne ću .  .  . Sitne zelenkaste oči sijevnuše kao varnice ispod go-  lemih obrva. Mišići na desnom obrazu zaigraše mu. ;  — Oni me nazivaju zlim i što štedim, a ja i štedim zato da sačuvam manastir da ne propane, — nastavi  življe, — Ništa ne uzimam sebi .. , Kad umrem i ovo šta  se zove moje ostat će manastiru .  .. Ali ja ne dam, da se  rasipa kao što ni nereda ne trpim , . . Ovo je moje djelo,  ovo je moje dijete, i hoću da ga sačuvam ... Ja ga, do-  duše, nisam sazidao, ali sam ga branio i čuvao u  najtežim  danima. Otac Janjićije je dobar čovjek, pošten je, ama  kavgadžija i jednoumac, brate !... Manastir bi radi njega,  za turskog vremena, stotinu puta zapalili Turei da nije  mene bilo. On se kavžio s njima, krvio se, dočekivao ih ubijao , , .  Jesuli oni ubili jednog Srbina, on se starao da  ubije dvojicu njihovih; jesu li zapalili jednu našu kuću,  palio im je po tri po četiri čardaka .  , .  On se krvio s njima  u gori, a oni se htjeli svetiti na manastiru, jer su znali,  da je kaluđer. .  . Mjesto da se sili pokori, protivio se,  branio seljake, bunio ... I samo sam ja, noseći mito, ča-  steći, ulagujući se, umiljavajući odbijao sve navale i sa*  čuvao ovaj hram božji...  J a, sokole !... Pustio bih im,  neka čitavo selo zapale, neka porobe, samo da ostave  manastir, ovu starodrevnu zadužbinu našu...  I to ga  spaslo !... To ! Pa ponosito podiže glavu i pogledavši u Jevrema  kresnu : —  I sad da pustim da propane ?... I još da pomažem  njegovo propadanje podržavajući nered i raskoš?,,,  Ni-  pošto !... Jevrem se nikako nije mogao načuditi :  zašto će mu  ovoliki uvod? . . .  I zašto Iguman baš njemu da priča o  svemu? ... Je li on kakav sudija, šta li je ? . , ,  Pa barem  da ponudi stolicu i da kaže :  „sjedi, Jevreme1 1  , , . Kao da  je prijatno slušati makar cije price ovako stojeći ! —  Otac Janjiéije je pošten, ama ne trpi nikakva reda,.  —  opet će Iguman tiho i kao da uzdahnu, —  Dosta sam  muke podnio s njime i ko zna koliko ću još podnijeti, ,  Eto to prokleto dijete !... Koji ga davo nagovori, da on  uzima dijete i da ga njeguje ?... Dolikuje li to njemu ? ,, „  Po duši :  dolikuje li ? Jevrem, u zabuni, promuca nešto nejasno, nerazum-  ljivo, — Eto vidis ?...  Ni ti ne odobravaš, — živahno uz-  viknu Iguman i zadovoljno zaklima glavom. —-  Ni Mitro-  polit ne odobrava . . .  I niko pametan ne će odobriti . . .  À  on se zainadio pa ga ne da i ne da .. . Hoće da pod-  goji odmjenu !... Krasna će to odmjena biti! Jevrem mučenički prevrnu očima i sav se skupi. Do-  dija mu toliko pričanje, zamori ga , , , — Hoće li svršiti jednom ? —  pomisli u sebi, — I  hoée li prijeéi na stvar, ako mu je uopće stalo da govori  o kakovoj stvari? Iguman kao da mu pogađaše misli. Zagleda mu se u  lice i zlurado uspi usnama. Podsmjehnu se, — Ne boj se, brzo ću svrsiti, —  reče nekako zajed-  ljivo, —  Znam da vi . . , mladi ljudi , , , nerado slušate  nas starce . . .  A  zvao sam te upravo, — naglasi jače, —  da mi pomogneš u jednom poslu , .  , Hoćeš li? — U kakvom poslu? —  zapita Jevrem razvučeno i  oprezno naćuli uši. Bojao se kakve stupice, — Ti si se nekako i suviše združio sa ocem Janji-  ćijem , , , Doduše ja sam, čim sam te primio, preporučio  da se ne družiš s njime , , . Nijesi me poslušao , . ,  Pam-  tim ja to . .  . Ali svejedno .  , .  Sad si drug s njime i, ako  hoćeš, možeš mi pomoći , , , Iguman mu polako pristupi i za dva tanka prsta po-  duhvati ga za bradu, — Obećaj, — reče šapćući i naglašujući svako slovo.  — Hoćeš li? —  U čemu da pomognem ? —-  smeteno zapita Jevrem  i poče uzmicati, — Sta da učinim ? —  Da ga nagovoriš, da otpremi dijete iz manastira, Jevrem odlučno odgovori, — Sad, nakon Mitropolitove zabrane, ne će poslušati. — Ni tebe ? —-  zapita Iguman strogo, ne vjerujući, —•  Ni mene, Iguman zaklopi jedno oko, zaškilji. Prinese kažiprst  do nosa i kuckajuéi po njemu izbaci poluglasno : — A  ti pomozi, da ukrademo, — Da ukrademo? — glasno uzviknu Jevrem i sav se  previ unatrag, — Toooo? — Lakse, prokleti sine !... Lakše ! — dočeka Iguman  prestravljen i brzo mu poklopi usta šakom. — Ti ćeš mi  pomoéi ? — zapita lukavo, — Hoćeš li? Jevrem se pažljivo otrže i ođlučno odgovori : — Ne mogu. — Ne ćeš ? — Zar ja da se dignem protiv oca Janjićija, oče  Igumane ? Iguman, sijevajući očima, poleguti se kao mačka kad  vreba i naglasi osvetnički : — Moraš ., , Moraš popraviti što si pokvario. — Pokvaario ? — tiho ponovi Jevrem zadnju njegovu  Tiječ praveći se kao da nista ne razumije. — Jaaa? — Ti si, prokleti sine, i našao dijete i razbudio tolike  Ijude da bruku napraviš većom, — kresnu Iguman pa-  kosno, podnoseći mu sve prste pod nos. — Ako st ga i  mašao na mom prozoru, trebao si ga ukloniti . . .  I trebao  si kazati samo meni . . .  A  ovako .  , . Jevrem nakrivi glavu. — Zar ja imam toliko pameti da o svemu mogu raz-  misliti? — lagano odgovori Jevrem silom se starajući da  izgleda što gluplji. — Zar sam ja znao da će se napra-  viti tolika galama? —  T i?  , , . Ti nisi znao? — I Iguman se strese. —  Bogohulniče l — viknu jetko, — Tako mi Boga , , , — Suti, ne kuni se ! , , , Znam te, znam ! I izmičući se od njega otegnu podrugljivo : — Nijesi, zar, imao pameti ni onda, kad si napadao  ■djevojke u vinogradima, a? , , . Jevremu poklecnuše noge, Malaksa. — Ja , , . — ,  .  .  .  i  kad si išao u selo da zagladiš sramotu  ■ogledalom ? Jevremu se i usta zasušiše, Poče da izvija i oteže  vratom kao da guta nešto, Poče se štipati za bedre . . . — Znam ja, za sve znam, — odgovori Iguman pono-  sito, kuckajući se prstom po čelu, — Ja hoću reda i sa-  znam za svakoga, ko mi taj red narušava . . .  I  samo radi  te djevojke mogu te izbaciti iz manastira . , , Iznenada planu i poče tapkati na mjestu : — Sve eu vas izbaciti, sinovi zločestivi, koji mi ka-  Ijate ime manastiru i dajete povoda da se o njemu ružno  :govori ! , , , Stotinu eu vas upropastiti, a zadužbinu ovu  sačuvat ću! Jevrem je stajao smrvljen, poražen, smeten. Niti je  šta odgovarao, niti je znao šta bi odgovorio . . , „Otkud  zna? , ,  , Otkud zna?" samo se začuđeno pitao i tupo  gledao u pod preko koga se tromo prevlačila dugačka  stonoga jedna . . .  I  dode mu da zgazi, satare onu stonogu. I da rekne Igumanu nešto drsko, uvredljivo . , . Da vikne,  opsuje i pobjegne iz manaStira, odmah, ovoga časa, —  Janjićije tebi najviše vjeruje i ti bi najvještije mogao  ukrasti dijete ,  .  , Niko kao ti .  . .  Prepreden si pa znaš.,.  Sad o hramovskoj slavi... — opet će Iguman mekse,  potpuno zadovoljan sam sa sobom sto ga je ovako pri-  tijesnio.  — Poslušaš li, svi će ti se čapkunluci opro-  stiti.  , . Biraj : ili to ili iz manastira ! —•  Ne znam . .. Vidjet ćemo, — suvo mu odgovori  Jevrem i pribravši se malo slobodnije ga pogleda, Smi-  slit ću ! . , . — Smisli se ,  . . Ostaju ti četiri dana na razmišljanje,  — završi Iguman pobjedonosno i uzev ga za rame lagano  izgura pred ćeliju, — Smisli,  , . Izišav u hodnik Jevrem se poplašeno poče osvrtati :  nije li ga ko opazio ? I ako nije ništa pouzdano obećao  ni predao se, osjećao se ipak kao izdajnik neki već i zbog  toga što je pustio Igumana da mu onake ponude stavlja^  što ga ikako i slušao. I bi mu lakše što u hodniku nikoga  nije bilo, što niko nije mogao ništa cuti ni prekoriti ga- ■ —•  Irebao sam se zasmijati, narugati, u lice mu plju-  Buti, — šapnu pogruženo, češkajući se. — Neka vidi s kim  ima posla !... Sjeti se i svog razgovora sa djevojkom  i z vino-  grad  a i prijetnje Igumanove. — Otkud zna? . . . Otkud zna ? — opet se zapita t  poče razmišljati. — Ko je vidio ?...  Ko je slušao ? . .  '  Da nije ona pričala ? Ili kakva drugarica ? ... Ili Nikola ? ,..  Ko je ? Pođe prema Janjićijevoj ćeliji i opet zastade. Treba  li da mu sad ispriča čitav razgovor ovaj i da se ispo-  vjedi? .  . . Nipošto . . . Uzbunit će se, dignut će graju, pa  učiniti gore ... — Neka! Pa stisnu šaku i kresnu osvetnički' —  Lijepo, oče Igumane !... Obojica ćemo u krađu .. -  Sjutra ćeš saznati za plan . . . Sjutra !... Vidjet éemo ko-  će kome doskočiti! Okrenuvši se, svrati u Melentijevu ćeliju. — Njega ćemo i tako naskoro izgubiti, — prošapta  otvarajući vrata, —  pa da se barem još nagledam jadnika ! Melentije, sav utonuo u jastucima i pokrivačima, ležao  j e nauznačke, sa zavaljenom glavom. Disao je teško. Po  žutim upalim obrazima, između čestih mrkajastih pjega,  kao da se rasplele tanke plavičaste žilice i širile se, ras-  tezale sve do debelih modrica ispod očiju, Po čelu, ispod  oviažene kose čiji se bičevi lijepili na sljepočnicama izbi-  jale mu krupne kaplje znoja. Nos se utanjio, zašiljio, ras-  klopljene usne zasušile se, poblijedjele. Oči mu napola za-  ivorene. Ispod nesastavljenih trepavica jasno se providi  anutna, zamagljena bjelina i čudno se stakli . , . Miris lijekova i težak zadah samrtnikov udariše Jevremu  u glavu. Zanese se kao u nesvjestici i neoprezao jače  prilupnu vratima. — Lakše, —  šapnu Janjićije, koji je poguren sjedio  iznad glave bolesnikove i ovlaženom maramom lagano raz-  ^onio muve. — Zaspao je . ,. — Zar i sad kod njega? —  zapita Jevrem začuđeno  i pristupi mu na prstima. — Zar .. . — Pssst . , , Ne ću ga, zar, ostaviti sama ? Melentije kao da im je čuo razgovor, Promeškolji se, otvori oči .  .  .  Pogleda na Jevrema i ne poznade ga od-  mah ,. , On se nadnese nad postelju i tiho zapita : — Kako si ? , , , —  Dobro, — isprekidano, s mukom odgovori Melen-  iije i iznemoglo zastenja , ,  ,  Sad me ništa ne boli, ,  . —  Spavaj, spavaj !... Ne ćemo te buniti , , , Melentije poćuta, Mršavom rukom pipaše oko sebe, prikupljaše prljavi čaršaf, Namršti se i opet zastenje,  jeknuvši : —  Opet zvone ! —  Niko ne zvoni, —  odgovori mu Janjićije mirno, iz-  mahujući maramom, —  Pričinja ti se ,  , . —  Pričinja ? I bolno pogledav na Jevrema zapita : — Hoćeš li sa mnom ? —  Kuda ? — otegnu Jevrem meko pa mu polako na-  mjesti pokrivač koji se bijaše spustio i pogladi ga po kosi. — U Primorje . . , Ćim se pridignem, idem ti u PrA  morje .  . . Da se odmorim , . . Sklopi oči... Prsi mu se nadimale cvileći ; jabučica  pod grlom nemirno šetala gori doli. Muva jedna spusti mu­ se na oko, u krmeljaču, kao da bi da ga ispije, iscijedi, — Zvoni... zvoni... — prošišta uznemireno, lomeći  se. — Cujete li ? . . .  Utrnite tu svijeću ! , , . Utrnite !. . „ — Nema svijeće, —  opet progovori Janjićije i tužno  zaklima glavom prema Jevremu, kao daveli: blizu je kraj„  O kakvoj svijeći zboriš ?... Melentije se smiri. Opet zavali glavu i kao da se  osmjehnu na Jevrema. - — A  dolazila mi i Janja, — protepa mucajući. —   Cista, bijela .  .  .  Prekrivena svilenim prekrivačem ,  .  . „Ne  gledaj me“,  veli, „ružna sam", . .  A  na prsima joj cvijeće,  moje cvijeće. Trzajući se i nekako hropeći završi : —-  Zove me .  , . Zove.  .  . —-  Izlazi !... Ne zagovaraj ga ! —  oštro podviknu Ja-  njićije i snažno odgurnu Jevrema, — Idi ! Jevrem posluša. Izađe. Krenu prema kapiji i susrete se sa Prokopijom. Sav  razbarušen, mokar. Bio je neobično zadovoljan: nosio je  punu torbicu ribe, koju je sam ulovio. Bucmasto, rumeno  lice svijetlilo mu se, oko debelih usana igrao osmijeh. On  potapša Jevrema po pleću, izbaci pokrupnju šalu na račun  neke puštenice i glasno zarza. Jevrem ne odgovori. Ispade kroz kapiju i sjede kod  česme, na oveći kamen. IX. Siroka manastirska avlija poče se pomalo pretvarati  u čaršiju. Stigoše, skleptaše se gotovo u isto doba, sa ra-  zaih strana :  pretrge sa prepunim sanducima, torbari sa  torbom na ramenu i debelom toljagom u ruci, mehandžije  sa bocama i buradima, limunadžije, škutori sa širokom  zembiljom o vratu i snopom baštuna  na leđima, Cigani... I odmah prihvatiše za posao. .. Počeše čistiti, uređivati*  namještati, Razbacaše po putu gomile motaka, kolaca, da- saka, konopa, Prekriše zidove čergama i starim ćilimima.  