Драги пријатељу! Кад „Зимње Вечери“ беху наштампане, књиге разаслане, поруке све извршене, тада беше прилика да се одморим, да се успокојим ; али ја нигде не нахођах одморка. Као сенка моја, свуд са мном иђаше брига : Како ће те приче примити читаоци ? Шта ће рећи о њима оштри естетичари ? Усред таког одморка без одмора, усред такога починка без покоја, дође ми ово твоје писмо, драги пријатељу ! На један мах Авала ми се свали с леђа ; умирих се, одморих се, задовољих се, развеселих се ! И тада рекох у срцу свом : — Прву причу коју од данас напишем, наменићу Даничићу, као уздарје за ово драго писмо ! И ево написах причу из доба постајања Кнежевине Србије ; и доврших је лицем на Видов Дан, а где ? На Цетињу, у јуначкој Гори Црној! Каква је то сретна случајност ! . . Млађи српски читаоци, којима нова историја Србије може не бити толико знана, наћи ће у овој причи интереса и поуке, а старији, који су или посленици или сведоци тих догађаја, радоваће се видећи да се у књиге пишу и од заборава  чувају њихове муке и њихови патриотски труди. Поврх тога, књижица ће ова бити драга и тиме што је закићена именом човека коме српска књига, српска мисао, дугује тако много, и који је сваки дан све више задужује на славу себи, на напредак науци, и на срећу народу! Бог ти дао живота и здравља да сретно довршиш што си тако славно започео! До скорог састанка, драги мој Ђуро ! ТВОЈ СВАКАД На Цетињу, на Видов Дан 1879 М. Ђ. Милићевић ПИСМО Д-РА ДАНИЧИЋА О ПРИЧАМА М. Ђ. МИЛИЋЕВИЋА У Загребу 20 априла 1879 Драги пријатељу! Велика вам хвала на љубазном писму од 15 ов. м., које јуче примих. Одмах сам забиљежио гдје што треба све што сте имали љубав јавити ми. Имам жалбу на вас. Кад сам примио ваше „Зимње Вечери“ рекох : баш ми добро дође ! Ако да бог те отидем љетос у Рогатац, ондје ћу их читати и биљежити што би ваљало исписати за рјечник. Од беспослице једно вече почех читати, па се тако намамих да једва чеках да дође опет вече, тако данас тако сјутра — и синоћ дотјерах до краја. Шта ћу сад? Радост, коју сам мислио уживати на љето, оде. О чему ћу љетовати? Ја мислим да ово дјело ваше припада међу најљепша, која има наша књижевност у тој струци. Како сам прије 30 година рекао о  Бранковим пјесмама да онако треба да пјева учен Србин, тако бих сада о овом вашем дјелу рекао: тако треба српски новелиста да пише. Може бити да се варам не разумијући тога посла. Али се не бих ни пред ким стидио то рећи. Дивим се како су вам карактери истинити; како је све живо -  природно. И није само домаћи живот у вашим приповијеткама, него је у том домаћем животу и народни политички. Ту је особита вриједност ваших приповиједака. Може бити да је то заслуга српскога народа, али тијем је ваша заслуга већа што ту заслугу народну износите пред свијет. Ако ће у нас бити напретка, ја мислим да ће се наћи писаца који ће се на вас угледати: тако ћете ви створити српску новелистику. Да вас Бог поживи! Желећи вам добро здравље и свако задовољство, остајем с особитим поштовањем ВАШ Ђ. ДАНИЧИЋ ЈУРМУСА И ФАТИМА или ТУРСКА СИЛА САМА СЕБЕ ЈЕДЕ I НА САБОРУ се наслоне један на другога,  као што се наслања дрво на дрво. У старо време неких седам испосника побегну из горе Синаја, и, тражећи самоће и мира, где би могли спокојно мислити само о својој души, дођу чак овамо у наше крајеве; и сва седморица стане се у десној водопађи моравској почињући озго од Мечке па до Дунава. Један од те седморице звао се Роман, и уставио се крај Мораве између брда Мечке и Мојсиња, западно од данашњега  Делиграда, баш према Св. Нестору и селу Ђунису. Пустињик Роман ту се испаштао , ту је преминуо, па се ту и посветио. Доцније, на гробу тога угодника Божијег, неки слуга Цара Лазара начини цркву. Ето тако је, по причи, постао данашњи манастир „Свети Роман.“ Ма да је црква та по облику малена и незграпна, опет је она, по чудотворности свога светитеља и својих молитава, далеко чувена. Њој долазе многи болесници и невољници из близа и из далека, лежу на раку Светога Романа, и духовници им читају молитве ради здравља. Велики сабор у Светом Роману бива свакад о Великој Госпођи (15 Августа). Тада, неких година, може да буде код те богомоље по хиљаду душа! Године 1832 о Великој Госпођи нешто не бејаше света из далека као других година; не виђаше се ни из околине људи чувених и припознатих у народу; једини беше дошао Поп Марко, из Мозгова, али и он служи у цркви, а после се не виђаше међу људма; не беше ни друговераца којих у Светом Роману има скоро сваки дан. Игуман Сава надао се своме владици из Ниша, господину Григорију , па му и он не дође. А најчудније бејаше што нема никога од Турака — старешина. Али за то беше неки Милунко Чанколиз, из села Мозгова, кога су се људи бојали као најгорега Турчина. Платио бих да не говорим о овом  човеку, а опет га морам описивати не ради њега, него ради оних који су као он. Људи с оваким карактером можете срести у свакој земљи, у сваком друштву, у сваком реду и ставу грађанском; можете их видети и у гуњу, и у капуту, и у ћурку, и у униформи, у раси и — у сваком хаљетку који кроји човек да се заодене Адамов праунук или Јевина праунука. Него свима тима нека је далеко лепа кућа! Нама је засад доста овај једини из села Мозгова — кад се већ мора да прича какав је и како се влада. Милунко је човек сиромах. Он има неку жалосну кућу, али се сумња да у њој ноћива и на своје крсно име! Он је увек тамо где су људи на окупу, где су кметови, трговци, и особито где има који Турчин. Седећи тако и вребајући сваку прилику да угоди чим било богатоме и силноме, Милунко пиљи у зубе силнима и смеје се кад се они смеју, а мршти се кад се они љуте. Он пуши дуван, пије свако пиће, и врло је рад појести џабе какав сладак залогај. Кад тако дође међу људе који пуше, особито ако је ту и Суљ-ага, или други који познати му Турчин, он ће извадити свој чибук, остругаће лулу ножем, па ће духнути  у чибук неколико пута као у тромпету — не би ли га чули и понудили они који имају дувана. Ако то не помогне, он се онда појаче искашљује и живље се смеје Агиноме смеју, и гласније одобрава оно што Ага говори. Ако ни то не помогне, он ће наместити своје лице као псето кад чека од господара да му баци кост, и рећи ће: — Ага! како се дуваниш ? Ага би, на то, и не погледавши у њега, узео из своје кесе међу прсте мало дувана, и пружио би Милунку који би тај дар журно дочекао, па би напунио лушу и запалио, поносећи се да пуши Агина дувана! Ако би му који сељак рекао како је то џебрачки примати од Турчина дувана између прста; кад га хоће да одликује, што му не пружи кесу, па да напуни сам по вољи, — Милунко би одговорио: — Све је то једно. И мој и Агин дуван из једне су кесе! . . . Седећи тако и пушећи, он само гледа шта ради Ага. Ако се Ага осмехне, Милунко се зацени од смеја; ако Ага кога псује — Милунко му помаже; а ако Ага кога учи — Милунко, окренувши се оном кога Турчин светује, обично заврши овако: — Е , ако ти не послушаш ову науку и овога учитеља, ниси вредан да живиш! . . . Желећи свакад угодити само силнијему, Милунко долази и у неприлику. Ево шта му се једном догодило. Настојник Бега Френчевића, Суљага, наљутио се нешто на сељака Јоксима Коштуницу, па ће рећи овако: — Е неман кад да идем сâм, а немам кога ни да пошљем да крмку сав чибук изломи о главу! . . — Па да идем ја! понуди се Милунко. — Зар ти смеш замахнути на Јоксима? упита Суља. — Смем му ископати оба ока, кад ми ти велиш! . — Аферим, соколе ! повика Суља: — иди одмах, и издеветај га као биров кучку! Милунко оде право Јоксимовој кући. Јоксим пред кућом седи, пуши, и нешто се разговара са женама о деоби конопљаног семена. Милунко приђе, назва Бога, седе, и поче се смејушити и уплетати у разговор. Јоксим главе не окреташе на њега. Духнувши неколико пута у свој чибук, Милунко већ не могаше да трпи како Јоксим слатко пуши, него упита: — Како се дуваниш, Газда-Јоксиме? — Ја? добро, 'вала Богу! одговори Јоксим, и даље говораше са женама. — Бог ме ја рђаво! настави Милунко. — Што не иштеш од Суље, од твога Агице? — Ха! ха! ха ! цери се Милунко: — право велиш, он има доста . . јâ!.. Има, јâ! Поседевши мало, он се диже, и оде! Силноме Аги да угоди — зарекао се јадник да ће Јоксиму ископати оба ока. Оштроме Јоксиму да угоди — није веселник смео ни Агу бранити од Јоксимова подсмеха. Ето какав је то човек!.. . За то су му се после смејали и Турци и Срби. Али ако Милунко нема срца да уради што отворено, да удари противнику у очи, да каже силноме истину у брк, јунак је он пришаптати, доказати, налагати и што је било и што било није. За то се људи од њега клоне као од живе ватре. Ето тај Милунко беше на сабору; и сви одабранији људи уклањаху се да се и не сретну с њиме , јер он бејаше опаснији од сто правих Турака... Иначе на том сабору беше све као на сваком сабору. Међу тим, ко би загледао у сваку ситницу, могао би опазити да по оном церју око манастира овде онде застајкују по два по три сељака, и нешто се опрезно разговарају. Али какво је то чудо у овој саборској вреви? Људи су и дошли на сабор да се састану и разговоре, па се ето сада и разговарају о својим обичним пословима, о својим дневним потребама. Тако би помислио многи, али не би сваки. Ко овај свет познаје из ближе; ко га уме мерити по лицу и по срцу; ко зна како је њему на дому и у селу, могао би, видевши све то, махнути главом и прошаптати: — Овде нешто има!..... Сунце већ беше нагло на заранке кад однекуд међу свет дође слепац Здравко из Лужница. Чудноват слепац! Он допре онамо куд окати не може! Вођ га доведе и каза да може сести под један цер, па разгледавши добро по сабору, рече Здравку нешто слепачким језиком. Нико не разабра шта му рече; а слепац извади своје гусле и поче гудити. Свет нагрну са свих страна да га чује. Певач викну ову песму: Одујмивши песму да дахне, слепац, као да познаде колико су људи, који га тако радо слушају, и од себе жалосни, па окрете другу песму овако: Кад он, после ових речи, одујми песму, приђе кмет Недељко из села Прњавора, спусти му у руку један новац, и рече: — Ходи, Здравко, овамо у мутвак (кујну) да што поужинаш! Слепац се диже и оде; људи се почеше разилазити с тога места, али се многоме следи срце кад виде да баш тад долази тамо Милунко Чанколиз. Јамачно је Недељко, опазивши њега, и одазвао слепца у мутвак... На левој страни Мораве , готово спроћу Светог Романа, село је Трубарево. У том селу био је красан један момак по имену Лазар. Он се оженио оне године кад Турци Србију на ново заузеше. Онако кивни и освете жедни, отму они Лазареву младу и одведу, а Лазар, сиромах, на скоро после тога, помери памећу. Браћа његова често су га доводила Светоме Роману, те су му духовници читали молитве. Тога ради остављали су га ту по читаве месеце. Доцније се он и прибио уз манастир, па је готово редовно боравио или у Светом Роману, или у селу Прњавору. Он је увек бос, гологлав, и чупав да те је страх погледати га. Обично ћути, докле се што не упита. Зла не чини ником никаква. А чим проговори, одмах ружи и куне Турке. То су знали и сељаци, и калуђери, па и многи Турци, али су се чинили невешти. На сабору беше и тај Лазар. Обучен како сваки дан тако и на тај благи дан, он ходаше тамо амо по народу, па на један мах стаде, и дрекну: — На ноге те, људи! Крстите се! крстите се! Зар не чујете? Ено звони звоно на Лазарици (цркви)! Чу! Ено га и на Раваници! Ха! ха! ха! Крстећи се уз то сам, Лазар говораше : — О, помози Боже! О, помози Боже! А гле! дрекну он наново: — Беже Турци! беже! беже! Ох, ох, ох! Брже, брже, брже! Муња грома јури! Игра се Бог! Ћут’!! Многи људи на сабору претрнуше од страха слушајући ове страшне речи из уста човека суманута. Једни ну почеше говорити да ћути; други се журно удалише од њега као од човека кужна; трећи га нуђаху да узме што да пије, не би ли престао..... Лазар на то не гледа; само блене по сабору као човек без свести. На један мах окрете се к цркви Светог Романа, рашири руке, погледа у небо и викну: — Свети Романе! Подигни Жику! Доведи Стеву! Ово су све брљиве овце: ниједна не сме на вир, а вуци с крајева једну по једну даве, даве, даве!.. Говорећи ово, Лазар показиваше шакама како вуци даве овце... — Лазаре! Бог био с тобом, рећи ће ну Милунко: — какве су то речи ? Зар ти не знаш чија је ово земља? — Земља је Божја и народска, а ти си код очију слепац, божјак! одговори Лазар и не гледајући у Милунка. — Тако се не сме говорити, понавља Милунко: — зашто ако чују Турци не ће рећи  да то говори луди Лазар, него да говоре паметни домаћини..... — На тебе не ће посумњати никад; докле год ти Цигани пишу по голенима, дотле се ти не бој ни таке беде ни турске силе!... — Ти, Лазо, говориш данас као најпаметнији човек; Бога ми ћеш ти видети шта је турски церић, него ћути! — Ако ућутим ја, као што ћуте други, наставља ова страховита луда: — проговориће Свети Роман; проговориће ово дрвеће, и ово камење, еј!!!.. У то допаде Игуман Сава, који је и сам родом из села Трубарева, и зна Лазара од детињства, па му рече: — Лазо, моје дете, ходи амо у ћелију, да ме нешто послушаш: нико не уме као ти!.. Лазар одмах оде. Лазареве речи прожмаше сав онај народ. Лазара су познавали готово сви; знали су да он врло често рекне по нешто опоро за Турке; али овако страшних речи, овако јасних мисли, никад нико није чуо из његових уста. — Ово није без нечега! говорили су стари људи: — ово на нешто слути! Дај Боже да буде на добро!... . Прости свет обично верује да суманути пре могу проказати вољу Божију него најпаметнији људи... На сабору бејаше, као што рекосмо, и Поп Марко из села Мозгова. То је човек врло паметан и необично јуначан. Турци га зову Дели-Поп, и од њега много зазиру; Срби се у њега много уздају. С њим у друштву беху дошли још Јаћим и Стојан Гојковићи са својом мајком Петријом, с домаћицама Смиљаном и Магдаленом, са синовима и четири своје ћери међу којима Марија и Милана беху најлепше девојке у свем сабору. После оне Лазареве вике, умукоше свирке, и престаше игре на сабору; људи се почеше разилазити сваки са својим родом и познаницима. Лепо беше погледати на те гомилице народа које се крећу од манастира сваки к свом завичају. Сви ти људи, и ако се разилажаху на разне стране, опет, полазећи с једнога места, са сабора, ношаху у срцу своме једну мисао, једну зебњу, једну наду — биће скоро боја с Турцима ! — На што ово слути, Попе Марко! упита Јаћим Попа Марка, кад у путу, у њиховој гомилици осташе само њихови рођаци, пред којима се сме све казати. — Ко ће знати, Јаћиме, на што то слути? одговори Поп : — тек досад, кад год суманути почну нешто да слуте, свакад и наслуте..... — Па шта може наслутити овај јадни Лазар? упита Стојан Гојковић у некој недоумици. — Може наслутити какву мутљавину у народу, и, ако да Бог, какво добро за сиротињу.... Ово Поп изговори лагано, и пошто се добро обазре те виде да су све сами рођаци око њега. — Камо срећа, али мучно. Размирица је догрдила народу. Не ће нико да се бије. Сви кажу: "3ар нам је мало било крви? Шта још хоћете? Да раздражимо Турке те да нас са свим раселе из ове земље?