Zakrčiše prolaze robom i sitnarijama nekakvim , , , Trčka-  jući, svađajući se kopali su, izbacivali zemlju, sadili motke,  prekivali, prevezivali konopce, Na jednoj strani dvojica  gotovo da se pobiju oko parčeta konopa prepirući se :   čija je svojina, Na drugoj strain gologlav brkajlija psuje i  pita: ko mu je ukrao čekić? , ,, Ispred kapije gotovo  glasno kuka i zapomaže neko zbog izgubljenog magarca,  Jedan éoravi Ciganin, sa uvezanom glavom, podnapio se  ranije t pjeva iz svega glasa ;  ukraj crkvenih vrata dreči  izgrebano šegrče koga je majstor istukao i svakome se  žali i pravda. Uz zveket klepetuša na rastovarenim ko-  njima koji vrišteći i rzajući češu se jedan o drugoga, uje-  daju se, uz ćurlikanje dipala ispod staroga oraha, uz kle-  pet čekića i struganje testera, nicali su dućančići jedan za  drugim, redali se uski, mali, tijesni, sa krovovima od mu-  šeme, sa prozorima bez stakala, sa sirokim vratima bez  kanata ! Kao maleni barjačići počeše se vijati na njima  rupci, pojasevi, košulje, marame, Oko vrata šarenili se  sanduci i zembîlje sa voćem, limunovima, narančama, Pred  m e h a n e iznesoše i stolove, proste, rasklimane, sa izmaš-  ćenim stolicama i krivonogim klupama. Oko kavana na-  mjestiše prazne sanduke sa polomljenim poklopcima. Dok se, na jednoj strani, još jednako vikalo, svadaîo,  radilo, na drugoj se kom šije  već sprijateljile. Počeli raz-  govarati, Škutor sa snopom baštuna preko leda zasio pred  mehanom i laska mehandžiji, u nadi da ce ga ponuditi  čašicom rakije, Limunadžija ponizno moli kavedžiju za  dozvolu da se sutra može smjestiti uz njegov duéan, uvje-  ravajući ga, da mu ništa smetati ne ce niti konkurisati,  Dvojica hamala dijele zaradu. Već su četiri puta nasrtali  jedan na drugoga sa stisnutim šakama i četiri puta častili  jedan drugoga sa čašom vina, Kaluderi se nikako nisu ni javljali na avliji, Iguman,  sjedeći u svojoj ćeliji, naplaćivao je kirije  za zemljište  na kome su podignuti dućani. Neprestano se pogadao sa  dućandžijama, Ucjenjivao ih drsko i bezobzirno, želeći da  iskoristi priliku i da izvuče što može vise ,  , , Janjićije, sa  djetetom na krilu, čuvao je bolesnog Melentija. Prokopije  je mirno potkresivao ražnje za pecivo i, oštreći nože, spremao se da kolje ovnove, Jevrem je bio otišao u varos  da pokupuje nekakvih stvari, .  , Samo se Vaso neumomo  motao između dućana, Na sve је, tobože, pazio, nadzira-  vao. Videći kako Iguman ucjenjuje, guli dućandžije, mislio  je da i on mora makar nešto uéariti, Zato je i postavio  sam sebe za nekog čuvara reda i poretka. Onako visok,  ispravljen, — glava mu, kao na kolac nabijena, visoko je  stršila iznad krovova dućanskih, — zalazio je, obilazio  svuda, Stavljao i primjedbe, prijetio, Mehandžiji je napo-  menuo da su stolovi na putu  i tražio da ih ukloni, Na-  kon kraće prepirke i nakon ispijene polulitrenjače ipak se  uvjerio da je „sve kako treba“ , . ,  Kod jednoga bakala  naišao je na „nezrele" jabuke, Za čudo :  nakon jednog  običnog rukovanja sve odmah sazreše., , Zamjerao je  svima i svi ga, na lijep  način,  uvjeriše da je sve  dobro,  Samo jedan kasapin, divlji i neobuzdani, uvjerio  ga je na nekakav svoj, kasapski način. Vaso je smirea i  pokunjen otišao od njega, češkajući se po neobično zaru-  menjenom obrazu koji ga bridio i potajno uzdišući. Praćeni podvicima i pošalicama stigoše i prosjaci. Neki.  u gomilama, a neki osamljeni. Nikola, kao ponosni voj-  skovoda, nekako pobjedonosno dojaha na svome magarcu  koji je veselo skakutao, Sjahavši odmah se uputi zvonima  da svoj dolazak oglasi,  .  . Dva slijepca, lagano, tabajući  za svojim vodama, grdili su jedan drugoga i častili sa sva-  kakvim nazivima ;  luda Ilinka, okićena žitom i kaduljom,  sa vijencem od lozovine na glavi, nosila je zamotuljak od  krpa na rukama i pjevala žalostive ^uspavanke koje se  pjevaju djetetu uz kolijevku ;  hromi Sćepan veselo je iz-  mahivao poderanom kapom iznad glave a drvena mu noga  ujednačeno tube po tvrdoj cesti, Neki išli skromno, poku-  njeno, prikupljajući dronjke oko sebe i prikrivajući golo-  tinju ;  neki glasno čitali molitve, popijevali.. ,  Nagrnuvši u  avliju odmah se počeše svadati oko mjesta. Znalo se,  obično, svačije mjesto pred crkvom ;  tu se zasjedne i traži  milostinja od bogomoljaca. Ali se redovno, svakog praz-  nika, mnogi otimali za tuda, bolja mjesta. Radi toga re­ dovno dolazilo do kavge i inada. Novajlije su, obično, go-  nili dalje, éak pred kapiju, a ni to nije moglo proći bez  inada . . , Bosi, odrpani, prljavi, komešali se ispred crkvenih vrata, unoseći jedan drugom u lice nečiste, izgrebane sake,  prijeteći štakama i štapovima. I jedini je Nikola bio u  stanju da ih razvadi, umiri. Pazeći da ništa ne izgubi od  svog autoriteta, sa odlučnošću jednog pravog starješine,  svršivši svoje molitvanje on se ispriječi pred njima i pod-  vikne strogo, zapovjednički : — Na koljena pred hramom Gospodnjim, nikogovići !...  Hoćete li da vas prokune i gurne u ad vječni, gdje će  vam davoli ognjenim grabljama meso čerupati ?... Kako  se ne stidite pred krstom éasnim i pred dverima osvešta-  nim ?... Agarjani !.. . Dušegubi !... I svakome je ukazivao na mjesto, oštro, proklinjući.  I svi se pokoravali, povlačili režeći i gunđajući. Sutradan u zoru ponovo zabrujaše zvona. Nekako  življe, veselije. Treperavi, meki zvuci, puni toplote i mi-  risa, zasuti nježnim, plavkastim cvijećem koje se pregr-  štima krunilo sa precvjetalih grana, rasipali se kroz bjeli-  častu sumaglicu iznad gajeva i livada i tiho su zamirali  dolje nad rijekom, u mladim vrbama i topolama, izne-  moglo zujeći, kao zamorena pčela, između vlažnoga lišća.  Na poziv njihov žurili su se prema manastiru seljaci i se-  Ijanke, iz bližih i daljih sela, Praznično obučeni, U čistom  bijelom ruhu, sa rukovetima ružmarina za pojasom, sa  dunjama i narančama u rukama, sa pretrpanim torbama o  ramenu ! Pored njih, grajući skakutala djeca, umivena, sa  očešljanom kosom, koja se gotovo stakli od zejtina, i ge-  gala se poneka baba sa šakom tamjana u marami i jefti-  nom voštanicom u ruci. Zamirisa avlija jakim i oštrim mirisom, kada je napu-  niše oni. Miris tamjana i peciva na ražnju, koji se dosad  razlijevali iz plavičastog dima, kao da se potpuno izgu-  biše. Zene, ljubeći se i pozdravljajući, krenuše prema  crkvi u kojoj se već služila jutrenja. Neke se načičkaše  oko dućančića, Muški odmah zasjedoše po dugim klu-  pama ispred mehana i po rasklimanim sanducima ispred  kafana . .  , Dućandžije, opazivši seljake, uzvrpoljiše se. Zivo,  osvrćući se na sve strane, počeše pokazivati robu, vikati,  kvaliti. Hvatali su mušterije za ruke, za ramena, lovili ih.  Silom ih opasivali pojasevima, gurali im u njedra — mla- dim snašama naročito — marame, ogrtali ih šalovima, ša-  leći se, uvijajući, lažući. Skutori su mirno i pažljivo obila-  zili oko pojedinih grupa. Vječito nepovjerljivi, u strahu da  ne budu pokradeni, pokazivali su stvar po stvar :  ogledalo,  nožice, duvankutije, novčanike, ne dopuštajući nikome da  sam nešto uzme i zagleda. Limunadžija, oznojen, bjeso-  mučno je drečao, nudeći limunadu ;  grlati kasapi vikali :   „vruće meesooo" ; alvedžija, zacenuv se, preporučivao  aivu, A razigrana zvona sve veselije zvonila, klepetuše  kloparale, negdje u blizini pištala tanka zurla i tužno ci-  čalo promuklo ćemane nečije , . . Kroz svijetli i topli vaz-  duh, visoko iznad širokih talasa gomile, koji se sa nekim  podmukljm mumianjem i šumorom lijeno njijali i povijali,  odliježu i razliježu se bezbrojni povici, vrisci, usklici, lom-  ljava . . . Kao da i sure klisure i plava nebesa i crvene  doline ciče, praznuju, vesele se ! . . . Jevrem, vrativ se iz varoši, ranije se izvukao iz će-  lije i pomiješao se medu svijet. Isao kroz gomile gurajući  se, tiskajući. Obilazio oko crkve, zastajao pred dućanima,  slušao razgovore, Dva prijatelja, sjedeći za jednim stolom,  časte jedan drugoga i tuže se na slabu godinu, na rdav  rod, Osuđuju mlađi naraštaj kako se odmetnuo od vjere  i zakona, Psuju šumara što im ni ciglog suharka ne da  pokupiti u carskoj sumi. Zale se na skupotinju i težak  život, . , Tuže se i ispijaju — osmi litar !... Nekakvo  momče hvališe se kako može punih sto oka nositi na sebi  ,,dva debela sahata“. Cika :  ko će se s njime porvati ,  ,  »  Gomila žena zbila se, stisla, pa sve gaču kao vrane, Lju-  beći se po nekoliko puta, laskaju jedna drugoj, hvale se  uzajamno i kude sve ostale koje se tu zadesile nisu ,  . ,   Jevrem, ni sam ne znajući zašto, htjeđe se umiješati u  razgovor, našaliti se. Ali se naskoro okrenu i podje jednoj  grupi gdje se momci nadskakivali ,  .  .  Zbacivši sa sebe i  kape i džemadane i pojaseve, zatrčavali se izdaljega na-  rogušeni kao jarčevi. Skakali su sa^pika  jedan za drugim  vrišteći, uzvikujući, prepirući se, Zeljan da i sam okuša  sreću, Jevrem se poče žurno otpasivati i pripremati se za  skakanje, Poče izuvati i obuću, A tada istom opazi kako se približuju nekolike dje-  vojke. Uhvativši se za ruke i oslanjajući se jedna o drugu prolazile su zajedno, probijale se, gurale kroz zbijene re­ dove svjetine. Glasno su podvriskivale i cičale kad bi ih  neko, ko zna s koje strane, nenadno uštinuo ili poška-  kljao . .. Poznade medu njima djevojkuizvinograda.  Onako zdrava, jedra, cista i bijela isticala se izmedu sviju  kao krupna probrana ruža u  lijepoj kiti cvijeća. I nešto  kao da ga gurnu, neodoljivo povuče prema njoj. Probi se  kroz gomilu i zapriječi joj put. — A evo kaludera ! — jače uzviknu ona opazivši ga.  I veselo se smijući ukaza drugaricama na njega. — Ka-  luder, koji presreta djevojke po putu i koji im poklanja  ogledala ! — Zar to on ? — razuzdano zagraja cijela kita dje-  vojaka. Sve se, gačući, skleptaie oko njega. — Ih, kakav je ! Jevrem se zbuni, porumeni. Dakle u istinu pričala je  o njemu svima i svakome, hvalila se !  Nije ni čudo što je  Iguman saznao !... Nekako osvetnički sijevnu očima  prema njoj i kao da bješe spreman da ponovo navali, da  je napane. — Nijesam ja kaluder, — odgovori osorno i htjede da  ih ostavi. —  Ako tražite Prokopija, eno ga u crkvi ! — Hahaha. .. Zar nijesi obećao da ćeš se zakalu-  deriti ? - — uporno dočeka ona i zadrža ga za rukav. —  A  ko se vjenčava za manastir ne trebaju mu djevojke. Pogieda je, — pa se zasmija i on. — A  taka bi mi djevojka trebala !  — izbaci obješe-  njački i brzo je štipnu za podvoljak. — I kaluderi tako  vole .  . , Svjetina, u motljanju, pritijesni ih, pribi jedno uz  drugo, potisnu. Osjeti toplinu njezina tijela. Miris kalopera  sa prsiju joj kao da ga opi . .  .  Zadrhta .  . .  Uhvati je za  ruku i stište iz sve snage. — Đavole !  gotovo vrisnu ona i naglo se otrže. —  Pun si bijesa! —  A ti si puna vatre ! Djevojke ga počeše tapšati po ramenu, sokoliti ga. — Treba da častiš što smo je doveli, kad ti je toliko  draga !  — uzviknu jedna obijesno, dražeći i nju i njega. — Casti nas ! — graknuše i ostale, hvatajuéi ga ispod  pazuha. — Hajde ! — Da častim ?... Cime ? I, pogledavši na nju, zapita življe : — I tebe da častim ? — I mene, — ođgovori ona živo i udari ga kalope-  rom po lieu. — Kad si mi dao ogledalo, — ona pokaza  na njedra gdje j e zar čuvala ogledalo, — treba sad i da  častiš . .^ . — Sta?.,.  Našla ogledalo i čuva ga ! — pomisli srećni  Jevrem i kao da hijede podskočiti od radosti, Dakle nije  mu se rugala kad je pričala o njemu?...  Nije ga ismije-  vala ?... Jadi je znali, a da joj se nije svidio, zar bi no-  sila ogledalo uza se ? .. . —•  Da častim čime god hoćete !  — viknu oduševljeno  i sve ih povuče za sobom. —-  Alve, limunade, šećerlema ! ...  Svega uzmite !... Birajte !... Ne žalite !... Počeše dolaziti i varošani. Neko ih opazi i obavijesti  Igumana. On bržebolje prihvatr štap iz prikrajka, ostavi  ćeliju i ubrzanim korakom, gurajući polupijane seljake  s puta i proklinjući ih, pođe da dočeka. Ukrutivši se po­ red kapije uspravljen, neobično važan i ozbiljan, propuštao  je po redu sve goste ispred sebe. Pozdravljao ih onako,  kako to kome i priliči. Grupu kukurijekom okićenih za-  natlija, koji u novom prvi put obučenom odijelu sa tam-  burama pod pazuhom i bočicama rakije u džepovima, prvi  nagrnuše javljajući mu se, otpozdravi suvo, sajednim obič-  nim :  „Bog vas pomogao . . Trojici kancelista, koji re-  dovno u godini izvedu čitave porodice na izlet i redovno  se u polovici puta opiju, klimnu lagano glavom. Na gomilu  žena i ljudi što su, pretovareni, nosili na sebi goleme za-  vežljaje prepune pita, peksimeta, hladnih kokošiju, ribe,  — ne htjede ni pogledati. Sa četvoricom poznatih i ka-  bastih gazda rukova se. Ljubazno se upita za zdravlje,  žene im blagoslovi, dozvolivši da mu poljube obje ruke. Jedva! — napošljetku zadovoljno izbaci i radosno  zatrese glavom .  .  .  Opazi kako iznad zgusnute gomile jedne  između bezbrojnih crvenih fesova, kapa, šubara, promiče  i probija se kicoški nakrivljen, bjeličast šešir kotarskog  predstojnika. Opazi kako se blizu, odmah do njega, vijori  i povija golemo zeleno pero na širokom šeširu milostive  mu gospođe... I, zaboravljajući na ostale, na krupne i sitne, svom snagom navrije kroz gomilu. Naprijed udeša-  vajući kako će mu osmijeh biti što pitomiji, podje im a  susret. — MHo mi je . .  , Milo mi je, — zapjeva primičući  se i pružajući ruke prema njima kao da će ih oboje, na-  ročito gospođu, istopiti u čvrstom zagrljaju. — Cast . . ,  Cast . . , Cast . . . — zamuca nekako smeteno, vrpoljeći  se, rukujući i klanjajući neprestano. — Izvolite , . . Izvo-  lite , . . Izvolite . , , Sam pode pred njima da im put prokrči. Neprestano»  se osvrćući i neprestano vičući „izvolite", nemilice je uda-  rao ili laktovima ili štapom svakoga ko mu smetao. Cak  se usudio da gurne i neizbježne žandare, osorne i nabu-  site, čije se oštre bajonete visoko stršeći nad stotinama  glava blistale i odsijevale prema suncu kao dvije duge  suze. Izgledalo je kao da je i sam predstojnik bio izne-  naden ovolikom ljubaznošću i da mu ni malo prijatno  nije bila. Zazvoniše zvona, oglasiše početak leturdije. Iz crkve  promuklo zagrmi snažni i muški glas Janjićijev, — koji je  maloprije došao iz ćelije zaključav maloga u njoj, — i ne-  skladno, piskutljivo pojanje dječije odgovori mu. Miris tam-  jana probi kroz uska vrata i razli se nad gomilom skru-  šenih bogomoljaka, koje se počeše krstiti i preklanjati ...  I dućanđžije zastadoše za čas i prekrstiše se, na brzu  ruku tek radi običaja, Odmah nastaviše posao i ne obzi-  rući se vise na crkvu pogađahu se s mušterijama, cjenj-  kahu. Kao natječući se s njima, zagrajaše i prosjaci ne-  snosno, kreštajući. Bogoradili su, preklinjali, popijevali,  pružajući ruke, podmećući kape i tražeći milostinju od  svakoga. Kasapi, već prilično promukli, još neumorno nu-  dili „vruće mesooo" ; alvedžija zacenjujući se hvalio alvu...  U jednom kraju avlije bijaše nastala tučnjava. Po sreći,.  brzo se svršila. Nekakav starac, živ, okretan, kočoperan,  sa razbijenom glavom i ulijepljenim obrvama od usirene  krvi, pravdao se sa pogurenim trbonjom, koji mu ovećom  čašom razbio glavu i još jednako prijetio. Prepirući se,.  sjedoše pred mehanu i domalo časteći jedan drugoga kao  da se nagodiše. Vaso je danas zaboravio i dućandžije i kaluđere, pa čak i crkvu. Otišao je u gaj, medju varošane i združio se,  sprijateljio s njima. Oni se u omanjim grupama razuzurili  i razmjestili između borova, u hladovini, Zasjeli po ćili-  mima što ih donijeli sa sobom i, udarajući uz tambure i  popijevajući, jedu, piju, časte se, Ispražnjene, porazbijane  boce, kosti od kokošiju, komadi hljeba i pite valjaju se  unaokolo po travi, Anterijè, fermeni, pojasevi, što ih sa  sebe zbacili da im je „hladnije", leže u gomilama iza njih,  nabacani jedni na drugo, iskušljani. Seoska paščad, režući  i ujedajući, otimaju se oko ostataka jela. Vesela, razuzdana  djeca, napola razdjevena, sa drekom i vriskom tree, gone  se, pentraju uz drveta-. Neka se okupila i oko lude Ilinke,  koja gotovo kroz plač moli da joj ne razbude njezino  -d ije te .  Gledajući ih razdragane i zadovoljne i Vaso se  blesayo smješkao, pa smjerno pristupao čas jednoj čas  drugoj grupi. Klanjao se svakome, pitao se za zdravlje.  Kad bi ga ponudili pitom ili vinom, ko nećkao se. Izgo-  varao se kako je slab, kako „пе pije“,  ali, bojeći se da  mu ne povjeruju, brzo je pružao ruku i halapljivo prihvatao  čašu, I, kao interesujuéi se bojom vina, zagledao je prema  suncu, Pogledao i naglo iskapljivao, redovno napominjući  svakoj grupi kako boljega vina „nikada okusio" nije i kako  bi moglo čak i carsku trpezu začiniti. Po svršenoj leturđiji i Prokopije se umiješa u svjetinu.  Naravno, odmah se nađe među ženama. Kao stari znanac  i prijatelj pozdravljao se s njima, šalio, tapšući čas jednu  cas drugu po gojnim plećima i po ramenima. Interesujuéi  se zar za domaći bez mnogima je pipao nove košulje na  čvrstim mišicama i nabreklim prsima ;  zagledao ih, hvalio.  Uzgred je primao poklone :  čarape, marame, košulje što  ih one šile i udešavale naročito za kaludere, da poklone  o hramovskoj slavi. Vaso je jedanput, sasvim tačno, na-  pomenuo, kako svi kaluderi zajedno ne dobiju ni izbliza  toliko poklona koliko sam Prokopije. Tako se i danas  jedna gomila rublja izdizala pred njim. Dvoje odrpane  djece morali su u dva u tri puta da ga odnose u ćeliju. Ugledav Jevrema medu djevojkama, sa tri mu prsta  -dobaci poljubac. — Ašikuješ ? — zapita obješenjački. —  Ašikujem, —  veselo odgovori Jevrem dijeleci bez prestanka sitne šećerleme oko sebe i zalažući sočnim kriš-  k:ama naranče svoju silnu, jaku djevojku iz  vin o-  g r a d a. Jedno beskrajno dugačko i promuklo Mnogaja  ljeta  mrtvački žalostivno odjeknu iz maaastirske trape-  zarije i otegnu se iznad svjetine. I. Jevrem i Prokopije  -osvrnuše se i pogledaše tamo. — Iguman gada zdravicom gospodina prestojnika a  možebiti i prestojnikovicu, — pakosno izbaci Prokopije i,  kao u sali, snažno obuhvati najbližu snašu oko pojasa. —  Plaha gospoja ! Iguman se, zaista, castio u trapezariji i sa predstoj-  nikom, i gospodom, i sa nekolicinom okrupnjih gazda, koji  se češće sjećali manastira. Zasukavši rukave, kao pod-  mladen sam je optrčavao oko stola. Točio je vino, birao  Ijepše zalogaje, nudio. Sam je i zdravice držao, —  a volio  je u svakoj svečanoj prilici da tuče goste zdravicama i  neobično se ponosio time, —  i koliko je god gostiju bilo,  svakome je morao da očati  njegovu p o r c i j u. Svakome  je izmišljao nebivale zasluge i svakoga toliko uzdizao, da  se mnogi prepadoše od svoje veličine. Neki su čak i bje-  žali iza stola, da se spasu od njegove ljubaznosti ; oni su  kašnje tvrdili, da ima ljudi čija se ljubaznost teže pod-  nosi, nego nečija grubost , . . Kad je pozvao goste da „pogledaju kolo“, svi olak-  šano odahnuše kao da su maločas tucali kamen. Pred-  stojnik prvi prihvati predlog objeručke ; gospođa mu kao  da se zanese od radosti što ce vidjeti tu „divnu narodnu  igru" . , . Svi navališe na vrata kao da se bojali, da se  Iguman kako ne predomisli i opet ih zađrži. Primakoše se stolu gdje se kupili i zapisivali prilozi  za manastir. Zastadoše malo, Nekoliko njih, što se u strani  okupili, stali su vise radi toga da vide koliko ce ko pri-  ložiti nego li sami da prilože. Jedan gazda sa zlatnim  zubom, — pakosnici govore da je izvadio zdrav zub samo  da ga može zamijeniti zlatnim, — zapita Igumana; štam-  paju li se imena priložnika? Dobivši povoljan odgovor  blaženo se osmjehnu, — naravno zbog zuba, — prignječi  bradom glatko izbrijani podvoljak, i sa mukom i nategom  izvadi iz njedara pupavi novčanik, nabiven bankama. Zatim, da svak lijepo tnože vidjeti, uze između dva prsta plavi-  častu stotinjarku i ponosito je spusti na sto, pogledujući  ispod oka :  gledaju li ga i čude li se ? . . . Spustise priloge  još dvojica-trojica, dok se ostali sa predstojnikom na čelu  izmakoše naprijed. Njih je vise interesovalo kako se, uz  oštre povike zatalasane gomile, hrvu dva čuvena hrvača,  nose se. Oba se zacrvenjeli, zapjenušali. Kape im spale  s glava, znojave košulje na leđima popucale, šalvare se  opustiie. Tvrdi gušterovi na golim mišicama nabrekli, na-  duli se ;  prsti se duboko zarili u tijela ; kosti kao da  škripe, pucaju. Na pijesku, pod nogama im, napravljen  čitav vršaj ;  petama izrovana zemlja crni se na dva mjesta.  Povijaju se, omahuju, izvrću, stenjući i zamoreno dahćući.  Jednome se i krv otvorila iz nosa te curi na mokru ko-  šulju, a ne će da se preda, da popusti. I dok svjetina  vice, sokoli, prepire se, oni se jednako nose, zainadeno,  nemilosno, a zemlja im ječi pod nogama, šišti, a mlade  kosti skripe i puckaju .. . — Prostaci !... Neznalice !... Oprostite im što uži-  vaju u tome, — šapnu Iguman predstojniku i, laktovima  se probijajući kroz gomilu, povede ga naprijed , .  .  Oko  njih, sa obje strane, bogoradili su prosjaci, vikale dućan-  džije, podvriskivali opijeni momci, cičale prignječene žene  i^  djevojke, plakala djeca. Sve vrelo, komešalo se, šumjelo.  Zandarske bajonete visoko se svijetlile iznad golemih per-  čina ;  nečija čutura blizu mehana kao da je skakala po  pognutim glavama . . . — Raspustilo se kolo, — šapnu predstojnik došavšr  do mjesta, gdje je malo prije igralo kolo. Momci i dje­ vojke oznojeni, zadihani, hladeći se širokim maramama i  hvatajući se za ruke, zbijali se sada, kupili oko užurbanog  limunadžije, hitali prema mehanama. Nečija zurla, u bli-  zini, još i sada je zaglušno pištala, a napukli bubanj sip-  ljivo kloparao .  .  . U silnoj stisci kao da neko povuče Igumana za man-  tiju. Umalo ne posrnu. Uhvativši se za predstojnikovo  rame održa se nekako i začepivši uši rukama zavapi : — Graja !... Graja !... Graja !... Okud im, sino-  vima zločestivim, tolika zvoncad i klepetuše? . . .  I kako ne promuknu pjevajući i vičući ?...  O Bože !... Zašto  stvori prostotu ?... Tek u sumrak, pošto se svjetina počela razila-  ziti, rastao se Jevrem sa svojom djevojkom  iz v i­ n o g r a d a . Sad joj znao i ime. Mara se zvala. Znao  je da ima mater, nikoga vise nego mater. I bio je veseo,  zadovoljan. Nije, doduše, ni časa nasamo razgovarao  s njome ; nije joj kazivao ni da je voli, — s time kao da  ni sam još nije bio sasvim na cisto, — niti pitao :  voli li  ona njega? ,  .  .  Nije uzdisao ni prenemagao se prema njoj.  Razgovarali su o najobičnijim stvarima, opričavali najne-  znatnije doživljaje, šalili se, prepirali. I ni jednome nije  bilo dugo vrijeme, niko se nije potužio na dosadu. Sta vise,  kad se priblizi cas rastajanja i on i ona začudiše se krat-  koći dana .  . . Rukujuéi se i stežući još se pomalo zadrža-  vali, još imali da kažu nešto jedno drugome. — Kršna je, nema fajde ! — otegnuto izbaci kroz  zube ulazeći u ćeliju. Baš jedra cura, žalostan ti sam  za njom !... Neko kao da prigušeno ciknu kad prekorači preko  praga. Zastade. Pogleda i spazi oca Janjićija kako se savio  na krevecu i pjevušeći cupka maloga na krilu. Nedaleko  od njega, u ćošku, pribijena uza zid stisla se Smiljana i  postideno zaklanja lice rukom. — A zar si ti ? — zapita slobodnije poznavši Jev-  rema pa sa nekim strahopoštovanjem pristupi, da se po~  zdravi s  njime. — Ja misljah da je kogođ drugi .  . . Pre-  padoh se . . . — Došla da vidiš maloga? — meko zapita Jevrem i  naglo otrže ruku, koju je htjela poljubiti. — Da ga vidim, — nekako smeteno odgovori ona i  obori oči. — Nijesam mogla srcu odoljeti .  . . — Zdrav je, fala Bogu !... Ne brini se ! — dočeka  Jevrem življe i, da se dodvori, pomilova dijete po obrazu. Bojim se samo, da ga Iguman kakogod ne opremi iz  manastira, — dodade mekše i krišom namignu na Janjićija... — Hehe . .  . Bojim se i ja da ga ne ukrade, — do- > ’  čeka Janjićije muklo i brže zacupka nogoro. • — Hehe . . . — A ko zna .. , možebit da eu i ja, — zartiuca Smi- ljana lomeći prste i snebivajući se. — Možebiti.  .  . Stari  se razbolio onomadne, pa . . . Učini joj se grješno što želi smrt starome radi dje-  teta. Odmahnu rukom. —-  Kako Bog da ! Pa uze maloga sa krila Janjićijeva i odiže. Privi ga  na prsi, snažno obgrli uzbuđeno drhćući, i poljubi, poljubi  u oba obraza, dva puta, tri puta, vatreno i nekako halap-  ljivo. Naglo ga spusti na krevet i pobježe iz sobe. — Ona se nada, da će Stari  umrijeti, — reče Ja-  njićije meko, gledajući za njorn i kao žaleći je. — Jad-  nica !... Kao da ne zna, da se on svake godine po dvaput  razboli i vavijek ozdravi .  . . Zajednički položiše dijete na dušečić i utrnuše svijeću.  Legoše obojica. Negdje ispred ponoći iziđe Iguman iz svoje ćelije. La­ gano, starajući se da ga niko rre čuje i ne opazi, krenu  prema Janjićijevoj .  .  . Jevrem, koji je toliko zatezao i  nećkao se napošljetku je pristao da ukrade i preda mu  dijete krišom, po noći. Iguman je već smislio i način kako  i kuda će ga opremiti, da se nikada više i ne vrati u  manastir. Sav srećan što će se napošljetku oprostiti go-  leme bijede pristupi ćeliji i poče osluhivati, — Ništa se ne čuje, — prošapta tiho zaustavljajući i  dah, — Da me ne prevari prokleti sin ? — zapita sam  sebe. I odmah, da se utjesi, ubrza sa odgovorom. — Ne  smije. Zna on da ja ne prijetim džabal Prode dva tri puta po hodniku, nemiran, nestrpljiv,  Opet se^zaustavi i osluhnu. — Cuje se .  .  .  čuje, — prošapta zadovoljno. — Sušti  nešto .  . . U sobi se čuo lak i mekan šušanj kao da neko pre-  meće gomilu haljina. Zatim kao da neko poče oprezno  tabati, hodati. Nešto klepnu kao da se prevrnu svijećnjak...  Iguman se strese. - —■  Pazi, nesretniče ! — otegnu šapatom i ako je znao  da Jevrem ne može čuti. — Pazi ! Začu se lako kloparanje ok^, vrata, kao kad mis na-  griza dasku. Kanat se lagano odskrinu. Dugoljasta Jevre- mova glava, raščerupana i kao prestravljena, proviri iza  njega. — Jesi li tu, oče Igumane ? — šapatom zapita. — Tu sam .  .  . Pssst !... Lakše ! — Pazi! .  . .  On je krhka sna, pa se može probuditi. —  Psssst.  . . Dijete proplaka. Jevrem kao da se prepade, pa uše-  prtlji .  .  .  Brzo ga poče pružati Igumanu i nuditi. Iguman  se nekako zbuni, pomete. U isti mah i kao da htjede pri-  livatiti maloga i zapušiti mu usta. —  A šta to, Iskarioti? — strahovito zagrmi iznenada  promukli glas Janjićijev i teška ruka njegova spusti se nà  rame Jevremovo. — Šta to hoćete ? Jevrem se zanjija, poklecnu. Sa djetetom na rukama  posrnu, zgrči se i otkotrlja u stranu jauknuvši iz svega  glasa. Janjićije, riknuvši kao razdražen bik, teškim ka-  sapskim nožem izmahnu iznad glave i naturi se za Igu-  manom.. , Skoči Iguman sav van sebe, —  pomamno od-  bacujući i kamilavku i papuče. U zabuni svrnu na avliju,  među dućane. Za njiro se natisnuo Janjićije kao orlušina,  pa kao da ne dodiruje zemlju. Samo što huče i razmahuje  nožem !... Općeraše se oko dućančića jednog, koji im  bio najbliži. Iguman napošljetku, kao da pribra, prikupi  svu snagu. Razmahnuvši rukom đipi poput zeca i uskoči  u ćeliju. Posrćući i teturajući zatvori vrata. Janjićije  strašno opsovavši nešto zasiječe nožem po njima, pa se  povrati, Zatekao je Jevrema kako je pao po krevetu i previja  se od smijeha. I, čudnovato, ugledavši ga tako i on od-  baci nož i glasno se zasmija. X. Uzalud su mnogi tražili i dozivali Igumana. Nikako  nije htio da izađe iz ćelije. Niti je izlazio ni koga puštao  sebi. Kad bi osluhnuli čuli su samo kako stenje, ječi i kako  se prevrće po postelji, Svi su se pitali :  šta mu je? . . .   Niko nije znao odgovoriti .. . Mnogi su, doduše, čuli ne-  kakvu graju noćas, ali ko bi mogao i pomisliti da se ta  graja digla upravo zbog oca Igumana ? Još kad se znalo, da se rijetko koja slava završi bez huke ill tučnjave i, ako  niko drugi, a ono pijani Vaso izazvat će je i zametnuti ^   Jedini Jevrem nije se mnogo raspitivao o Iguroanu, niti  se brinuo za njega. On je danas izgledao nekako tužart  i pogružen. Svi su već čuli kako ga je otac Janjićije, —  ko zna zašto, — istjerao noćas iz svoje ćelije. On se sađ  starao, da oni i povjeruju u to što su čuli.  .  . — Kako li je danas sve pusto ! — tiho prošapta gle-  dajući oko sebe i zabrinuto zastajući kod mjesta, gdje je  juče častio Maru. — Kako je neobično bez nje! Nekolika radina razvaljivali su dućane, rušili ih. Opet  Smetale po putu gomile dasaka, konopa, kolaca; majstori  se i sada svađali i prepirali. Ali ga njihova svađa nije  više interesovala. Nije se htio ni osvrnuti na njih. Samo  je gledao unaokolo po prljavoj, zanečišćenoj avliji i kao  tražio nešto . .  . Citave hrpe кога od naranče, jabuka,  ljuske od oraha, zgnječeno i svelo cvijeće, polomljene ku-  tije i ogledala, razbijena staklad, valjali se svuda, zapi-  njali za noge. Ispod cipele mu, na mjestu gdje je stao,  izviruje prelomljeno pero kalopera ;  za nogavicu od čak-  šira prionula jedna ćelava grana ruzmarina. — Ima li ijedan njezin cvijet ?...  Je li njoj štogod  palo ? Ali kako će pogoditi :  koje je njezin cvijet ?... Može  li ga poznati ?... Kad ga stisne u ruci, hoće li biti uvjeren  da je bas on bio na njezinim prsima ? Lagano se odmače i pode kapiji. .. Sta ce da radi  ovdje ?... A ona, čini mu se, juče je spominjala kako će  ici na rijeku da pere haljine, sa jaranicama ?... Možebiti  su veé i stigle tamo ?... Peru, sale se, zabavljaju !... Odluči da pode na rijeku. Nekoliko veselih kiridžija, koji su u zakovanim sandu-  cima gonili neprodanu robu, išli su zagrljeni pored svojilt  sitih i sporih konja. Obređujući se naizmjence sa čuturama  prepunim rakije i pucketajući bičevima popijevali su iz  svega grla, Za njima su žurno kaskala trojica dućandžija  sa debelim štapovima u ruci i ispražnjenim torbama na  ledima. Razgovarali se o juceranjem danu, hvalisali. Opa-  zivši Jevrema svi zaćutaše. Lanjske se godine, slucajnor   isto talco hvalisali pred nekim, pa Iguman čuo i ove im n o godine povisio k iriju .  Sad su bili pažljiviji. Nisu željeli  da im kirija i do godine poskoči. A  Jevrem ih ni slušao nije. On је išao razvučeno,  gegajući se, zastavši ponekad da novom maramom otare  znoj sa čela ili da pritegne svezu na cipeli. Dva Cigančeta,  goli, prljavi, iskrsnuše pred njega iza jednog grma. Počeše  mptrkujući i uskakujući mu na bedre, da mole, bogorade  za koji sekser.,.  Pokuša da ih odbije psovkom i prijet-  mjama, Uzalud ! , .. Najzad baci petak  obojici i krenu  življe, praćen pogrdama i kletvama njihovim... Kad se,  nakon nekoliko koračaja, osvrnuo, vidio je kako se oba  uhvatili za kike. Najsvesrdnije se tuku i čerupaju radi  njegova poklona. Primičući se rijeci uspori hod. Pričini mu se kao da  odnekuda čuje smijeh, kikot, klepet neki. Pogleda na lišće  "visokih topola које je treperilo i lepršalo se u suncu kao  srebrni snijeg. I kao da nešto i ptuda zakikota !  Vrbovo  šiblje koje se povijalo po vodi kao da se treslo od smijeha,  a u vlažnom mu lišću nešto neumorno klepeće, klepeće.. . — To su one ! — otegnu zadovoljno, nabijajući kapu  ma čelo. I poče smišljati kako da ih iznenadi i prepane. Privuče se vrbama i proviri kroz šiblje. Blista se i  svijetli široko i mirno ogledalo Vijeke, obrubljeno zgusnutim  zelenilom, modreći se po osijenčenim krajevima. Citavi  naviljci šiblja i treperavog lišća plivaju, vijugaju se kao  pijavice po glatkoj površini i gnjure, tonu, zaigravaju ispod  mje. Po sitnoj mrkajastoj pržini, po strani, širila se tri četiri  unokra čaršafa, čisti i bijeli kao razbačeno perje ; po  obližnjim granama visjele nekolike košulje, gaće, marame.  Iz njih se još cijedila voda i lagano kapala za vrat jednoj  djevojci, koja se sa obnaženim rukama sve do ramena,  previla preko ovećeg kamena, prekrila ga rubljem i mlati  debelom pratljačom po njemu. Skvašena košulja prionula  joj za oble, pune kukove i, zategnuvši, dobija boju mesa ;   nitav struk ispod jeleka izgleda kao go, Nedaleko od nje  sa zagrnutim nogavicama do koljena, zagazile dvije plahe  jaranice u rijeku. Ogledajući se u vodi, smijući se svojim  nogama koje su se tamo nekako produžile i prelomil'^ prskajući jedna drugu, peru nekakve haljinice i tr Ostale — četiri ih na broju, — sa užagrenim razgrnutim njedrima kao da samo besposliče, Klepecir  pratljačama po vodi, guraju se i bacaju se kamanjem prema  koncu na kome je otac Prokopije pažljivo pričvrstio udicu,,  željne da mu rasplase ribe . . . Prokopije je sjedio u strani  na podvijenoj i iskušljanoj mantiji, grohotom se smijao i  prijetio im, tobože korio. Dva puta čak, zar da ih prepane,  i ustajao je, hvatao ih oko struka i, uživajući u njihovu  cičanju, bacao na pržinu. — A gdje je ona ? — tiho zapita Jevrem nadnoseći  ruku nad oči i pogledajući bolje, — Da se nije sakrila  gdjegod ? I, vješto podražavajući glasu Igumanovu, nekako ljutito-  podviknu : —  A šta tu radiš, sine zlocestivi ? Djevojke vrisnuše. Rukama pokrivajući gola prsa po-  trčaše da se sakriju, sklone. Prokopije streknu i zanijemh  Blesasto pogleda iznad sebe u granje, zdrpi mantiju iP   u jednom momačkom skoku, preleti čak do topola. Dade  se u bijeg. —  Stani, oče Prokopije ! Stani ! — viknu Jevrem za  njim i potrča da ga sustigne. — Ja Sam . .  . Prokopije ne posluša. Pogurio se, skupio i smeteno  bježi ispod topola, ne obzirući se, A  mantija se vuče za  njim, zapinje za šiblje i kida. —  Stani, čovječe ! . . . Kud ćeš ? Prokopije kao prenuvši se stade, Preplašen i umoran  osvrnu se. Ugleda Jevrema, — Kamo Iguman ? — zapita dahćući i gledajući ga  uzvjereno. — Kakav Iguman? • — kao začudi se Jevrem,— Nema  ga ovdje .. . —  Ama glas . .. njegov glas ,, . — Samo sam se malo našalio s tobom. Djevojke proviriše kroz šiblje i lagano se počeše iz-  vlačiti. Okupiše se oko Prokopija tapšući rukama, ruga-  jući se, Jedna ga čupnu za bradu i snažno uštinu za  obraz ; druga mu skide kamilavku i ustaknu je sebi na  glavu, Umirivši se nekako on se i opet vrati obali. I Jevrem  i djevojke za njim. — A ti došao zbog Mare ? —  zapita jedna davolasto  nakrivivši glavu i opet prihvatajući za rublje, a bistra joj  se voda u tankim mlazevima slijeva niz oštre laktove. —  Nas se, doista, nijesi zaželio. — A  gdje je ona ? — zapita Jevrem živo i poče se  osvrtati. Kao da se nadao da će izbiti odnekuda i javiti  mu se, — Mati je zadržala kod kuće .. ,  Slutila zar da ćeš i  ti doci na vodu, — veselo odgovori djevojka, — Mati ? — zapita Jevrem začuđeno. — Zar zna ? — Ona se zdogovara sa Igumanom, — izbaci dje­ vojka jače i poče rastresati haljinu, — Zato je i zovemo  Igumanijom, Jevrem zaćuta. Obori glavu i pogleda kako se spori ta-  lasi razbijaju o jedre joj, rumene noge, zapljuskuju ih, a  laki mjehurovi izlijeću ispod pratljača i vrte se, vrte i  okreću oko nje. Miris vode, vlažnoga lišća i opranog rublja  kao da ga osvježi malo, Rastvori usta i ubrza disanje. — Sta ima Iguman s njome ? — zapita samoga sebe  čupkajući se za male tanke brčiće. — I rašta se miješau  tudje stvari? Prokopije, uvidjevši da danas ne će uloviti ništa, lako  se podiže. Skupi mantiju pod pazuho i podje. Pozva i  Jevrema. — E baš si me uplašio, lopove jedan ! —  reče mu  prijekorno, čim su odmakli od djevojaka. — Mišljah :  evo  nesreće ! ... Nije mi drago ni u snu da ga snijem, a kamo  li na javi da me u onakom društvu uhvati, mantiju li mu  njegovu ! — Bogme ga se sad i ja pribojavam, — doceka Je­ vrem razvučeno, zabaciv ruke na leda, — Zbog Janjićija  počeo je mrziti i mene. — Nije zbog Janjićija, — kratko odgovori Prokopije  sa puno uvjerenja. —  Nego zbog koga ? — Zbog Mare. Jevrema kao da poče žuljiti nešto pod pazuhom, Po-  pravi koparan. — Zbog Mare ? — zapita kao uzgred da ne bi Proko­ pije primijetio kako se cudi i koliko se interesuje. Prokopije potvrdi glavom. — Zbog nje ćeš naskoro ostaviti manastir, —  dodade  ozbiljnije. — Ama šta ima Iguman s Marom ? —- zapita gotovo  blesasto. —■  On bi te istjerao i prije, — dočeka Prokopije  mekše, — ali nije smio zbog Janjićija... A  njemu ne  smije ništa .  . . Ni Mitropolit mu ne smije nista, jer.. . jer  ga narod voli. . . — Pa? —  Pa je najprije htio da te zavadi sa Janjićijem, —  osmjehnu se Prokopije i pogleda ga preko ramena —   Zato je i želio da baš ti ukradeš dijete ,, .  Tako bi, mislio  je, i kutarisao se djeteta i izazvao oca Janjićija da te iz-  baci iz manastira .. . Jevrem zanijemi. Išao je pored Prokopija oborene  glave i kao razmišljao o nečemu. U stvari nije mislio  ništa. Toliko je bio iznenađen i poražen da nije ni mogao  misliti. Prokopije kao da se sažali na njega. Spusti mu ruku  na rame i blago zapita : —  A ti ništa pobliže ne znaš o Mari ? — Ne znam, —  šapatom odgovori Jevrem. — Sta mi  je ona pa da se raspitujem ? — Pa ti i ne znaš ništa, — kresnu Prokopije oštrije  i lako ga odgurnu, —  Njojzi je, bolan, Iguman kao neki  tutor , , , Kad joj otac umirao, zovnuo njega da ga ispa-  vjedi i preporučio mu da se stara o njoj... I ženi, Marinoj  materi, naredio da u svemu sluša Igumana. Jevrem, pažljivo ga slušajući, zapita nestrpljivo : — I?... — I Iguman se tobože i brinuo o njoj dok je bila  dijete, — nastavi Prokopije i lijeno prebaci mantiju pod  drugo pazuho. — A  kad je porasla on joj našao i mlado-  ženju, nekakva svoga bratića .  . . Polakomio se na imuće,  pa hoće da mu ga bratié dobije .. . Sve svoje što ima on  će ostaviti manastiru, a bratić nek živi na ženinim glam-  njama ! Jevrem ga uhvati za ruku i silom zaustavi. — I ona ga voli? — zapita vatreno. — Voli li ? ... — Ko će voljeti onog smetenjaka ! — prezrivo izbaci  Prokopije i opljunu u stranu, — Sitan je, kržljav, u džep  Ki stao .. . Smeten, spleten . , . Kad se sastane s njome,  4|ovori o bezu, o predi, o plètivu.. .  Ko žena ! — I mati će je silom udati? — opet uzviknu Jevrem  a veé ne može da sakrije koliko je uzbuđen, Prokopije uspi usnama. — Mati sluša Igumana. ,. Dobra_, stara žena koja  hoće da ispuni zavjet domaéinov. — Sto Iguman rekne,  ona odobrava. Kosvrnuvši se :  ne sluša li tko, pristupi Jevremu i  тесе poluglasno : — Nemoj misliti da on i juče nije našao ko će te  pratiti i da ne zna za tvoje razgovore sa djevojkama, Zato  joj i poručio materi da je ne pušta na rijeku .. .  Zato nije  ni došla . , , — Poganov ! — uzviknu Jevrem razdraženo. — Osvetit  -eu mu se osim ako ne umrem. —  Ne će dati da se osvetiš, — naglasi Prokopije  povjerljivo. — Kroz koji dan protjerat će te iz manastira.  Vjeruj mi ! . , , — ^Vidjet ćemo, — okresa Jevrem prkosno a oči mu  zlobno sijevnuše. — Nijesam ja rđa pa da se tako pustim. I zaćutaše obojica. Išli su lagano, priljubljeni jedan  tiz drugoga, kidajući Hšće sa grana koje im smetale na  putu i gnječeći ga među prstima. Sve je unaokolo bilo  mirno i tiho. Jasno se moglo čuti kako im zagrijani pijesak  Jiršti pod nogama, Približivši se manastiru, obojica opaziše kako im us-  plahireni Vaso hita u susret. Razmahujući rukama oko  sebe i ugibajući se ide, klati se kao na štulama. Izdaijega  •daje nekakve znakove i zove. — Trči !  Trči !  — viknu ispresijecano i oca Prokopija  nekako ^prijekorno pogleda. — Tražimo te ! .  .. Trči ! — Šta je ? — zapita Prokopije uzbuđeno i odmah,  kao po komandi, potrča. — Zbori ! — Umro otac Melentije ! — Umro ? — Umro .  ,. Bog da mu dušu prosti.  .  .  Zovu : da ga  opremite. Jevrem se odavna nadao ovakome glasu. Ne začudi  se niti uznemiri. Ne htjede ni potrčati za njima, ni sto  pripitati^ Spusti se na kamen pored česme i zamisli se. —  Šta li će biti ako me Iguman još danas izbaci? —  neveselo zapita sam sebe i spustivši ruke u krilo, zalomi  prstima. — Ako još danas rekne :  napolje. Ne éu imati  vremena ni da što smislim, ni da se pripremim na borbu  s njime ... A  bas bih volio da mu pokažem ko sam i šta  umijem . .  . Bez pomoći oca Janjićija !  —  Pa se udari po  koljenu i očajno zašišta :  — Ali ako sad odmah izbaci?...  Kud ću ? .  . . Sta éu ? .  ,. Opet zar po starom putu, na  stare patnje ? Pošto se smrklo podiže se i krenu ćeliji oca Melen-  tija.  .. Kroz avliju se vrzala tri četiri poslužitelja, užur-  bani, smeteni, i nosili nešto, raščišćavali, Saptali su medu-  sobno kao da se boje da koga ne razbude. Luda Ilinka, u  hrpi dronjaka, lutala je naokolo, njijala dijete na rukama  poluglasno pjevajući. Nekakav pijani majstor opruéio se  pored crkvenog praga, mrmolji kroz san i prigušeno  hrče, šišti. Jevrem se polako, kao strahujući da ga ne opazev   provuče u éeliju. Zastade pokraj vrata. Pogleda. Na hromom, dugačkom stolu koga su prekrili crnom,  voskom pokapanom čohom, na razguljenoj asuri, ležao je  otac Melentije. Opružen, sav umotan u svoju suru man-  tiju, sa crnim epitrahiljem niz. prsa, sa crnom kamilavkom  na glavi. Ispijeno, žuto i svelo lice prekrili su v a z d u-  h o m ; samo stidljivo provirivala nekolika biča kose i jedna  polovica raščešljane erne brade. U mršavim rukama, pre-  krštenim na prsima, drži evanđelje, staro i izlomljeno, i  krupne žute brojanice koje se spustile niz mantiju. Iznad  glave mu pred oveéom, u srebro okovanom, ikonom, koja  neobično odudara od tolike ernine i neobično se blistaf-   gore sitno praskajući, usađene u dva teška svijećnjaka,,  nekolike voštanice, Tanki im plamenovi povijaju se, lelu-  jaju, raskošno rasipljući blijede i drhtave odsijeve po ziduf  po podu, po mantiji pokojnikovoj, a rastopljeni vosak slijeva  se u dugim zlatastim mlazevima i kaplje po čohi. Kroz  voštanice providi se i svijetli novi epitrahilj Prokopijev,. crni se bujna brada, i rumeni bucmasto lice njegovo. Ne-  kako neprirodno uozbiljen oborio oči i poluglasno mumla-  jući čita evanđelje, dok Vaso, iz prikrajka, gologlav, skru-  šen, držeći kadionicu u ruci poluglasno otpijeva, krsti se  i klanja prema njemu. — Smiri se i on, —  tiho prošapta Milica koja je ne-  prestano čistila pod i polako prikupljala nekakve razba-  cane artijice. — Jadnik ! I, makar što ga za života nemilosrdno grdila i nepre-  stano se prepirala s njime, dodade meko : — A  bio je dobar ko dobar dan.  . .  Bolji i pošteniji  od sviju.. .  Volio me ko majku svoju, a ja njega ko sina  rodenog... I pristupivši pokojniku poljubi ga u mantiju. — Pokoj ti lijepoj duši !... Jevrem je dugo stajao nijem, pogružen, neveseo, Mi-  ličino prenemaganje učini mu se i lažno i neiskreno . , .   Dode mu da je odgurne od pokojnika. I iznenada kao da  ga gurnu neko i sam pristupi odru i nakloni se. Prekr-  stivsi se cjeliva evandelje, Nešto kao da ga, ne zna ni sam kako, steže u grlu,  oči mu se odjednom navodniše i u njemu se javi neki ne-  odoljivi osjećaj razmekšalosti. Jedva se uzdrža da ne brizne  u plač. Rašta ?...  Kako ? Ni sam ne bi znao kazati.  .  .   Oca Melentija niti je volio mnogo ni mnogo drugovao  s njime. Pa opet ., . Zao mu čovjeka. Jadnog, sićušnog  čovjeka kpji kao da je bio potpuno suvišan na ovome  svijetu! Ciju je polovicu života ispunjavao jedan jediti  krupnji doživljaj, a drugu pričanja i razmišljanja o njemu !...  I ipak je žalio za takim životom !... Imao smjelosti da  pomišlja i na velika djela !... I bojao se smrti, bježao od  nje, otimao se !.. . —  I niko da ga oplače, niko da zažali za njim, —  opet prošapta Milica kao pogađajući mu misli. — Bez oca,  bez matere, bez ikoga rođenog leži ovdje, .  . — A zar mu nije svêdno : plakao neko ili ne plakao ?  — otegnu Jevrem tiho kao odgovarajuéi samom sebi.— Sitni  ljudi, koji nemaju toliko duševne snage da žive sami, bez  čopora, boje se da i smrt dočekaju bez desetine djece, rođaka, prijatelja ,,. Misle, zar, da će im biti lakši rastanak  sa svijetom uz vrisak i naricaljke?. , . —  Jadnik !... Jadnik !... — zamoreno huknu Mi­ lica i zavrti glavom, — Ko će mu na grob doći ?... Ko  mu svijeću pripaliti ? ... Prokopije, ražljućen, uzviknu glasnije : — Milosti božija carstva nebesnago . .. ako hoćete da  se razgovarate izlazite napolje !... i ostavlenije grjehov  jego u Hrista besmertnago carja i Boga našego prosim .  .  . — Podaj Gospodi !... Izlazi ! — zapjevai Vaso prema  Milici i poprijeti prstom. Janjićije stupi u sobu i pođe da zamijeni Prokopija.  Ne govoreći ništa, ne osvrćući se, spusti golemu ruku  svoju na ruku Melentijevu. Držaše je dugo. Odsijev vošta-  nice zaigra mu na bradi, kliznu preko mrkog lica i zadrhta  među obrvama. I svima se učini kao da se smješka starac,  onako, kako se smješkaju svetitelji na trulom, starom iko-  nostasu. I svi se začudiše, • — Stari se đavo ni smrti ne boji ! — dočeka Milica  pakosno povlačeći se na leđa i izlazeći iz sobe. — Toliko  puta gledo joj u lišce, tražio je, rugo joj se, pa je evo i  sad zaziva, smije se . , . Jevrem je, prekrštenih ruka, sa divljenjem i čudnom  pobožnošću gledao u Janjićija. Kao u ikonu kakvu. I ni-  kada mu se bolji, ni pitomiji, ni silniji učinio nije ! XI. Dok su ostali pošljednji put opojavali i saranjivali Me-  lentija, u gaju pod mladim borovima, kuda je najčešće ho-  dio, Nikola je sam samcat neprestano zvonio, ne umara-  jući se, ne malaksavajući. Tek kad je čuo kako promukli  glasovi ubrzano završiše i pošljednje „Vječnaja pamjat",  izmaknu se i ispusti konope iz ruka. Prekrsti se nekoliko  puta metanišući na oštrom šljunku. I bijući čelom o prag  crkveni svečano otegnu : — Ješče molimsja o upokojeniji duši usopšago raba  božija Melentija i o ježe prostitisja jemu vsjakomu pre-  grješeniju, volnomu že i nevolnomu .  .  . Pa se naglo ispravi i raširivši ruke okrenu se ćelijama. — Blago tebi, oce Melentije, i blago tvojoj duši, —  uzviknu u čudnom nekom zanosu, — e ćeš vidjeti carstvo  Gospodnje.  ,. I zapitat će te Gospod za hram svoj: „a  kako je u hramu mojemu, oče Melentije?1 1 .,. A  ti mu  reci otvoreno :  „zlo, Gospode !... Slabo se spominje ime  tvoje i slabo se počituju zapovijedi tvoje .  .. Nema vise  ugodnika tvojih da se mole i dan i noé i da umiru za  vjeru hristijansku . .  . Agarjani se nastanili u domu tvo-  jemu1 1 .  .  .  I pomoli se, oče Melentije, za nas grješne pred  Gospodom. —  Hajdemo u ćeliju oca Janjicija — pozva ga Vaso,  laskajući i prolazeći mu iza leda. —•  Hajde da popijemo  koju u pokoj duše oca Melentija,, . — Proklete usne koje se danas dotakle case, — suvo  odgovori Nikola i odmaknu se od Vase. — Prokleto sjeme  svacije koje se opije danas 1 — Pusti ga, — oštro dobaci Prokopije, koji je, pre-  bacivši i epitrahilj i odežđu preko ramena, gotovo trčao  prema Janjićijevoj ćeliji. — Ako on ne će rakije mi, bogmef  hoćemo . . . Ja sam odista ožednio. Mala, tijesna ćelija Janjićijeva brzo se napuni, U vrhu,.  pokraj prozora, na omanjoj tronožnici, sjedio je on, Janji-  ćije. Razbacio noge na široko i držao maloga na krilu.  Skakljio ga je bradom, štipkao za rumene obraščiće, to-  bože udarao ga po golim nogama i rukama ... A  kad se  dijete zasmije i počne se nogetati i tegliti ga za bradu,.  zasmije se i on. Odignuvši ga na dlanu ponosito ga po-  kazivao svima,,. Nedaleko od njega, na kratkom krevetu  sjedio je Prokopije sa punom čašom u ruci. Polako, kao  probajuéi, prisrkivao je rakiju. Pored njega i niže njega  sjedio je Vaso sa još trojicom seljaka. Između njih kao da  još bijaše ponajugledniji starac sa perčinom. Ispočetka su gotovo svi ćutali. Pijuckali su nekako  krišom kao stideći se jedan od drugoga. Prokopije je često  pogledao na vrata. Pričinjalo mu se jednako kao da će,  iznebuha, otac Melentije iskrsnuti odnekuda i pristupiti  im. Vaso se češkao neprestano se pitajući :  ko je uzeo  prsten sa pokojnikove ruke, МШса ili Janjićije ?... I za-  vidio im oboma . . . Jevrem je očekivao kad će ga Iguman  pozvati i narediti mu da seli iz manastira.  .. Starac sa perčinom razmišljao je :  hoće li ih Janjićije ponuditi i ka-  kvim jelima ili će se čitava d a ć a razminuti na samoj  rakiji ? —-  Ispijajte, ljudi ! Sto ne pijete ? — uzviknu Janjićije  jače hoteći da zapodjene razgovor. Pa i sam uze svoju  vodenjaču, — on je samo vodenjačom i pio, — i odiže je. —  Ko se prestavio Bog mu dušu postavio u carstvo ne-  besko a ostatku život i zdravlje. Zdravi ste ! — Bog te živio ! Svi iskapiše. Prokopije se uhvati za bradu i potegnuv iz sve snage  zahvalno izbaci : — Hvala ti, oče Janjićije, te nas pozva na ovako  dobru rakiju, da spomenemo pokojnika i da mu poželimo  mir vječni. —  Hvala ti, — zapjeva i starac sa perčinom i ne-  spretno se pokloni, — Doduše to je bila dužnost oca Igumana, — opet  ce Prokopije žešće, — ali on žali rakiju makar i za svog  u Hristu brata .  .  .  Kapi jedne ne da, mantiju li munjegovu. — Kuku onome ko njega dvori, — prošapta Vaso  mučenički i poplašeno pogleda prema vratima :  ne čuje li  ga Iguman ?... Prokopije ispi još jednu čašu i snažnom rukom udari  po stolu. — Dok je bolovao samo ga je dvaput obišao, — reče, — a zdravu kravu obilazi po tri puta na dan.  .  . Premi-  nuo je i nije ga htio mrtva cjelivati. .  .  Samo u crkvu do-  šao da ga opoje ... nista vise .  .  . — Kad tako pošteno govoriš, ispit eu jednu u tvoje  zdravlje, —  dobaci starac s perčinom, uvijek tražeći po-  voda da može popiti još koju čašicu, — Zivio ! — Živio ! Opet iskapiše. — Pošto si platio ovu rakijetinu, oče Janjićije ? —  zapita Vaso otegnuto i zamlacka jezikom. — Kad se pije, cijena se ne pita, — muklo odgovori  Janjiéije. — Ako nije skupa ja bih, da oprostiš, nategao bo-  com, — obrazloži Vaso mekše umiljayajuci se. — Case I l l -male pa se nikad napiti. A kakva mi je to daća ako se  čojek ne napije? Prokopije svuče mantiju. Gurnuvši je pod glavu uzvali  se na krevetu. —  Tako je, Vaso, tako je! — odobri živo, tapšući ga  po pleću. — Ni Kraljević Marko nije pio iz čaša . ., I jedan i drugi nategnuše bocom, —  A ja ću vas i čašom natpiti, — izazivački uzviknu  Janjićije gladeći se po brađi, — Da kušamo ? — Kušat ćemo ! Jevrem, koji je rakiju nerado pio, izvuče se iz ćelije.  Izađe na avliju Opazi ludu Ilinku kako obilazi oko crkve  ;kroz zube pjevajućL Približi joj se. — Spava li mali ? — zapita tiho, šapatom, tobože pa-  zeći da ga ne probudi. — Spava, — šapatom odgovori i ona. —■  Evo. —  Da nije gladan? — N ije,,, Davala sam mu da sisa... Sssss ... Tiho! — A  place li kadgođ? • — Ne place nikada.., Tihooo ! Jevrem koji je dobro znao da se nikada ni udavala  mije niti imala djece, zapita mekše : —- A  muž gdje ti je ? . .. Ovdje? Ona odmahnu rukom : — Dalekoooo ! — Sto konaka ? -— Još! — A hoće li doći? — Cekam , .. Molim Boga ,., Doći će m i,. , Onda se glasno zasmija, Zatim, kao prisjetivši se, ob-  grli one rutine i pace pućkati ustima : —  Mice se, — šapnu tiho. — Probudio se.., Iz ćelije, nenadno, odjeknu pjesma Prokopijeva : K alu d eri p u to va li,M ed u  s e  s u  govorili ; „A gd je ćem o  k on ačiti ?“ — Uh ! Uh ! —  ciknu Ilinka poplašeno i sva se strese.  - — Prepast ce mi se dijete ! I skakućući pobježe kroz kapiju. Jevrem zastade malo. Slušaše kako Prokopije, uz ve-  sele pokliče družine, završuje svoju pjesmu i kako starac  sa perčinom nestrpljivo uzvikuje po treći putpokušavajući  da priča o nečemu a niko ne će da ga sluša. Svaki put  ga prekidaju sa zajedljivim upadicama. — A, molim Vas, gdje je velečasni gospodin Iguman ? • — zapita iza leđa sitan, piskutljiv glas i prsti neeiji po-  škakljiše Jevrema po mekoj misici. — Mogu li ga vidjeti ?... Jevrem se naglo okrenu. Pred njim je stajao nepo-  znat, modar, podbuho gospodin sa neobično ervenim no-  som i neobično zakrvavljenim ocima. Izgledao je izmoren,  neispavan. Neprestano je čupkao podstriženi brk i nepre-  stano lupkao cipelom o zemlju. — A  što li će vam ? — tiho zapita Jevrem, premje-  rajući ga pogledom. —  Imam da mu isporudm jednu poruku od gospo-  dina predstojnika. Jevrem streknu. Neko kao da mu šapnuo : „Ovdje se  možebiti i o tebi radi ;  ovaj će te čovo u im e  zakona  izbaciti iz manastira1 1 .  , . Bez velika razmišljanja odmah  odluči da prisluškuje razgovoru ovoga došljaka sa Iguma-  nom . . ,  Zato ga povjerljivo uhvati za ruku i zapita mekše : —  A poznajete li oca Igumana licno ? — Ne poznajem, — suvo odgovori gospodin i prezrivo  slegnu ramenima. —  Nijesam imao cast... — Divan čojek ! Divan !... Primit će Vas najljubaz-  nije, — izbaci Jevrem nekako oduševljeno, a trepavice  mu uznemireno zatrepetaše. —  Još da nije onliko gluh... ■ — Gluh ?... Hvala lijepo !... progunda gospodirr  mrzovoljno i šiknu kroz nos. — Gluh kao top, —  dopuni Jevrem sa nekim saža-  ljenjem. — Morate vikati iz svega glasa ako želite da Vas  razumije . .. Zatim otrča i dozva Vasu koji se, polupijan, izvuče iz-  Janjićijeve ćelije . . . —  Hajde i kaži ocu Igumanu, da ga traži nekakav  gospodin, — reče šapatom, naglašujući svaku riječ. —  Nosi mu nekakvu poruku od predstojnika . . .  Samo ne za-  boravi napomenuti, da je gluh u oba uha. Treba Iguma- novo grlo da zazvoni ko truba jerihonska, ako će da go-  vori s njime ,  . . I gurajući Vasu pred sobom sakri se u ćeliju pokojnog  oca Melentija. Ona bila najbliža Igumanovoj ;  samo tanka  pregrada dijelila ih. Tu je lijepo mogao čuti sve što se  govorilo kod Igumana. — Dobar dan, velečasni ! — zadreča gospodin kao  sa telalnice čim ga zbunjeni Vaso propusti u ćeliju. —  Sluuga poniizan ! — Dobar dan, dobar dan, gospodine, — potegnu i  Iguman iz petnih žila i umalo se ne zacenu. Cinovnik kao da prikupi još malo snage. Nastavi  grlatije : — Gospodin predstojnik su, na vašu molbu, izdali  befel, da s'e svi kmetovi, koji nijesu uredno plaćali tre-  éinu manastiru, imadu zbaciti sa zemlje ,. . —  Hvala gospodinu predstojniku, — zakukurijeka  Iguman polaskan, —  kad se tako očinski brine za ma-  nastir, za ovu drevnu zadužbinu ., . — Poslao je sa mnom i žandare da pročitamo befel, —  otegnu gospodin gotovo promuknuvši, — i mi smo ga  pročitali,, . Gospodin odahnu malo, otpočinu. Čak se i na hod-  niku moglo cuti koliko je huknuo. Pa se opet pribra i za~  viteza : —  Ali se neki seljaci nijesu htjeli pokoriti. . , Oni sui  veé svezani i otjerani u haps . .  . — Neka, neka, .  . Nek se zna za red! —  odušev-  ljeno vrisnu Iguman i zatapša rukama . . , Jevrem brzo ispade iz ćelije. Pođe na avliju. Uzbuden,  uznemiren prošeta ispred crkvenih vrata. Zatim se naglo  okrenu i pođe ocu Janjićiju. — Njemu se mora sve ispričati! —-  izbaci ubrzano„ — On mora znati.  , . Zateče sve izmorene, gotovo besvijesne od pica. Pro-  kopije nauznačke pao po krevetu, zavalio glavu i mrmlja-  jući nešto nerazumljivo, blesavo bulji u tavanicu. Kosa mu  se rasula po jastuku, brada nakvašena rakijom i zasuta  duvanom skušljala se, skupila pod vratom, jedna se ruka  opustila te udara o pod .  .  . Starac sa perčinom skupio se i brišući nos priča nešto seljaku do sebe, koji naslonjen  na posrnulog druga spava. Vaso se ponovo sjetio oca Me-  lentija i njegovih đjela, čučnuo u kraju te plače, neutješno  place, Jedini Janjićije što se još drži na svojoj tronožnici,  gord i uspravan. Cupka maloga na krilu i škaklji ga,  štipka za obraze, Opazivši Jevrema pokaza na ostale i  pobjedonosno namignu ; — Zar ih nijesam savladao ? , , . Budale !. .. Oni da  natpiju staroga hajduka ! Jevrem mu ne odgovori. Pogleda ga sa puno prijekora  i obori glavu , ,, Ima li smisla, da mu ovako podnapitu  priča o svemu ? , , , Zar je sad u stanju pomoći nešto,  učiniti? A neodoljiva želja vuče ga, da ipak ispriča, kaže ,. .   Da on prvi bude koji će sve obavijestiti o krupnom do-  gađaju u s e lu ...  I Jevrem je bio od onih ljudi, koji osje-  ■ćaju neku djetinjastu radost, što prvi mogu saopštiti neku  važniju vijest, rnakar kako mrska i neprijatna bila ! Odluči se da kaže. Polako, okolišeći da kaže, kako  ga ne bi odmah raspalio. —  A  jesi li čuo, da se i u selu desilo nešto? — za-  pita mirno, savladavši se, kao da priča o kakvoj najne-  znatnijoj stvari. —  Malo čudo jedno ... —  Čudo ?... Kakvo čudo ? —-  hladno odgovori Ja-  njićije, uvrijeđen što mu nije odmah odgovorio i pohvalio  ga. — Ti vavijek o nekim čudima pričaš ,. . — Iguman, u dogovoru sa predstojnikom, zbacili ne-  kolika kmeta sa zemlje. — Iguman ? —-  naglo ga prekide Janjićije i nako-  striješi se. Nape gotovo uši da bolje čuje. —  On ?... Jevrem polako, razvlačeći i naglašujući svaku riječ,  ispriča sve što je čuo. —  Kuku !... Pa to ni moja kuća nije ostavljena na  miru !  —■  očajno zapomaga starac sa perčinom i namah  kao da se rastrijezni. — Kuku, kućo moja !... —  A? -  , .  S t a  ?...  —  blesavo zapita Prokopije ne  razumijevajući ništa i ne mogavši nikako da se pribere.  — Šta ? — Pušku!,.. Dajte mi pušku ! — viknu Janjićije  bijesno i, spustiv maloga na stolicu, nemirno poče trčka- Tati po ćeliji. — Nož mi dajte !... Da zakoljem pasjeg  sina ! — Puščetinu ! — povika i Vaso, kao iza sna, juna-  čeći se. I kao da se poče pripremati za napadaj pro-  mumla : — Kamo puščetina ? — Kuku li meni, teško li meni !  — zapjeva starac  sa perčinom gruvajući se u prsa. Pokuša da se digne i  opet posrnu, — Kuku, djeco moja! —  Ko mi je sakrio oružje? . .. Gdje mi je oružje ? —  opet zagrmi Janjićije, prevrćući, lomeći stvari po putu,  dražeći, zavirujući svuda. — Nož mi barem donesite ! . . .  Nož !... Pođe prema vratima i namah zastade. Sjeti se ne-  ôega i, uhvativ se za čelo, bolno otegnu : —  A  kako ću ja, prayoslavni Hristijanin, dignuti  xuku na jedno duhovno lice, na Igumana svoga? . ,. Kako  ću ? ,, . Onomadne sam ga gonio s nožem, ali ono je bila  šala , ., Ama sad ?... Pogleda na Jevrema tupo, nesvijesno. Kao da htjede  zapitati za savjet kakav. Kao da je tražio od njega da  još što progovori. — Konja mi! — riknu bješnje lupivši nogom o pod.  —  Brzo !... — Šta će konj ? — zapita Jevrem tiho hvatajući ga  2a ruku i kao umirujući. — Rašta? —  Idem da se poturčim !... Za inad da se potur-  •cim ! — surovo, sa upornošću jednoga pijanice, okresa Ja-  njićije, — Odmah ! — Kako? — promuklo otegnu Prokopije i tupo, pija-  mački poče se cerekati. —  U derrrrviše ?... Hahahaha.. . —  Do danas sam bio Janjićije, — od danas Muha-  rem . .  . Sedlaj mi konja ! —•  Šta ćeš, zaboga ? — uzviknu Jevrem uznemiren i  prepriječi mu put. —  Sta si smislio ? — Kad se poturčim ne će mi biti grijeh, da zakoljem  vlaškoga Igumana! — dobaci Janjićije osvetnički i od-  gurnu ga s puta. — Da ga zakoljem ko janje, pasjeg sina !... Povodeći se, posrćući pode prema konjusnici. Jevrem  ,potrča za njim . .  . Videći, da ga nikako ne može odvratiti od puta„  Jevrem pristade za Janjićijem . .  . Kuda ?... Ni sam nije  znao. Opremi mu i zauzda staroga dorata, kojega je još  uz ustanak preoteo od nekakva bega, pomognu da uzjaše.  Dodavši mu i dijete, koje Janjićije nije htio ostaviti, krenu  uz njega pješice, kaskajući.,, Ispočetka nisu ni razgova-  rali, ni pogledali jedan na drugoga. Janjićije, čvrsto držeći  uzde i oštrom bakračlijom bockajući konja u slabine, jahao  je ponosito, kao da ide na Kosovo. Samo ponekad, pri-  bliživši se kakvu drvetu, koje im preprečavaio put, sagi-  njao je glavu i poguren prolazio ispod njega, pazeći da  mu koja grana ne zapne za haljine ili mu ne zbaci kami-  lavku s glave, Jevrem opirući se o štap što ga našao u  konjušnici skakutao je pored njega, preskakao plotove i  jaruge. Kada se izdigoše iznad sela, čitava zgusnuta četa se-  ljaka nagnu prema njima. Smeteni, usplahireni. U otrcanim  starim haljinama, koje kao da su bile spetljane od samilt  zakrpa, sa zamašćenim fesovima na glavi, kojima se ni­ kako nije mogla raspoznati boja. Raspasani, bosonozi, žu-  rili su, hitali, razmahujući rukama, a iza njih po nakva-  šenoj zemlji otezala se i rasla čitava brazda od iskriv-  ljenih stopa, sa jasnim tragovima tvrdih žuljavih prsta  i ispucanih peta, — Pomagaj ! — zalelekaše neki još iz daljega dajući  Janjićiju i glavom i rukama znakove da stane, da ih  pričeka. Janjićije se uzvi na konju i snažnom desnom rukom  zategnu dizgine. Zaustavi dorata, — Sta je? — zapita nestrpljivo prije nego su i pristu-  pili, pazeći na maloga i podržavajući da se ne omakne,  —  Govorite ! Seljaci ga opkoliše sa svih strana i smireno poski-  daše fesove. GurnuvŠi ih u njedra i pod pazuha kao>  nadmećući se, promičući jedan mimo drugoga, navališe na  konja, Počeše ljubiti i uzenđije i кгајеуе mantije Janji-  ćijeve, koja se lepršala preko nabreklih bisaga. — Ostavite, pasji smovi ! , , , Ne ljubite !... Nijesam  ikona ! — breknu on žestoko i zaprijeti im šakom. —  Sta je ? — Ubiše nas !... Upropastiše ! — sićano zapomaga  mekakav čovječuljak, koji se u gustoj gomili onoj nije  mogao ljudski ni vidjeti. — Iskopaše nam kuće, oče Ja-  mjićije! Ucvijeliše nas do srca, obrano naša ! —  Ko vas cvijelja? — planu Janjićije nabusito, iz-  <lignuvši glavu. — Iguman? ■ — I Iguman i đendari, — promuklo odgovori neko  kao ispod zemlje. —  Hoće da nas oćeraju .  .  . Janjićije nestrpljivo zatrese dizginima .. . — I neka vas gone, huncuti jedni, —  pakosno viknu, —  i neka gaze, kad nijeste imali obraza i poštenja, da  platite manastiru, što je manastirsko .  .  , Neka ... Ja vas  ne bih gonio, nego bih vam trostrukom kandžijom cijepao  kožu na kajiše !... Huncuti !... Seljaci, odavna svikli na njegove grdnje i proklinjanja,  ne saslušavši ga do kraja zaporaagaše gotovo jednoglasno : —  I roblje nam odvedoše .  .. Toliko momaka odvu-  koše u haps ... Raspolovljena obrva Janjićijeva izvi se, kroz široke  nozdrve kao da udari para. —  Kakvi su to momci, koji se puštaju da ih vode  kao stoku ? — izbaci podrugljivo, gadeći se, —  Ja za  take nemam smilovanja! ,,. — Sila je sila, — opet dočeka onaj čovječuljak pro-  gurav se naprijed, a razbarušena sijeda kosa kao rukovet  neočišćene vune pala mu po sitnim očima i zaklonila ih. — Svezaše ih, pa ih odvedoše ., . Janjićije bekrijski naturi kamilavku na čelo. Oštro  podviknu Jevremu : —  Da ih stignemo ! —  Koga ? —-  zapita Jevrem otegnuto i pristupi mu. —  Zandare . .  .  Da vide pasji sinosi kako će dirati u  moje ljude .  ,. — A rekoše nam :  ne će vam pomoći ni otac Janji-  éije, — „opet će neko kao ispod zemlje, nekako dražeći. —  Cuješ li? — riknu Janjićije darnut u najosjetlji- viji živac i snažno zabode bakračlij'u u pretile trbuhe do-  ratove. — Čuješ li šta su rek li?.,. Za mnom ! Jevrem lako uskoči, uvati konja za uzdu i silom za-  ustavi, — Ne možemo ih stignuti, — reče odlučno. —  OnL  su već otišli željeznicom , .  . — Staaa? —  ljutito šiknu Janjićije i namrgodi se. — Otišli su, — potvrdiše i neki selj’aci, klanjajuči se>  —  Stigli su dosad i u varoš ... — Vi ćeie ostati na ma-  nastirskoj zemlji i niko vas oćerati ne može, — okresa  Janjičije uspravljajući se na konju, dostojanstveno kao  vlastelin kakav, — Ja ću se sa Igumanom za sve razra-  čunati. Pošto su odmakli od seljaka pogleda na Jevrema. — Za tvoju šalu sa đendarima osvetiše se oni na  seljacima, — jetko izbaci. — Ovo je osveta !... Ne znaš  ih ti, pogance jedne ! Sila njima treba, a ne s a la .,, Pa lagano poče pipati po bisagama, tražiti. — A  rakiju zaboravismo? — zapita jače. • — Zaboravismo bogme, — Šteta!. .. Projahaše pored čitava niza vinograda sa žutim, spa-  rušenim lišćem koje se talasalu kao zamućena, široka  rijeka ,  .  .  Minuše nekolike pokošene oranice koje se u  svilenoj crnini, prekrivene čitavim jatima čavaka i vrana,  nekako tužno i stidljivo pružahu i kao sakrivahu za istr-  cane i salomljene plotove. Dohvatiše se šumarka, čije na-  prašeno polegnuto granje, kao pod teretom nekim, bješe  se spustilo gotovo do tala. — Da odsjednemo malo u hladovini, — zamoli Jev­ rem dahćući i pođe pod drveće. — Ne ćemo zakasniti. .  , — Da odsjednemo, — suvo odobri i Janjićije. Sjaha  sa konja. Spustivsi maloga, koji je spavao, na travu, sjede  i prekrsti noge, Sjede i Jevrem. U granju iznad njih, tresajući im prašinu na glavu,  zaleprša i zviznu kos. Negdje u blizini ubrzano zaklo-  para djetlić. — Ptice božije žive i vesele se i niko ih ne goni, —  otegnu Janjićije rastresajući duvan na dlanu. — Â  ljudet slovesne stvorove, pa gone i dižu sa zemlje, koju obra-  đuju ... Eh , . , —  I mog su oca izbacili iz kuće i sa zemlje, ■ — mirno  mu odgovori Jevrem čupkajući travu, — Cetiri mjeseca,  u pučini zime, živjeli smo pod pednama ,  .  , Pa duge, oštre slamčice poče kidati zubima i izbaci  jače : — Nekome sudeno da jede i spava, ocu Prokopiju  suđeno da se zaljubljuje, a meni zar sudeno, da me vazda  izbacuju . ,  ,  I Iguman će me, čujem, brže izbaciti iz ma-  nastira . , , Janjidje zahvati šmrkanj duvana sa dlana i poče pot-  prašivati. Cim bi se opio uvijek je volio da potprašuje.  Zar da iskija piće. —  Izbaciti? .  , ,  Rasta? ,  , . — zapita mrko. — Zbog jedne cure. Janjidje, kinuvši, zasuzi i oštro uzviknu : —  Za tebe mi je cura, pasji sine !... I za te mi je  ženidba!.,. — Pa se oduprije rukama o koljena i pa-  kosno dodade : — Neka te izbaci odmah! . , . Ima i pravo l , . .  I ja bih te izbacio !... Vidi ti momka i pogani jedne !,,,  Hoće curu ! Jà , ,  , — Samo sam je zagledao, — zamuca Jevrem zbunjen  i poče crveniti. — Ništa nijesam mislio ni zborio o ženidbi... Janjidje se zdrnu. — A kako ćeš zagledati da ne z'ooriš o ženidbi ? ...  • — izbaci začuđeno. — Rašta se gleda cura nego radi  svadbe ?... Jà . . . I Iguman da zna o tome, a ja da ne  znam ništa !  — prijekorno šiknu. — Meni, pasji sine, nijesi  smio ni spomenuti jer znaš da bih ti zube izbio ,  .  .  Gubo  jedna !... — Ali zaboga kako ću pričati kad sa djevojkom nije­ sam nego dva puta govorio ? — poče se pravdati Jevrem  vatrenije i nekako se prkosno isprsi prema njemu.— Nije  još bilo ništa ozbiljno , .  . — Cim se dvaput govori, odmah je ozbiljno, — kresnu  Janjidje žešće i sa čitavom šakom duvana zasu ga po  kosi, — Ja sa svojom curom nijesam nikad ni progovorio,  a bilo je ozbiljno .  . . Vidio sam je i —  svidjela mi se . . .   Ni saznala nikada nije da mi se svidjela ... A kad je otac htio da mi privjenča drugu, ostavio sam ga i, za inad,  otišao u kaludere ... Jâ .  , , Tako je to, pasjevino !... A   u vas ništa nije ozbiljno... Ni kad se oženite, ni ouda  vam nije ozbiljno, mrcinjaci ! Umirivsi se malo zapita pitomije ; — A šta Iguman, pasji sin, ima s tvojom curom ? ,. .   Sto se on miješa u tvoje poslove?,,. — Eto tako . Ima , , . I Jevrem pogruženo slegnu ramenima : — Izbacit će me a to je glavno !... Rasta da pričam  za uzrok i da uzalud spominjem djevojku ? Janjićije odiže ruku i svečano, kao blagosiljâjuci, otegnu : — Ne će te izbaciti dok je na meni glava ! Tako mi  časnoga krsta, zaklat ću ga pred crkvenim pragom ko  pijevca . .  . Jevrem se jedva uzdrža od smijeha. — Ne smiješ se ti vise časnijem krstom zaklinjati, —  dobaci nekako i lukavo i zajedljivo. — Ne smijem ?... Rašta 1... —  začudi se Janjićije  koji odavna bješe zaboravio rašta i kuda je pošao. — Turei ti ne mogu dozvoliti da se tako zaklinješ  kad se poturčiš, — otegnu Jevrem peckajući, — Oni ne  vjeruju u časni krst. Janjićije izazivački udari se u prsi, — I ja da ne smijem svoj lijepi časni krst spomenuti ?  — zapita jače, podvlačeći svaku riječ. — Nije dozvoljeno, — Turci da mi zabrane ? — Ni krsnu svijeću ne smiješ pripaliti, ni zvono ti ne  smije zazvoniti , ,  . Janjićije razdražen skoči. Poče se uređivati. — Konja ! — viknu surovo pa i sam pođe prema  doratu, — Ne dam ja svoga časnog krsta za Carigrad  njihov ! ... A sa Iguinanom, pasjim sinom, lako ću svršiti !... Dograbi maloga i uzjaha, pa okrenu prema manastiru. XIII. — Sta radiš, nesretniče ? — grubo zapita začuđeni  Janjićije, nadnesavši se nad Jevrema, koji je hitno, ne za- atajući, kupio prljavo, neokrpljeno rublje svoje i nekako  zlobno, razđraženo trpao ga u vreću jednu. Sta si to  naumio ? • —•  Meni vise nema stanka u manastiru, — odgovori  mu Jevrem preko ramena, sve življe nastavljajući posao i  gnjevno udarajući po jednom neposlušnom rukavu koji se  nikako nije dao sprtljati te neprestano zapinjao i ispadao.  —  Znam da me Iguman ne će ni dana više trpjeti u njemu,,,  Volim sam ići nego da me išćera. - — Kakav Iguman ? ., , Ko pita Igumana? — obrecnu  se Janjićije pa naglo prihvati za vreću i poče je otimati,  gaziti, — Ti sjedi ovdje pa ako smije neka đođe i neka  te izbaci, Jevrem jogunasto odmahnu rukom, odbi ga, — Mogao bih se ja i sam opirati i braniti, — okresa  poluglasno, — Nijesam ni ja rđa .  , .  Ali sam smislio da  je ovako, na lijep način, bolje .  . . Janjićije se nakašlja u bradu, svali se na tronožnicu  i sklopivši ruke među koljenima, izbaci nabusito : — O lijepu načinu ne može biti ni govora. Sagniglave  i slapčine vazda traže lijep način, da bi se uklonili meg-  danu . .. Ostavi ti sve meni, pa ću ja odgovarati. —  Ali ako ja na silu ostanem, podići će se graja i  svak će početi da spominje ime one cure, — odgovori mu  Jevrem iskreno i slobodnije mu pogleda u oči. — Spomi-  njat će je, a, možebiti, i ružiti .  . . A ja ne ću da niko o  njoj ružno govori, oče Janjićije ,  .  .  Volim ostaviti mana-  stir, nego nadražiti svijet da nju pretresa i ogovara , , . Janjićije se zavali uza zid i zasmija se, Nos mu se  raširi, pomodri ; široka brada se zatalasa. Uhvati se za  kukove i kao da se poče prenemagati. — Pa ti je voliš, pasji sine, čim tako govoriš, — viknu  mu podrugljivo, dražeći ga. — Nije to onako .  .  .  kako ono  reče , , , neozbiljno ! .  , ,  Aferim, huncute, kad si muško,  kad si, biva, osjetio kakva je duša đjevojačka ! Jevrem opkorači oko napunjene vreće, pa, opipavši,  sjede na nju. Podnimi se. —- Ne ću ja, — reče, — da ona zbog mene pati. Zakuca neko na vrata nesigurno, poplašeno, kao pri-  kradajući se. I prije nego što Janjićije i odgovori, stupi u sobu kršno, stasito momče. Dugački mu perčin na tjemenu  bio razdijeljen na dvoje i premazan čistim maslom ;  na  obrazu mu se crvenila zarezotina od brijačice zalijepljena  tankim svaljutkom paučine. Obučen u čistom, prazničnom  ruhu, sa strukom bosioka za desnim uhom i punom bocom  rakije u ruci.  , . Iza njegovih leda, kao ispod pazuba mu,  stidljivo је provirivala lijepa, rumena glava ženina . ..  Dva svijetla, plava oka ispod bijeloga pokrivača gledahu  poplašeno, tražeći nekoga. Janjićiju se pričini da zamiri-  saše ljubičice. —  Zdravo da si, kume Jovo, — radosno uzviknu Je-  vrem pa odmah pristupi i poljubi se s njime. — Kako si,  kuma Smiljana ? Oboje uvede u sobu. Ponudi da sjednu na krevetac,  namjestivsi najprije jastuke pod bedrenjaču kako ih ne bi  žuljila. Smiljana ne posluša. Opet pogledom potraži ma-  loga i, opazivši, hitno mu pritrča. Zgrabi ga, ote, obgrlL  Rasiri njedra, ne stideći se, i male bijele ručiće uturi mu  medu svoje bujne, razbrekle dojke, Proplaka. — Šta je , Šta je ? —  breknu Janjićije oštro i pritrča joj kao da bi da odgurne, udari. — Rašta si tu  zaslinila ? ., , Phi, pasja kćeri !... Ne stidiš se što te mi  gledamo ! — Pusti je, oče, molim ti se, — useprtlji Jovo pri-  činjujući se da, kao muška glava, ne vodi računa ni o  zeni ni o djetetu a ipak krišom pogledajući na njih. —  Zenski poslovi !... Jedva zar dočekala, da ga slobodno  može zagrliti i poljubiti, Smete se i zamuca. Izvadi maramu i kao poče se-  brisati oko nosa. • — A Stari ? • — zapita Jevrem življe želeći da mu  pomogne i izvuče ga iz neprilike. — Je li ozdravio ? Jovo lagano koraknu prema Janjićiju i pruži mu bocu  sa rakijom. — Ispite za pokoj duše njegove, —  šapatom izgovori.  —  Preminuo je. — Preminuo? — začudiše se i Jevrem i Janjidje, —   Kada? Preksinoć. Janjićije prihvati bocu za grlić, poče mućkati njome,  ali ne nategnu. — To ste vi došli da nosite maloga ? — zapita muklo  i nabra obrve, — Jesmo, oče Janjićije, — ponizno odgovori Jovo,  prevlačeći bosiokom preko brčića i kao mirišući, —  Ја ; .  , Janjićije prošeta po sobi, keškajući vrhom cipele is-  kušljanu parčad hartije što se valjala po podu. Ode do  prozora pa se opet vrati. Pristupi krevetu i poče zagle-  dati kao da traži nešto.,. Opet se vrati ... Izgledao je  nemiran, uzbuđen, razdražen. —  Jà, — okresa kratko sam sebi govoreći, — Tako  je t o ...  Najprije dođete :  „pomozi, oče Janjićije, primi ga,  oče Janjićije" ... A kad ga mahniti Janjićije primi i kad  smisli da ga odgoji za pravog čovjeka, koji će se opirati  svakoj sili i nasilju, onda vas đavo donese pa ištete :  „vrati  ga, oče Janjićije ... To nije tvoje dijete ... Naše je'1 .., Ja... Smiljana kleknu, Uhvativši ga za široki rukav od man-  tije poljubi pobožno, sa strahopoštovanjem. —  Oprosti, oče, — jedva promuca obarajući glavu. —  Majka je majka ! Janjićije, naduvavši obraze, okrenu se prozoru. Pro-  vuče glavu napolje i, izmahujući jednom rukom iza leđa,  ubrza nervozno, nestrpljivo : Nosi, nosi, nosi... Nosi odmah... Da ga ne gle-  dam ,,, Nosi !... I ražljućen njenim oklijevanjem, zagrmi jače; — Nosi !... Nosi !. . . Nosi !... Smiljana, držeći maloga na obnaženim prsima, drhćući  izgovori : — Oprosti mu barem hranu što je kod tebe pojeo.,,  Blagosloyi ga, oče ! — Nosi !.. . —  Oprosti mu ,.. — Bog neka oprosti ! Ispravljen, silan kao planina, uze odjednom nejako  dijete na dlan, Ponese prema ikoni koja odavno istrula od  vlage i zaudarala na plijesan. Prekloni se, prekrsti se i  cjeliva ikonu. Prekrsti i dijete i poljubi ga. Osjetivši bradu na obrazu mali se poče smješkati, bacakati nogama .  .  .  On  ga gotovo baci materi na ruke. Svali se na stolicu i spusti  glavu među dlanove. Kad i Jovo krenu za Smiljanom viknu mu zapovjednički : — Stoj ! —  Šta ću ? — Ostani ! Raščešlja bradu prstima i poče je trpati u usta, gristi, — Jà ... I sad će opet Iguman reći da sam se pokorio...  Kazat će da sam oprpmio dijete iz straha pred njim ... — su-  morno progovori. — Cak će i drugima pricati... Svakome ,.. Zovnu Jevrema i posadi ga sebi uz koljeno na pod, — A rasta se mijesa u tvoje stvari? — zapita spu-  ■štajući mu ruku na glavu. — Zašto te goni iz manastira ?  — Zbog cure ? — Pa ,  ,  .  