“ Ово изговори Јаћим гласом веома невеселим. — Мој Јаћиме, прихвати Поп: — муке је било баш доста, и још ће је бити, јер без муке не може се свршити ни најмањи посао, а камо ли ослобођење једнога народа. Али кад прекипи трпљење, онда људи једном зажмуре и сукну као стршљенови .... — Чемерно ће ти данас сукнути, рећи ће баба Петрија: — Стари остарели и онемоћали, млади се одвикли од боја; богати не ће, а сиромашни не могу — па за Турке жива згода! — Та ће згода, стрина , вели Поп Марко: — трајати док не дође време да се   поквари, а кад дође време, устаће и богати и сиромаси, и старци и младићи, па чак и ви жене.. .. — Ох! ох! учини баба и насмеја се. — Зими, о Светом Сави, наставља Поп: — никаква сила не може истерати ни једнога листића из пупољка, а кад загреје пролетње сунце, никаква сила не може уставити горе да не листа, нити заптити траве да не расте !.. Кад нечем време дође, оно мора бити. И ови суманути, с којих сунце греје, кад почну овако говорити, на нешто слуте.... Као да је то време близу!. .. Него ви, децо, језик за зубе! И трава има уши: можемо ми за час изгорети!.... У том разговору Поп Марко и његова дружина већ стигоше к ћуприји на Рујишкој реци, где им ваљаше пресећи београдско-цариградски друм , на ком Србина свакад свако зло може да снађе. За то прекидоше разговор, и пожурише се уз брдо, да што пре стигну у село Мозгово. II НА СЛАВИ Јаћим и Стојан Гојковићи из Мозгова броје се у људе имашне. А весела им сва имаштина! У оно време , у које пада ова наша прича, сва земља беше турска; стоку људима поједоше које војске, које други турски окламиши, а кућа и зграда нису Срби смели градити и да су имали новаца. У најживљих људи куће беху земунице, или тескобне и мрачне кровињаре. Једино благо које је Србин могао имати, једина његова снага и узданица, у то доба, беху деца, особито мушка. Ком прирасту деца, и дохвате се рада, тај је зâр могао и доспети да изда Турцима небројна давања, и да приради што за себе, за своју кућу; а у кога није  било одрасле деце, нити какве друге јаче задруге, тај је ишао го и бос, гладан и жедан, постан и жудан и на највеће годове. Јаћим и Стојан беху срећни с породом: имаху обојица и синова и ћери, а међу свом децом њиховом одвојиле беху необичном лепотом, две млађе ћери њихове, Јаћимова — Марија и Стојанова — Милана. Оне беху тек ушле у 17 годину; тако младе, необично лепе, и здраве, оне су мимо своје старије сестре изишле на глас као најлепше девојке у свој нахији ражањској. Године 1832 Гојковићи слављаху своје крсно име, Светога Тому. Добри људи, гостољубиви домаћини, гозбени свечари, они имаху доста званица и гостију, а надали су се и путницима и намерницима који су се и онако често увраћали на њихову кућу. Време о Светом Томи беше лепо; у мозговском присоју јесење сунце грејаше топло , и чисто зваше све што је живо да се нагреје и напије животворне топлоте његове. — Сунчајте се ! сунчајте! чини ти се да оно преко плавога Јастрепца говори људма и животињи: — Копаоник и Жељин још нису обелели, Јастребац и Ртањ још нису лица своја завили маглом , а чим се они наљуте,  ви мене не ћете сагледати по читаве десетине дана! Сунчајте се !.... Свечари беху поставили трпезу за госте пред кућом, у воћу, а за гошће под стрешком од једнога вајатића. Госте је нудио гологлав Јаћим, а гошће мајка му, Баба Петрија. Друга чељад радила су разне послове у кући и око куће. Од девојака, Марија је највише доносила јело и пиће за гостинску совру, Милана пак послушавала је око совре женске. Гости су седели, јели, пили. и разговарали се. Кад би пред по дне , из куће изиђе Јаћимова жена Смиљана носећи у рукама на једној проји славски колач, и на колачу крсну свећу, неколико груменова тамњана, и нешто цвећа — све покривено чистим белим пешкиром. Колач Смиљана спусти у горњи крај совре, на онда приђе к Јаћиму, као домаћину, те га пољуби у руку; после њега ижљуби она у руку све госте почињући од горњега чела. — Жива била, и сретан ти колач! одговара јој сваки, дајући руку да пољуби. Колачар, Миладин Цонић, међу тим, да колач не би стајао покривен, скиде пешкир с њега и пружи га домаћици. Смиљана, после тога, донесе Јаћиму малу кадионицу са жаром; домаћин узе с колача  свећу, прекрсти се, пољуби свећу, па, окренувши се гостима свима, рече: — Простите и благословите, да палимо свећу Богу, и Светом Томи! — Бог и Ристос! одговорише гости, и сви усташе на ноге, и поскидаше капе. Домаћин упали свећу, усу у кадионицу тамњана, и кад се разгори, окади најпре свећу, говорећи : — Да се помолимо Господу Богу! Господе, Боже благи , помози, разговори, и обрадуј, молим ти се! Говорећи то, окади све госте низа совру. Вративши се оздо, и кадећи свећу по други пут, он говори: — Да се помолимо Господу Богу, и данашњем светитељу. Боже, и данашњи красни данче, Свети Томо, славо моја! помози и обрадуј, молим ти се ! И опет окади све низа совру. Кад се врати по трећи пут да окади свећу, он рече: — Да се помолимо Господу Богу и Светој Тројици, Светој Петци и Светој Недељи. Оне у години често долазе, вас грешне налазе, да не (нас) избаве од сваке муке и душманске руке!“  Кад сврши и треће кађење низа совру, и врати се у горње чело, узе чашу и рече: — Заповедајте сви редом! — У добри час! одговорише гости. — Да пијемо , продужава домаћин: — по чашу вина за славе и закона. Где се слава славила и дизала, ту и помагала! Наславила род и берићет, живот и здравље , слогу и правду ! Сад наздрави Чика-Арсенију који сеђаше до колачара. Докле сви у соври, па и домаћин, окусише од вина „за славе и закона“, дотле гости два и два певају: Кад се ућуташе певачи у мушкој соври, отпеваше жепе: Кад се то сврши, домаћин наточи чашу вина, и стави је пред колачара. Колачар узе нож и колач, па, окренувши се гостима, рече: — Простите, и благословите да сечемо колач Богу и Светом Томи! — Бог и Ристос! одговорише они. Колачар се прекрсти, и поче резати колач, говорећи: — У славу и част Светоме Томи! па на један мах стаде насред колача и викну: — Пиши шта ћеш, домаћине; запе плуг за пањ ! — Ардов вина и печена свиња! рече домаћин смешећи се. Тад колачар пререза колач у накрст, прели га вином на четири места, говорећи: — Ва име оца, амин; и сина, амин; и светога духа, амин. И, колико се могаше, врати оно вино с колача у чашу. Сад к њему приступи Јаћим; и њих двојица узеше колач обема рукама, а гости који могаху прихватише га бар по једном руком, и почеше га окретати онако како се сеје жито, говорећи: — Господе помилуј, Господе помилуј, Господе помилуј! Окренувши колач једном, издигнуше га на рукама говорећи: — Величај Боже дом и домаћина! Величај Боже дом и домаћина! Величај Боже дом и домаћина! Гости сад пустише колач ; а колачар и домаћин преломише га, саставише поле једну уз другу, и три пута пољубише колач и пољубише се у образ, говорећи: — Ристос посред нас! По том обојица разломише сваки своју полу на четврти, па из левих руку, онако у на крст, спустише на совру, из десне пак колачар метну на полицу, а домаћину приступи домаћица са ситом, те његову четврт прими у сито „да је сита година.“ Јаћим још извади један динар (стари), те спусти домаћици у сито, среће ради. За тим узе чашу вина и, као нудећи је свима гостима, рече — Заповедајте! — Старији Бог , па домаћин ! одговорише они. Онда се он прекрсти, поклони се њима, па поче: — ’Вала и поклон свима редом! Писмо за славе и закона; сад да пијемо за крста и крсних имена: где се крсно име помињало ту и помагало! И наздрави Стојку Митрићу. Стојко опет наздрави колачару Миладину. За то време гости певају два и два:  Пошто сви гости и сви кућани сркнуше од вина за крсно име, домаћин рече: — Да се приклонимо Господу Богу, и данашњем светитељу! Гости се приклонише крстећи се неколико пута; по том метнуше капе на главе, и поседаше, говорећи: — Нека је на здравље! Да Бог дâ са срећом! Тек што гости поседаше, а пред вратницама стадоше четири коњаника који дођоше одонуд од Суботинца. Јаћим погледа у Стојана, а Стојан с двоје момчади похита те отвори вратнице , поздрави се с путницима, прими од њих коње и предаде момчадма, а путнике поведе пред кућу к соври. Стари се гости смакоше један до другога те новима начинише место у првом челу. То беху Голуб из Бањске Јошанице, Иван Тривунац из Суботинца, и два млада лична момка, непозната. Једноме од њих беше име Јованча, а другоме Милисав. Голуб их приказа као калаузе који траже стоке за чувеног трговца Газда-Марка. Они беху одевени онако како се обично  носе марвени трговци: тек се ипак у њих опажаше нешто што се не виђа свакад у калауза: опажаше се већа слобода у кретању и у беседи, и у понашању нешто јуначко, нешто заповедничко, место обичне гипкости трговачке. Јованча, разговарајући се с људма за совром , казиваше да је био у Тимоку, и да је, прешавши отуд, ударио на Голуба у Јошаници; а Милисав опет био је, вели, у Крушевачкој, па отуда прешао у наију ражањску, и у Суботинцу, код Ивана, састали су се сви. Отуд су дошли амо Гојковићима на славу, надајући се да ту од људи дознаду где има добре стоке, и каква јој је цена. Још се они , тако