hoće da je uda za nekog svog bratica, —  odgovori Jevrem uzdahnuvši, — Eto Janjićije se prisjeti. Ispravi se, —•  A kako je ime djevojci ? — Mara. — Znam je , .. Snažoo ga potegnu za uvo i odlučno izbani : — E ženit ćeš se, pasji sine, .. Igumanu za inad !...  Drukčije biti ne može ! Jevrem ni sam ne znajući zašto glasno se zasmija i  smijući se spusti mu glavu u krilo. Zasmija se i Jovo  okrenuv se prema prozoru, Janjićije se pridiže, rastrese mantiju. Brzo izade pred sobuO dozva Prokopija. — Otvorit éete crkvu, —  oštro mu zapovjedi, — i pri-  čekati me. — Niko nek se ne usudi da ode kuda, da se  odmakne ,  .  .  Jesi li čuo ? — Čuo sam, — tiho odgovori Prokopije i čudeći se  pogleda za njim kako zamače kroz kapiju. — Šta li' je sad naumio ? — zapita otegnuto i okre-  muv se crkvi poče se krstiti. — Kakvo li će opet čudo  počiniti ? Ni Jevrem ni Jovo ne odgovoriše. Sad nisu smjeli ni  pogledati jedan u drugoga. Kad god bi se pogtedali, uvijek  im obojici dolazilo da ponovo prasnu u smijeh, I što se vise savlađivali golicalo ih sve vise... Sve im izgledalo  ,kao šala neka, čudna, neobična šala, I, kao očekujući da  će se, svakoga časa, Janjićije povratiti posramljen i poku^  njen, pogledali su češće na kapiju, gotovi da se narugaju,.  podraže ga, — Znaš li kud ode ? — zapita Prokopije Vasu, koji  se iznenada izvi ispod kapije zadovoljno se smješkajući.  — Kuda ? — Reče mi samo da ćemo se opet napiti, —  izbaci  Vaso začkiljivši. Potegnu iza pojasa oveći ključ i prekr-  stivši se poće otvarati crkvu. — Bit će, kaže, vinine i ra-  kijetine koliko nam drago ! Prokopije, protegnuvši se, htjede da pođe, Ali se sjeti  Janjićijeve zapovijesti, Opet stade. Prisloni se leđima uz  crkveni zid i, da ubije vrijeme, poluglasno poče popijevati t  „Glas Gospoden na vodah1 ’.,. Zatim pristupi Jevremu i  milujući ga po ramenu, zapita povjerljivo : — A  hoćemo li noćas na rijeku da lovimo ribu ? —  Bit će lijepo društvo. — Hoće li biti i Joka ? — zapita Jevrem zajedljivo i  unese mu se u lice. — Ja ne ću bez nje .. . —  Zar i ti ? —  zapita Prokopije uvrijeđeno i okrenu  mu leđa. — Zar i ti počeo polagivati ? Joka je bila krupna, gojazna seljanka, koju je čitavo  selo ošecovalo nallO  kila težine, žena poznatog ri-  bara Mitra Galebana. Bila je kroz prvih nekoliko godina  nerotkinja. A to je davalo seljacima povoda da prave  masne sale na račun Mitrov i da ga neprestano zadirkuju.  Zbog toga im bila u kući vječita svađa i inat. Ona je ne­ koliko puta morala bježati iz kuće i noćivati po komši-  luku ; on je nekoliko puta nosio zavezanu glavu ili ruku,  Tek se osme godine, pošto mu iodi prvo dijete, smirise  malo. A  kada rodi i sina, priljubise se jedno uz drugo.  Mitar je noseći ribu ponosito prolazio kroz selo i svakome  prkosno gledao u oči ;  gojazna Joka dolazila je crkvi sva­ koga praznika i, kao za inad svijetu, nosila obadvoje djece  u naramku . . . Oea Prokopija obožavali su i jedno i drugo,  Kuća njihova bila mu oxvorena u danu i u noći. Tu mu  se i rublje krpilo i najljepsa se jela pripravljala za njega.  Mitar ga naučio i ribolovu i vazda ga vozao po rijeci, u . svojoj lađi. Otuda su i izbile pošalice da su Prokopije i  Mitar ortaci u syemu ;  u ribi, u kući, u ženi, u djeci . .  ,   Pakosni svijet nije mogao ni gledati kako se dva prijatelja  vole i poštuju. —  Ali priznat ćeš da je ne gledaš poprijeko ? — opet  ce Jevrem pakosnije i pristade za njim. — Ljubite i vragi vašja, rekao je Hristos. A kako da  ne volim prijatelje ? Vaso očistivši crkvu zastade na vratima. Zaiska od  Jove cigar duhana. — A mi nijesmo ni znali do jutros, — reče laskavo,  -— da smo tvoje dijete hranili u manastiru. — Igumanu se skinuo golemi teret s vrata, — brzo  doceka Prokopije samo da se oprosti Jevrema i da okrene  razgovor na drugo.—  A bas bih volio da je još ostalo ovdje. — Sreća je, — mirno odgovori Jovo, — što moj po-  kojni Stari nije mogao saznati ništa .  ,. Umro je a nije sa-  znao. Sačuvah i dijete i imuće , ,. — Hvala Bogu, brate, kad ga meni nitko nije donio,  — razvuče Prokopije i pogladi se po bradi, —■  e bi bilo  svakakvih čuda i glasova, Ništa se tu ne bi moglo sakriti...  Ali oca Janjićija počituju.. . Svak je ušutio čim je on  prihvatio maloga . ,. Svak je znao da on to ne čini bez  mekog golemog razloga .. , Zatutnja zemlja, zatrese se. Negdje kao da zazvečaše  lanci, Nešto i kao da zagrohota, prolomi se, razori. Sitna  stakla zaciliktaše, pijesak poče hrštati i kao osipati se .  .  .   Kroz kapiju, bijesan i razigran, utrča dorât oca Janjićija,  sa naćuljenim ušima, sa raširenim nozdrvama iz kojihbije  para i kao snijeg rasipa se bijela pjena, sa zamršenom  mokrom grivom. Po vratu mu se poznaju tragovi kamdžije,  na trbuhu se crvene grebotine od oštre bakračlije, uzde  iskidane, bisage iskrivljene. Na doratu se uspravio krupan  i gord Janjićije. Gologlav, bez kamilavke, Prosjedi perčin  sav zasut prašinom rasuo mu se po ramenima, dva tri  biča spustila mu se i po čelu i zaklonila prepolovljenu  obrvu. Mantija mu razdrljena, jedna nogavica od čakšira  poderana. Velikim, crvenim pojasom snažno je pritegao  uza se djevojku, koja mu jahala za ledima, na terkiji. Ne-  .uređena, raščupana, u istrzanoj haljini, uhvativši mu se Tukama za ramena, poklopivši ga nekako, stidljivo je sa-  krivala glayu za široka mu pleća i previjala se. Jevrem poznade Maru. I gotovo ciknu od čuda ili od  xadosti. Raširi ru’ ke i kao okamenjen zastade prema njima. — Amo dolazi, pasjevino ! — oštro podviknu Janjicije  prema njemu, otpasujući i prikupljajući roantiju. — Ako  sam ti oteo curu, ne ću je, zar, još i s konja skidati? Jevrem, pribravši se, radosno pritrča da prihvati  Mani, Ona se, postidena i smetena, otrže, Skoči sama,  Odgurnu ga kad joj ponovo pristupi, I nekako uplašeno,  uzvjereno, poče gledati oko sebe, Kao da je željela po-  bjeći, izmaknuti nekuda, — Vaso!,,.  Zvoni ! . .. — dreknu Janjićije veselo i  mamignu na Vasu. — Sto si stao ? Okrenu se Jovi i kresnu zapovjednički : —  Kume !. , . U crkvu !... Pa, uhvativsi Maru za ruku, povede je, I kao da za-  Tceza na Jevrema : — Za mnom, pasji sine ! Vaso pogurivši se malo pljunu u dlane i potegnu za  lconope. Zvona zazvonise, XIV. Prokopije, stojeći oslonjen na nalonju i ubrzano kroz  nos pjevajući „Isaije likuj", kao da proplaka. Gledao je  srećnoga Jevrema kako se ispod svježeg vlažnog vijenca  od mladog bršljanova lišća blaženo smješka na svakoga,  vedar i svijetao kao proljetni dan. Gledao Maru krepku,  zdravu i jedru kako je postiđeno oborila glavu i oblim,  jedrim tijelom privija se, oslanja na Jevrema kao rascvje-  tana ruža na bor ponosni, I rastuži mu se. Pristupi Je-  vremu, uze mu glavu među ruke i vrele, mesnate usne  spusti mu na čelo. Isprekid^no čestitajući progovori ; — Blago tebi kad ćeš ostaviti ovu prokletu pećinu,  zidine ove ! ., . Blago tebi kad ćeš se smiriti u svojoj kući,  na svome ognjištu, i raditi kao čovjek !... Blago tebi ! , ,  ,   Znat ćeš rašta živiš .  ,. A mi?,,, A ja?,..  — Lice mu  se zategnu, jaki zubi izbiše između neuredenih dlaka. —  Eh prokleti otac, zemlja mu kosti izmećala ! Janjićije, nestrpljivo skidajući odeždu sa sebe, ku-  šljajući je, poče se ljutiti. • — Šta je ?... Što ste stall tako ko trupine ? — pod-  vlknu podrugljivo. — Ti, pasji sine, što ne poljubiš ne-  vjestu ? Nije moja nego tvoja sada .  .  . Smetenjaci ! I smotan epitrahij bacivši Vasi na glavu grunu : — A  kamo ti puška, poganove ?... Pjeva se „Isaije  likuj“ a ti pušku ne opališ !... P h i !...  Ko da ovo nije  svadba i teferič jedan !... Povede ih u ćeliju i razmjesti oko stola. Maru, koja  se neprestano snebivala, sakrivala lice u bijeli prekrivac  ili ga zaklanjala vezenim rukavom, postavi kraj vrata da  stoji i da dvori „kao svaka m 1  â d a ".., Jevrema „pasjeg  sina" nogom odgurnu čak u prikrajak „da ne bi pobjegao"...  Gunđajući i prekoravajući ponudi svakoga rakijom, vinom,  pršutom. ., Izvuče odnekuda i pušku, staru, tešku pušku  sa izvezenim kundakom i zagleda je. Pa istrča pred će-  liju, napuni i opali, Brzo se povrati i, ne govoreći ništa,  baci tamburicu u krilo Prokopiju. — Pjevajte, ubio vas Bog ! — gotovo vrisnu i kao pi-  jan zatetura i poigra, — Kakva je svadba bez pjesme ? Dođe i Iguman. Iznenađen, preplašen pucnjavom, zbi-  jen u mantiju i široke rukave, Još prije nego se i prima-  kao ćeliji, nekako i pjevajući i prijeteći zapita : — Ko je pucao ?... Zašto ?... — Hodi da nam čestitaš, oče Igumane ! — telalski po-  vika Janjićije i sa raširenim rukama, kao da će ga obgr-  liti, pođe mu u  susret. — Amo je veselje pa da se i ti pro-  veseliš !... — Veselje?.. .  Kakvo veselje ? Prekoračivši ргеко praga, nadnese ruku nad oči i  žmirkajući pogleda po svima. — Sta li je ovo? — zapita začuđeno, — Bez moje  dozvole ? — Moja je slava, oče Igumane ! — okresa Janjićije„  pokazujući unaokolo i punu bocu rakije podnese mu u  bradu. — Oženio sam onog pasjeg sina pa častim sva­ koga ... I tebe da častirn, oče Igumane !... Sjedi !... — Oženio ? — zapita Iguman iznemoglo i ramenons  mu odgurnu bocu. — Koga ?... Opazi Mara i naježi se, Uvuče ruke u rukave una-  krst, opusti ih gotovo do koljena i previjen, saget kao da  se spremaše da nasrne na nju, — A  ti ? ,  ,. Sta ćeš ti ovdje ? — oštro je zapita i  poče tapkati na mjestu, —  Sta ćeš ? — Pa to je mlâda,  —  odgovori Janjićije i primače  se bližev — I njoj da čestitaš, oče Igumane!,., — Sta ćeš ovdje ?... Sta ćeš ovdje ?... —  zasikta  Iguman osorno, — Ko ti je dozvolio ?... Ko te doveo  amo ?... — Ne pitaj nju nego mene pitaj, oče Igumane ! —  mirno, pokroviteljski odgovori Janjićije i kao gromom od-  valjena crna stijena ispravi se ponosno pred Marom i za-  kloni je od Igumana. — Ja sam je oteo i doveo, Iguman uzmičući na leda i odbacujući rukavima kao  da se od nekoga brani gotovo ciknu : — Oteo ? — Našao je pred kućom, zgrabio je i bacio za se na  konja, — hladno odgovori Janjićije i raširenom šakom  udari se u prsa, — Jakako, oče Igumane !... I stari su  nam tako radili ! — I smio si ?.., Smio ?... — zapita Iguman ne vje-  rujući potpuno. Bojao se da se i sada ne radi o kakvoj  prevari, — Znaš li da sam joj ja staratelj ?... — Nije ona dijete . , . Punoljetna je, —  odgovori mu  Janjićije, — A znaš li da je isprošena? — Ko prije djevojci, onoga i djevojka, Iguman u nedoumici poče se osvrtati i kao tražiti  gdje da sjedne, Dode do kreveta pa zastade. Iskrivi se  prema Janjićiju i pokazujući mu zlatan krst na prsima  otegnuto zapita : — Znaš li ko sam ja ? , . . Znaš li da ću ., . da  mogu .  ,. zločestivi sine ... da ću ,. , Ne znajući šta bi još kazao, osjećajući se nemoćan,  zbuni se. Od jeda što mu ponovo red narušili, od bola  što mu pokvariše bratićevu svadbu, suze mu udariše na  oči, Zaplaka. — Ovog časa napuštam manastir, — reče ispresijecano  i poče otresati peševima mantije kao da se odriče ne- koga. — Ostavljam.. . Vi upravljajte ... Vi radite. .  . Ja  ne ću vise !... Janjićije kao da se sažali, gledajući ga onako satrvena,  poražena, slaba. Dođe mu, da ga kao dijete pridigne i  uzme u zaštitu .  . , Od koga? .  .  . Obori glavu i uzdahnu. — Ostavi, oče Igumane, — reče шеко, bolećivo, pri-  stajući za njim. — Sto je bilo bilo . .  . Sjedi da pijemo ! —-  Idem ja . . .  Idem .  . . Ne ću vise, — zadihano je  govorio Iguman, izmičući između njih, bježeći iz ćelije, a  suze mu još neprestano cure i kaplju na široku, neure-  đenu bradu. — Neka vas đavo nosi !... Ne ću ! . . Idem !... Jevrem lagano pristupi Janjićiju .  .  .  On je još stajao  na mjestu, mrk, nepomičan, sumoran, sa opuštenim ru-  kama i oborenom glavom, Disao je ubrzano ;  u nosu kao  da mu šušketalo nešto, pištalo. — Šta ti je ? — tiho ga zapita. — Nilta, — muklo odgovori Janjićije i okrenu se od  njega. - — Pokvari mi sve veselje, pasji sin ! . .  . Mislio sam  dosad da se, kao i s Turčinom, svem sa nekom silom.  sa vlasti nekom . .. I mislio sam da pobjeđujem i veselio  se .  . .  A on — place !... Muško pa place !... Kukavac !...  Kao da ima neke radosti kad čojek pobijedi kukavca !... Zatrese glavom i muklo dodade : — Nije druge .  .  .  Trebat će tražiti novu, pravu silu  za zvanje . . .  Sve mi se čini, opet eu u goru, u koju haj-  dučiju . . .