седећи , не обредише другом чашом, а дође слепац с гуслама, да мало гостима погуди, да помене што је било некад, и да подсети што може бити опет..... Слепац се намести уз један орах, затеже жице, намаза гудало, па развуче, а гости се ућуташе: сви очекиваху шта ће песма казивати. Слепац је гудио дуже — час подижући главу као , јадан, да гледа у нешто , а час спуштајући је , или окрећући је на страну, као да боље чује јеку од својих гусала. У један мах викну: Докле чудни слепац певаше овај почетак од страшне Вишњићеве песме , дотле многе госте пробијаше зној; а Голуб, Иван, Јованча, и Милисав погледаху један у другога, и као да се нешто очима договараху. У дно совре сеђаше познати Милунко Чанколиз, од кога су зебли сви који су га познавали ко је и какав је. Кад слепац преста, Милунко упита првога до себе госта: — Одакле је овај слепац? — А шта знам ја? одговори гост: — Слепац је од свукуд: иде за вођом, проси за Бога, те се храни хлебом!.. — Оваком песмом он нама гура угарак у куће, настави Милунко. . — Ти се бар немаш рашта плашити од угарка! рече с друге стране совре Андрија Мали, хотећи подсетити Милунка да он управо и нема куће. Међу тим, домаћин, опазивши шта учини ова кратка песма, пружи слепцу врч с вином и рече: — На ! окваси грдо : биће јасније! Слепац се напи; врати домаћину врг, па на ново повуче гудало , али баш кад хтеде да викне , Јаћим спази на вратницама Турчина Суљу , настојника мозговскога спахије Френчевића, па приђе к слепцу и шану му: — Турчин! Слепац смота гусле у торбу, и пође у кућу, божем да руча. Кад би поред совре, Јованча му даде у руку небушену цванцику. Слепац, опипавши дар, рече: — Хвала газда! Гљај готивно ! Јованча се промени у лицу , кад чу те две речи! И Јаћим и Стојан истрчаше чак на вратнице пред Суљу, уведоше га у авлију, и пратећи   га ка гостима који сви пођипаше на ноге, Јаћим рече: — Ево, трговци, ага ће вам најбоље казати где има добре стоке! И одмах показа Суљи да су Јованча и Милисав калаузи чувенога Газда-Марка, трговца, и да су дошли да разберу има ли стоке, и по што је ? — Пеки, море рајо, пеки! вели Суља. Благо селу у које свраћају трговци, а тешко селу у које свраћају хајдуци! Наместивши се на прво место, он поче јести, али не пијаше ништа. Како је дошао Суља, престала је песма и весеље; само се говорило о овновима, о козама, о лоју на козарама, и о проходњи на пијацама.... Милунко се, по свом обичају, неколико пута накашља и гласније насмеја, али Суља и не погледа на њега. Марија, дворећи госте, често погледаше у Јованчу, и мишљаше у себи — За име Бога, да красна момка! Дан јесењи прође док удариш длан о длан ! Није Суља седео дуго, а већ сунце зађе за Копаоник, и сумрак се поче хватати. Турчин се диже да иде у свој стан. Смиљана, Маријина мајка, испраћајући га, даде му једне беле чарапе. Примајући дар, Суља рече: — Смиљана! гледај те удај што пре ону млађу ћер, не ће бити с горега! — А што, Ага, да убијам срећу старијој сестри ? — Ништа ти више не могу казати; страх ме је да вас не нађе какво зло , а у вашој сам кући јео хлеба и соли.... Смиљана се забрину; али посао у кући беше у тај мах пречи, с тога немаде кад ником ни да каже што чу од Суље. Милана пак, Стојанова ћи, находећи се махом око женске совре, није добро пи разгледала све госте у мушкој соври. Тек други дан, кад гости већ полажаху, смотри она боље Милисава и Јованчу, па јој се учини да је Милисав веома угодан момак..... Јованча, поред све пажње коју је обраћао на људе, на слепца, и на Суљу, имаше кад да сагледа и Марију. Она му се учини девојка необично лепа. Да му слепац не рече оне проклете две речи: Гљај готивно, он би у Гојковића славио до гостињскога дана !.. На окриље рано спремаху се Голуб, Иван, Јованча, и Милисав да иду. С њина пође и Јаћим „да им покаже пут“, а Стојан оста да дочекује госте који дођу „на појутарје.“ Марија, с кондиром вина, испраћујући оца и госте, вребаше прилику да баци очи на Јованчу. Беше јој до Бога жао што тако мало гостова тако мио гост! И Јованча беше нешто збуњен; у забуни својој заборави арбију, и врати се да је узме. Марија му је додаде. — У здрављу, сејо! рече он мучећи се да арбију задене за силаје. — Срећан пут! одговори девојка. — Да Бог дâ, да се скоро видимо! — Да Бог да! понови Марија, и нехотице уздахну. Гости с Јаћимом одоше. Марија се врати у кућу па, остављајући на полицу кондир с вином, обори и разби највећи свечарски лонац! Од тога се сирота девојка толико збуни и застиде, да у лицу порумене као жеравица. — На његову главу, убавице! рече јој снаха Живка: — Чика данас, на своје крсно име, оде с трговцима,... нека је то сав зијан, да га већа штета не сретне !.... Марија захвално погледа у ову добру снаху, која том беседом баци засторак на буру која срце њено толико потресаше у тај мах! III ЗАКЛЕТВА Народна клетва. У реци села Подгорца, северозападно од планине Буковика а јужно од брда Бабе, има стара црквина која се зове „Свети Петар.“ Та је црква некад служила и певала, а сад је сва обрасла павитом. Турска је сила растерала попове њене; време јој је пробило сводове, и сваки дан рони камен по камен од трошних зидова њених; али народ из околних села памти да је то место свето, да су се ту људи збирали на молитву, на разговор, на договор, а и на весеље. Многи мисле да је и данас то место врло згодно за све важне и свете послове... На окриље Светога Томе, 1832, код „Светога Петра“ освану неколико људи из околних  села. Међу њима се може поменути Стојан Јовановић, из Лешја; Милета Карабаш, из Кривог Вира; Милосав Браљинац, из Браљине; Раја из Ћићевца, и Поп Марко из Мозгова. Јаћим Гојковић из Мозгова с Голубом из Јошанице, с Иваном из Суботинца, и с Јованчом и Милисавом, калаузима, спусти се ка „Светоме Петру“ међу те људе. Ко би у тај мах погледао на тај скуп, опазио би да су то све познаници, и да напред знају рашта ту долазе, јер се здраве и питају онако , као они који су се тек јуче растали. Излазећи малко пред Јаћима и бегову дружину, Поп Марко рече: — Добро ви стигосте! — Па и нисмо ! одговори Јаћим: — ударисмо, божем, прече па се уверисмо да је преко прече а около ближе !.. И ово показује да су се ови људи рочили, да се тај дан састану код „Светог Петра.“ Пошто се сви поздравише, и упиташе за здравље, уђоше у црквину, прекрстише се, целиваше остатке од светаца на зидовима, па поседаше неки на зид, неки на камен, а неки стајаху те гледаху да откуд не лупе какви незвани гости. — Столе, брате! рече Јованча Стојану из Лешја: — овде смо јамачно сви своји? — Од мене се бој, одговори Стојан: — а од ових се не бој ни једнога! — Кад је тако, настави Јованча: — онда чујте поздрав од Кнеза Милоша. Цареви су додали да се ви сједините са Шумадијом, а Турци не ће да вас пусте. Кажу, да ви водите под њима него са нама !!. — Лажу! лажу! рукну у један мах неколико гласова. — Тако њима вели и Кнез Милош; а они одговарају овако: „Кад та раја не воли под нама, што се не буни? Да јој није добро, бунила би се она, као што се бунила досад толико пута!“ За то треба да се народ дигне на оружје, а Кнез Милош ће онда чинити оно што он зна. — Ми смо готови, вели Стојан: — дотужало нам је зло ; али чекамо знак отуда испреко Мораве. — Знак вам је прво зло које учине Турци! Чим они кога спопадну и убију на правди, или осрамоте какво чељаде, или учине друго које безакоње...... — Ваља да говоримо право, вели Браљинац: — народ је досад грдно пострадао, па се боји   нових невоља. Толико су пута говорили људи: „Е, неста Турака! пропаде турска царевина!“ а кад после, од некуд се нађе Турака толико да нама од њих крваве сузе полете на очи! — Тако је, тако! прекиде га неки Прван Киселица, из села Мађара: — Ми се не можемо повратити за сто година од дојакошњег ратовања. И зар сад на ново да зовемо турску сабљу на свој врат? Сви кажу "Цареви су нам додали!“ А што нам то цареви не јаве ; да знамо, и да смо увер’ни, да ту нема никакве варанције ? ... — Цареви се, Прване , не могу начинити калаузи као ово ја и Милисав , вели Јованча: — они не могу заћи од села до села и звати људе. Од њих је доста кад хоће оно што жели народ. Ако ли овај народ жели остати под Турцима, онда нема ништа од нашега састанка, и ја и Милисав да измичемо док смо читави ! — Немојте ви бегати ! Не ће вама бити ништа, вели Прван: — него се ми разговарамо као људи. А као за што Кнез Милош не пређе с војском, и не отера ове Турке, кад су то цареви додали, па ми после њему да плаћамо што је право ? — Оно може и тако, Прване, вели Стојан: — тек се онда не би казало: „Хоће народ да се ослободи!“ него би се рекло : „Хоће Кнез Милош да шири своју државу“, па би они који су јачи њега по кауку! — Чујте, браћо, како ја мислим, рече Милета из Крива Вира: — народ је народ; никад сви не ће бити ни сложни ви стижни, али ово зашто смо се ми састали хоће сви бољи и први људи! За њих ја стојим добар!.... — Море, хоће сви из реда! рећи ће Поп Марко: — Зар не видите како од неког доба и деца слуте на бој ? Нико им не каже него им се још закраћује, а она, после сваке кише, само граде од кала топове и пљескају у прошће, божем пуцају и бију се. А сећате ли се шта оно рече Луди Лазар о Госпођи код Светог Романа? Оно сад зна и мало и велико! Народ је као вода за мотиком: куд пођу први људи, туда иду сви. Што се год препуни, мора се прелити, а турска се сила превршила, она сад већ сама себе једе. Само ми да смо сложни и договорни: кад почнемо, да почнемо сви у један мах!... — И ја се не ћу издвајати из људи, вели на ново Прван: — само кажем да је то врло тежак посао. — Није као што се чини, Прване, рећи ће Голуб: — може бити, да ће се ова буна свршити а да не погине ни један човек!... — Ба! Свадба без меса не бива, мој Голубе; тако се говори док се народ не заљуља; а кад се год на Турке устаје, свакад ваља метнути главу у торбу !... — Бога ми, треба! вели Поп Марко: — тако и ја мислим, а ако прође без штете, наша је срећа ! — Тако да говоримо, додаје Прван: — да се не варамо! — Е па шта да кажемо ми Кнезу Милошу? упита Јованча. — Кажите му, да смо ми сви спремни, одговори Стојан из Лешја: — само се не можемо дуго одржати. За то, чим се ми закрвимо. нека он гледа да се ствар час пре расправи; јер ће се сиротиња брзо уморити.... — Тако, тако ! повикаше многи из окола. — Онда на то да се закунемо , рећи ће Поп Марко, па да се журимо одавде: може нас ко опазити. И одмах извади своје књиге и крст, натаче на врат петрахиљ а крст стави на црквени зид. Људи поустајаше, скидоше капе, и почеше се крстити. Поп очита једну кратку молитву, па   онда рече те сви дигоше у вис три прста, и за њим изговорише ове речи : „Целивамо овај часни крст, и кунемо се да ћемо устати на Турке; кунемо се својом срећом да се не ћемо издати! „Ко издао издало га лето; не имао од срца порода , ни мушкога , ни девојачкога ; рђом капао док му је колена!“ После тога, сви се прекрстише, пољубише крст, ижљубише се међу собом, и зађоше те целиваше остатке од светитеља који се још познају на зидовима од цркве Светог Петра. Мало после тога, ти се људи жураху сваки своме завичају: Јаћим, Иван, и Поп Марко враћаху се у Мозгово; Голуб и Милета се упутише преко планине у Криви Вир; Стојан се врати у Лешје; Браљинац и Раја отпратише Јованчу и Милисава на Мораву, да их кришом на поуздану броду претуре у Темнић. Прван пак , враћајући се преко Мечке, сам шапташе: — Ако могадне бит’ што у брзо , ђене, ђене; ако ли се отегне — зло и наопако! Тек кад хоће сви, хоћу и ја; не ћу да ме људи пљују ! Разиђоше се на разне стране, а сви однеше једну исту мисао: Кад сила пређе меру, кад притиснути народ осети довољну снагу у себе, у кратко рећи, кад дође време да се устаје: тада мора устати и онај који вели да не ће !.... IV БУНА посленици, а запали је често само  једна случајна варница. У Крушевцу је Ибишева кавана једина у коју долазе најодабранији Турци. Необична је слика и прилика једна турска кавана кад су у њој сами Турци. У такој кавани обично је свуд уза зидове намештен дашчани креветац (миндерлук) на ком гости седе, пуше, пију каву, и слушају онога који што говори. У Турака је обичај, који се држи као закон, кад један говори сви други ћуте и слушају га. Нови гост, ушавши у кавану, не говори ником ништа, него разгледа где има празна места, па се онамо упути и намести. Тек кад седне, окреће се он к онима које је у кавани затекао, и јавља им се речима: — Мерхаба! или: Сабан-хаир-олсун ! Говорећи то, он чини руком темена, то јест, врховима својих прста додирује своје прси, своја уста, и своје теме. А то кажу да значи: „У срцу те носим , устима те љубим, а на глави ти место дајем од великог поштовања“ ! Они му на то одговарају: — Алах-рази-олсун!  Те своје речи пропраћају и они таким истим теменима. Нови гост напуни своју лулу а кавеџија му донесе жишку, те и он замагли, За тим му се донесе кава ; и, ако га то части који од оних који седе, кафеџија, приносећи му каву, рекне: — Џаба ! Све то бива тако тихо, да би се мушица чула кад зуји. Ако који узме што да прича, сви други слушају и пазе. Веома би било неуљудно не слушати беседника, ма он говорио најнесланије лажи. Нико му се неће ни осмехнути, а то ли противречити. Еле у Ибишевој кавани, у Крушевцу, беше једно јутро, пред Митров дан 1832, доста Турака. Неки Смаил-Ага причаше а други   слушаху. Смаил-Ага је много ишао по свету, много чуо, много видео, па има шта казивати. У то доба је Султан имао рат с Мисиром. О Мемед-Алији говорило се тада много у свој Јевропи а камо ли у Турској. Приповедач казиваше како је сам био у Мисиру, и како је видео силу и богатство Мемед-Алино. — Турске ми вере, нема така блага у нашега падише! Очима сам ја својима гледао Мемед-Алину магазу као одавде до Мораве ! У тој магази наређани су пуни џакови с једне и с друге стране , а средином је пролазак. У једним је џаковима пиринач, а у другима чисти бисер!.. „Једнога дана, продужава он, зовне мене Мемед-Алија на ручак. Не ћу вам казивати каква су била јела; не бих умео ни побројати их; али на послетку би чудо. Требаше да нам изнесу пилав. Знате да се у нас Турака сваки ручак завршује пилавом. Али нама не износе пилава! Чекасмо дуго: најпосле, Мемед-Алија рече: — Хане пилав , чоџук !  Ашчија  приђе и нешто му на ухо шану Мемед-Алија се на то насмеја и рече: — Кад је такав късмет, нека буде и без  пилава! И устанемо од ручка без пилава ! . Кад — шта је било? Ашчија, пристављајући пиринач, помео, па место пиринча, приставио бисера, а бисер се није могао скувати!   Те тако наш ручак би без пилава!....“ Кад Смаил-Ага сврши ову причу, нико му не рече ништа; нико се и не осмехну ! Толико Турци поштују онога, који њих хоће да забавља !... У то уђе у кавану неки Мустава Бели. Он се скоро вратио из Видина, куда је ишао за со. Тамо је видео Ага-Пашу; прошао је кроз Зајечар, Тимочку Паланку (Гургусовац), и кроз Бању, знаће зар казати што ново. И доиста Мустафа поче причати како су му у Зајечару, у Гургусовцу, и у Бањи говорили Турци, да се раја веома похасила; да неки Коџа-Милошеви људи, божем трговачки калаузи, муте по народу и спремају нову буну; како му је тако нешто нехотице наговестио и Дели-Поп Марко из Мозгова, и, најпосле, како су устали неки пророци по селима те казују за Турке све горе од горега, а раји пророкују добро. И сад им Мустава исприча што му је у Мозгову  казивао Милунко Чанколиз да је говорио Луди Лазар код Св. Романа на сабору о великој Госпођи, „да звони звоно на Лазарици и на Раваници! “ — Аџаип ! аџаип!!  рече стари Ибиш; остали се згледаше: -- Није то на добро, настави старац: — Кад год манити стану пророковати зло, онда се добру није надати! — Хај ! хај! уздахнуше њих два три, и одбише густе димове. Наста мртва тишина за неколико тренутака. — Иншалах, рећи ће Осман-Бег Френчевић: — и то ће изаћи на добро! А где ће манит човек и говорити паметних речи ? Прођите се тих беспослица. То су Власи изумели да поплаше Турке. Бош лакрдија ! Ја ћу сутра у Мозгово да огрћем винограде. Зубе ћу у грло сасути свакоме ко се усуди само да регне !... „ — Ешкосън, соколе! рече Мехмед-Ага Софијанац, који увек жали што се раја боље не стегне, понављајући као какву аксиому ове речи : — Без тврд забитлук царство не се држи!.... — Све би то било ласно , рећи ће стари Ибиш, после дужег ћутања: —да није онога у Крагујевцу; али су његови прсти врло дугачки .... Ваља се вардити мудро, да се доцније не кајемо..... — Ја сам се кајао, мој Ибиш-Ага! кад нисам рају стезао, вели силни Френчевић: — а кад год сам је стегао, спавао сам мирно..... Иза тога наста мртва тишина у кавани..... У задушни четвртак, пред Митров дан, 1832, готово цело село Мозгово бејаше истерано да огрће винограде својим спаијама, богатим Френчевићима, који су имали своје дворове и у Нишу и у Крушевцу, а у то доба се нахођаху у овој последњој вароши. Френчевића су два брата: Селим-Бег и Осман-Бег. Селим-Бегу је сада око тридесет и шест година; он је онизак растом, смеђ , крупних очију, и у опште леп човек. Осману је тридесет и три године; танак је, висок, смеђ и лепши од брата свога. Отац им је умръо, а жива им је мајка, Акила. Ова је Туркиња често корила своје синове што нису вредни отети Српкиња, да се ожене отмицом а не прошевином! Желела је да јој снахе буду од крви од које је и сама, а  највише је била рада да се међу кадама може похвалити јунаштвом својих синова. — Турчин што год има, говорила би она често: — све му је од јунаштва. Чим у Турака нестане јунаштва, онај час нека им се буле порезују, нека боља у горе узајмљује , те нека плаћају порез Лингурима (Циганима — последњем народу). Турско је тада већ било и битисало“ !.. И синови су њени врло желели да учине по вољи својој нени, а и себи да набаве велико уживање. Еле у виноградима Бега Френчевића, међу кулучарима, беху и Јаћим и Стојан Гојковићи, са старијим ћерима својим. Настојник Френчевићев Суља приђе к Јаћиму и Стојану, и заповеди да обојица с овим својим ћерима одмах иду кући, па да пошљу млађе ћери своје Марију и Милану. Сила Бога не моли: морало се слушати, и, кроз пола сахата , Марија и Милана већ огртаху виноград с осталим посленицима... Френчевић Осман-Бег, дошавши на дан пре из Крушевца, био је пао на конак Попу Марку. Чим је Осман-Бег стигао, одмах му је допао Милунко Чанколиз , и почео се нешто сашаптавати с њим, и с настојником   његовим Суљом. Поп Марко, несрећом својом, опази да се ради о неком злу, па, не знајући какво може бити то зло, рекне: — Мудро седите, ви људи! Народ је једак и онако; њему сад мало треба: ако какво зло учините, не ће вам бити наштину!... Осман, киван Попу још од оне приче из Ибишеве каване, викне на своје момке. Момци шчепају Попа, оборе га, обрну му табане у вис, и јаднику ударе равно сто штапâ!,.. Чанколиз, гледајући како Попа Марка туку, вели сам себи, али да Френчевић чује: — Шта је заслужио ? мало му је! Хоће он да прети Турчину-Господару ! Луд човек!... Тек што су копачи у винограду истерали по два реда, и стали да чисте земљу с мотика, кад њих у један мах окружише оружани Турци. И Осман, с голом сабљом у руци, објави да ће исећи на режњеве ко би поумио да се одупре турској сили. За тим намигну на момке, а они ухватише Марију и Милану, попеше их на коње, везаше им ноге испод коња, огртоше их ћурковима, окружише их собом, и сав се тај скуп крете ка Морави пут Крушевца. Марија и Милава плакаху, викаху, мољаху — све узалуд. По некад би само Френчевић рекао: — Шутите! не ће вама бити ружно!.. . У Делиграду, видећи да оне непрестанце плачу, Осман-Бег упита: — Што толико тужите, кад сте Милунку казале да хоћете да се потурчите? Девојке још јаче врисну плакати, и стану се клети да Милунка ни виделе нису! — То је опет она рђа на две стране слагала, рече Осман: — девојкама није смео поменути да се потурче, а мени није смео казати истину, него је тврдио да им је дао дар....... После малог ћутања , Осман настави: — — Што би, би; Турчин , кад сабљом замахне, или пресеца на што је замахнуо, или сабљу крши на двоје; јалову је не враћа у корице !... То вече су већ били у Крушевцу. Копачи пак који су загртали бегове винограде, разишавши се с рада , разнеше на све стране глас о тој отмици у по дана свету на видику. Колико је њих гледало силу, толико се гласника разишло да причају, да казују, да буне против силе. А ништа не лети тако брзо као зао глас.... Не потраја дуго, а буна букну у свој наији ражањској, параћинској, и крушевачкој. Турци   се морадоше повући у места утврђена. На скоро мораше и Крушевац оставити. Са свих страна, из свих села, грцале су гомиле наоружаних сељака,  јетких, љутих, готових да терају освету до последњих граница. Народ се љуљао као заталасано море: тешко слабу брегу о који удари! Испред тако гњевна народа, Турци су измицали што су могли брже... Из свих устаничких уста могао се чути само овај глас: — Заробљене српкиње да се врате својим родитељима; Отмичари да се каштигују, и Сви ми да се придружимо к Србији! Устаници су се одмах јавили Кнезу Милошу, и ставили се под његове заповести. Кнез брже боље пошље Милету Радојковића и Арсу Андријевића међу њих да ствар узму у своје руке, и да је поведу како треба; пашама нишком и лесковачком пише он да ни пошто не дижу војске на устанике, јер би то много више раширило буну; Порти пак и Русији јави — да је турско насиље нагнало народ на устанак који се може угушити само тако ако се народу да што он по праву тражи (Извршење Букурешког уговора). Милета и Арса тек што стигну међу устанике, а к њина допадну мајке двеју заробљених девојака, и запиште ојађеним материнским гласом : — Зар више нема Коџа-Милоша ? Зар су помрле у Шумадији све мушке главе ? Где сте, браћа ако сте ? Што данас снађе нас, снаћи ће сутра вас!. ... Устаници чекаху као озебао сунце, да чују шта ће рећи Милошеви људи: — Поздравље вам је, браћо, рекне Милета: — од Кнеза Милоша и од све Шумадије! Молите се Богу; туците Турке, и оружја не полажите докле год не добијете све што тражите! С оне стране Мораве Милош стоји с готовом војском; чим затреба, ето и њега!... Може бити да ћемо вам некад и ми, пред Турцима, говорити да се смирите, и да положите оружје ! Не слушајте ни нас ни по што докле год вам се не да све што тражите, а дати вам се мора! То вам је поздравље од Кнеза Милоша! — Бог га живео! заори се из хиљаду грда, и народ се крете на Крушевац !... Буна се ширила све више и више, па је и дипломатија радила све брже и брже. V КНЕЗ МИЛОШ који су се родили да се  види колика је још творачка  моћ у овога народа. На левом брегу речице Лепенице, поврх праве вароши Крагујевца, двор је Кнеза Милоша, у коме је он понајвише боравио од 1818 до 1839 године. То је обична кућа турскога кроја. Гледалац се данас не ће зачудити ни њеној величини, ни лепоти; али се путник не може не уставити кад му се каже да је некад из те куће излетала реч која је могла бацити у грозницу све балканско полуострво!... Тај двор,или конак, као што се обично зове, на два је боја: на горњем боју ово су главније сувоте: богомоља, где се Кнез моли Богу; његова спаваћа соба ; оџаклија; канцеларија и пространи на варош отворени трем. С тога отворенога трема Кнез Милош је највише заповедао, судио , учио, а некад и псовао; ту је највише примао подворења, и дочекивао странце и дипломате. На доњем боју кнежева је „трпезарија“, „каве-оџак“ (где се кува кава); и друге собе за придворне и за млађе кнежеве. Из трема доњега у трем горњи воде дрвене стубе које су много пута оглашавале кнежево расположење кад се низ њих зачује учестани бат: дум, дум, дум! И у доњем се трему обдене по који чиновник, сав зајапурен или мртвачки блед, а не зна кад је с горњега трема пошао , кад ли је у доњи сишао ! ... И оно што је око кнежева конака, није без интереса. На запад су кујне где се готови јело, а даље су штале за кнежеве коње; на северу је и „Шарени конак“ у ком борави Кнегиња, а на исток је чиста равница где празником игра коло. Ту, недалеко од лепеничке обале, стоји она злогласна Крушка о којој по неко јутро, кад огране сунце, вија по који обешени кривац. Да погледамо мало дуже на Кнеза Милоша у овом његовом конаку ! Он је тек ту прави „Коџа-Милош!“ Милош је човек средњега раста, јака састава, округла лица, јасна гласа, брза, кратка говора. Уз реч  често додаје : „чиниш 'волико,“ или: „чинећи се 'волико.“ Милош  мисли брзо, много брже него што може да говори. С тога некад, јурећи своје мисли, тако заплете језиком, да му је тешко разумети шта хоће да каже. У најтежим часима, он се, у тренут ока, приклања на добро или на зло, једнаком брзином. Никад у њега није било двоумице, нити дуга ломљења. Истина  се много пута доцније кајао и горко плакао за ту своју брзину, али му је она највише помогла да стече власт над Србијом, да буде оно што је био, да буде Коџа-Милош ! Милош је човек лепа лица, само на левом образу има брадавицу као омањи орах, и нос му је у дну малко пошири. Он устаје рано, управо у зору. Како устане, умије се и обуче, па се онда моли Богу. У својој соби „богомољи,“ ужеже он свећу, момак му принесе кадионицу са жаром, а он спусти на жар тамњана , па окади икону и свећу, окади себе, сву собу, и све који су ту. Кадионицу, по том, пружи момку који се лагано на прстима удаљи, а он почиње молитву своју овако : „Ва име оца и сина, и светога духа. Амин (три пута). „Боже, и данашњи красни данче, јутрошње јутарце, и јарко сунашце, помилуј мене грешнога! „Свеци Божји, који сте у Господа Бога свети , вама се молим и поклоним , молите Бога за мене грешнога ! Свети Петре, Павле Апостоле, Марко и Матије, Луко и Јоване — четири ступа јеванђелиста који држите небо и земљу, свима се молим и поклоним, молите Господа Бога за мене грешнога! Свети оче Николаје, путниче, чудотворче, моје крсно име, помози ми : на путу, на суду, на тамној ноћи, на чарној гори, на мутној води ; на уранку, на подранку, на беломе данку, и на сваком страшном месту. Света Тројице, јединосушна и нераздељна, буди ми трезвитељница и покровитељница на сваком месту. Свети шестокрили Аранђеле Михаило, сакрили ме твојим крилом, одбрани ме сваке муке и ђавоље области. Свети Јоване Крститељу, Свети Ђорђе Великомучениче, Свети Димитрије, Свети преподобни оче Андрија, Свети Првомучениче Стеване, Свети Василије, Свети Теодоре, и вама се молим и поклоним, молите милостивнога Бога за мене грешнога! Свети Илија,  Свети Пантелија, сви у Бога свеци, Божји угодници, који сте код Господа Бога: Свети анђели, аранђели, пророци, мученици, апостоли , вама се молим и поклоним , молите Господа Бога, милостивога творца небескога, за мене грешнога. Свемогући, истинити, многомилостиви Саваоте, саздатељу, творче небески, који си и мене створио, управи ме правим путем, научи ме творити вољу твоју: к теби прибегох ; не дај смрти без покајања; опомени се у царству небеском и мене грешнога! Сакрани ме, Господе Боже, убоштине, сиромаштине, беде, мусаведе  видовне и невидовне; тешкога дуга, невернога друга; тешкога бољезана и ђавољега умождана (тако); турске силе и братске пизме; сакрани ме, Боже, сваке муке ђавоље области. Господе, Господе, многомилостиван јеси, подаруј ме добрим здрављем, добром срећом, срећом и напретком, дугим веком; подаруј ми срећне данке, лаке ноћи, од Бога помоћи; подаруј ми свако добро за много; окрепи ме, освети ме, омудри ме, и ослободи ме; не одрини, не заборави, не прогњеви се, не уцвијели раба својега.“ За тим: Свети Боже (три пута); Господе помилуј (дванаст пута), Оченаш (сав). После тога: „Часни Крсте, часни посте, благи Ристе, Исусе Христе, сине Божји, помилуј мене грешнога. Милостиван јеси Господе: укроти и ублажи царево срце , милостиво на мене грешнога! Молитава (тако) и светих отаца. Простите оци свети и благословите! Бог да прости учитеља (и) родитеља ! „'Валим те и благодарим, Боже ! (три пут) који си ме извео из тамне поћи мудра, бодра, ведра, чиста и разумна! Боже ми се дај радовати и веселити ; Боже ми услиши молитву и прости сагрешенија; прими молитву моју!“ (Ово последње само у јутру). После молитве, Кнез доручкује. За тим прима секретаре с писмима , велике чиновнике, и све који долазе да приме заповести. Кад њих поотпушта, или и док су они ту, Кнез често изађе на трем, и почиње свој суд. Доле у доњем трему, и пред конаком, пуно је света: неки су звани, неки догнани, а неке је довела невоља или потреба. Тако једнога јутра , изишавши на трем, Кнез види доле на бињекташу   Кнеза Демира   из наије ужичке. То беше људина крупна, носата, усната, а огрнута црвеним јапунџетом, па стоји на камену, као каква статуја: — Шта је то, болан, Демире? упита Милош. — Не знам ни ја, Господару! Дотјераше ме, и рекоше да станем овдје преда те... — Море, ја чујем да ти узимаш од људи мито, и да судиш криво ? — Господару ! одговори јаснијим гласом Ужичанин : ако сам од кога шта било поискао, ишчупај ми језик из вилица; ако ли ми је ко што драге воље пружио па ја не узео, ево обје руке па одсијеци ; а ако што нијесам погодио право да пресудим — човјек сам, гријешити ми је дано. А најзад, кривљи је онај који даде безумноме власт у шаке него ја... — Море, овај човек није луд, рече Кнез својој околини : — водите га у мутвак  да што поруча, па нека иде кући ! То беше пресуда ! Друго јутро, изашав на трем, Милош зачује да на доњем боју плаче мало дете. Кад упита шта је, кажу му да је неки сељак донео своје мушко детенце, и моли да му га Кнез крсти. — Кумство није шала! рече Кнез: — брже зовите Мању, нека дијете крсти! Кад врате кумче из цркве, Кнез поучи новог кума како ће се владати , да му не загорчи кумство, а кумче дарује, рекавши својима : — Ови ће мени додијати што ме овако без невоље куме !... У време Ђакове буне, изишавши једно јутро на трем, Милош прво види Милутина Гарашанина, и упита : — За Бога, побратиме, шта је томе народу те се буни ? — Невоља му је, Господару, одговори Милутин: — синоћ сам био на вечери код једнога пријатеља и твога и мога, па кад хтедох да напијем чашу у твоје здравље, он ми рече: — А што му, брате, пијеш у здравље? Која нам је вајда од његова здравља, кад он не види шта се ради ? Момци његових старешина гађају из пиштоља проју кад им се где у селу изнесе за ручак; или се њоме котрљају као оно котрљем весели људи у белу недељу; изнесе ли им се погача, па им ни она није по   вољи, они се потегну погачом за пројом, и вичу: — Бежи, пројо, узјаха те погача! Ето то је додијало народу, па се буни! У то допаде Амиџа сав каљав, на некаквом сељачком кљусету, а био је још с некима отишао да некако утиша бунтовнике. — Шта је то, Амиџа, весео био, камо твој коњ ? упита Кнез. — Чудан си ти, Господару, одговори Паштрмац: — одовуд људи иду да и твоје коње узму, а ти питаш где је мој ? — Како би било да се ја уклоним? упита Милош своју околину, после малог ћутања. — Ни с места се не мичи, Господару! рече Вучић: — Овој земљи ваљаш ти, да је браниш од хале и вране с поља, а унутра поткрати рукаве старешинама, па ће се народ одмах стишати! — А хоћеш ли ићи ти, да ту буну утишаш? упита га Кнез. — Хоћу ! али да ми даш власт да малко учовечам и старешине и њихове момке! — Иди ! па што год учиниш — учињено је! Вучић оде ; и на Опленцу разби Ђака и утиша буну. Једном Кнез прими на трему посланика од великога једнога владаоца. Посланик, после обичних поздрава и разговора, почне нешто опоро у име цара свога приговарати Кнезу, Милош порумени у лицу, погледа мало на страну, и рекне : — Ако твој цар жели да има у Крагујевцу кога који ће чинити све по његовој вољи, нека пошље једнога свога ђенерала (а има их доста, Богу хвала!) па нека му заповеди да данас вас дан гледа уз Лепеницу, сутра — низ Лепеницу, а преко сутра — вас дан на Сушицу ! Али мене нека остави да се договарам с овим измученим народом; па што нађемо ми да је добро нама, нека је добро и њему!“.... Не зна се, јесу ли тумачи ово верно превели посланику, али се зна да је посланик, после тога, био много блажи. За столом, Кнез обично ставља себи с десне стране млађега сина кога је звао Мања, а с леве — Милана. До Мијаила је најчешће седео Архимандрит Мелентије, па Аврам Петронијевић, или Милутин Гарашанин (кад је у Крагујевцу), па кнез Васа, и други, а до Милана — Давидовић, Амиџа, и даље редом.  Доле у заставу према домаћину, седао је обично Вучић. Кнегиња Љубица, у то доба, још није седала с Кнезом за сто. Она је, с другим госпођама и девојкама, служила око стола. „Мушка рука, вели један очевидац, за време ручка није смела ништа послушати око стола.“ Чим Кнез седне, једна би девојка, или млâда, донела и ставила пред њега врућу проју или врућу погачу, и на њој струк босиљка, а друга би донела две куване кокошке. Од тих кокошака, Кнез би одсекао батак, крило, или други који режањ , и пружио би ономе кога најволи, назвавши га каквим особитим именом. И од своје проје, или погаче, одломио би он парче и послао оном кога жели да одликује. Кнез је миловао надевати особита имена људима с којима има посла; после их је обично звао тим именима. Тако су постала имена: Амиџа (Сима Паштрмац), Баћа (Паун Јанковић), Русијан (Јакшић), Игуман (Живановић), Вучић и Газда (Тома Перишић), Мања (Кнез Мијаило док је био мали), итд. За време ручка , или који прича што из свога живота , или неки од писмених људи казује шта је читао у новинама, или се претресају  каква државна питања, или се, понекад, збија шала. — Море Газда! рекне једном Кнез Вучићу: — баш срамота! Ти си у мојој служби толико време, па још идеш у сукненим чакширама, а јучашње моје чибугџије обукоше се у чоху и у свилу. Зашто се и ти не оденеш боље ? — Господару ! одговори Вучић: — Ја сам у твојој служби, и ти велиш да ја добро служим; а моје су чакшире  у мојој служби, и оне мене лепо служе ! — Чиниш 'волико , и чакшире ћеш променити, а памет не ћеш! рекне Кнез, малко незадовољан Вучићевом упорношћу. Тек кад Кнез устане, поставља се сто на ново, те руча Кнегиња са женама. По ручку, Кнез легне да малко трене. За то време момци, везавши мараме на дугачке мотке, машу око конака те разгоне врапце који својим цвркутањем не дају човеку заспати. Чим устане од спавања, Милош се умије, и моли се Богу као и јутром. Иза тога изађе на трем и седне. Докле му чибугџија приноси распаљен чибук, дотле кавеџија, на сребрну послужавнику , донесе филџане, зарфове, и ибрик с кавом. Све је то покривено богато извезеним и златним ресама поднизаним покровцем.  Чибугџија, предавши Кнезу чибук, дигне онај покровац, пребаци га кавеџији преко рамена , налије у филџан каве, утне филџан у зарф, и наслужи Господару. Кад попије каву , Кнез продужава рад који је радио пре ручка. Ни множина ни разноврсност послова, ни озбиљност оних прилика, не сметаху Кнезу да се некад и слатко пошали. Чисто као да му је та шала требала за неки одмор од тешких брига и многих послова. Један његов чиновник, врло уредан и поштен човек, већ додија дружини страсном својом симпатијом спроћу једне стране државе. Што год из те земље долази — све је цвеће и ковиље, све је дивота и красота, а што бива на другом месту — зло је и наопако ! Једнога дана долети татарин из Београда, и донесе велики један пакет. Отвори се, а то велики орден ономе чиновнику од владаоца оне земље коју он толико хвали. Примајући орден , чиновник, весео, рекне својим друговима: — Видите ли, како та држава зна за своје пријатеље! Брже боље обуче се, обеси о врат нови орден, и оде Кнезу да се представи као нови  командер. Кнез га прими лепо ; честита му орден пријатељски, и, после дугог дивљења и разгледања тога царскога дара, упита : — Шта ли је то шарено по тој траци, као да нешто пише? Командер загледа боље, и .... кнежева му се соба окрете око главе ! На траци пише: „Орден од Баба-Јане из Бушинаца , за поједене цицваре“... Гњевни командер тргне овај знак несташне шале, и баци га кроз прозор, па стругне кући, и неколико дана после тога није изилазио међу људе! Целу ту игру склопили су људи из најближе кнежеве околине са знањем и одобрењем кнежевим. Милош је хтео да се тако свечано насмеје човеку који „живи о шумадинској проји а хвали бечку земичку“ !... Вук Караџић у то доба беше још млад и незнатан, а у околини Кнеза Милоша среташе се он с једне стране с људма окићеним ратном и управничком славом, а с друге — с научницима из великих школа. Ни међу првима ни међу другима, њега не чекаше раскрчено   место; али га он, при свем том, заузимаше по праву свога ђенија, по сили оне обнове народнога духа коју је, радом својим, већ био започео даровити Јадранин. Милошеви доглавници, све чеда ратне среће и управничких заслуга, некад са жаљењем гледаху дрскога самоука који, не упивши никаквих школа, поправља „високоучене;“ а кнежеви писари, „доктори обојих права“, грохотом се смејаху „козару који се усуђује њима казивати законе граматике.“ И доиста беше то чудан појав! Самоук у науци упућиваше српску књигу са свим другим путем а не оним којим је ишла ученост до њега; и, силан свешћу о народном духу, он вероваше у победу свога правца онако тврдо као што вероваше у живот народа свога! Књижевни противници Вукови, људи из друге земље и ученици друге школе, већином спори на новину и напредак , а задовољни оним што се затекло, махом осуђиваху правац Вуку. Па, не могући га ни уставити, ни скренути с тога пута , искаљиваху се подсмевањем и ругањем. Кнез Милош пак као да предвиђаше значај и ширину Вуковога преображаја. За то му и указиваше многе услуге и олакшице ; али,  као практичан државник, не могаше он не штедети и осећања оних који му требаху сваки дан за толике државне послове. С тога по некад пушташе да се незадовољство Вукових противника искаже и у каквој опорој шали којој се и сам слатко насмејао. Тако једном, поред многога другога смеја и шале, кад се Вук крене из Крагујевца преко Београда пут Веча, нађе он у оном пасошу који му је дат за путовање још један овакав докуменат: Я Амиџа, првый и последньій, кои имамь власть давати свакояке пасоше и мушкомь и женскомь, и старомь и младомь, и здраву и клясту, обявлюємь настоящимь пасошемь, да показатель сего , Г. Вукь Стефановичь , изь Трррршића , у Ядру, одь скора прозвавшій  се Дробнякь изь Петнице, полази одавлень преко биоградске скеле у Земунь, а оталень докле му тояга трає : Личный опись: Име и презиме: Вукь Стефановичь, Караџичь, у младости козарь, а сада списатель српске граматике. Уста као...... Бркови као...... Нос  као...... Особены знацы  Нема; али кадь бы се човекь острагь добро загледао у нъга, рекао бы да є у єдну ногу малко приромь! (Печат: талир орлаш) Амиџа“ с. р. Све је ово смишљено и извршено са знањем и одобрењем  Кнеза Милоша! Једном поред конака пролажаху Ужичани кириџије, гонећи катран на крагујевачку пијацу. Кад коњи беху баш пред вратима од коначке авлије, удари добош да се мења стража. Кљусад се поплашише, разбегоше, и с једнога самара спаде мех с катраном, и просу се по калдрми. — Умукни с тијем, не било ти га ! дрекну један Ужичанин, протрчавши да устави коње;  докле други жаљаху што се учини толика штета... Кнез Милош, седећи на трему, виде што би, па заповеди да му дође који од кириџија. Момци зовну најближега, и овај приђе. — Одакле сте ви ? упита Кнез. — Из Доброселице, одговори кириџија. — Је ли жив Аксо Јечменица из Доброселице ? — Жив је, и ево га овдје; баш се ово његов мијех просу ! — Нек дође амо он ! Ето Аксе. — Познајеш ли ти мене, Газда-Аксо ! упита Кнез. — Познајем , како да не познајем, сунце наше? одговори Ужичанин. — Лијепо, лијепо — сунце; него знаш ли ти кад ја оно служих у тебе? — Не! моје ми грјешне душе! Никад ти нијеси служио, него заповиједао. Тебе је Бог створио само да заповиједаш !.. — Чиниш 'волико, није то тамо амо, Газда-Аксо ! него кажи право : нијесам ли се ја био најмио у тебе на по године да те служим за три гроша и по, и за једне чарапе ? Кад се закрајини, ја одох к брату Милану, а у тебе  ми оста 30 пара од хајдука, и чарапе: то ми нијеси издао. — Вјеруј, вјеруј; давно је било; поборавио сам, вели Аксо, и приклања се. — Е, иди те састави тридесет ситних пара и чарапе, па донеси да платиш дуг! — Да идем, Господару! Оде. Мало час, врати се. — Јеси ли нашао? упита Кнез. — Нашао сам, Господару! — Број! Акса изброји равно тридесет пара, и спусти Кнезу у шаку. Милош их преброји сам, сави у хартијицу, задене за појас, рекавши: — Много сам ја мучице виђео за ових тридесет пара ! Акса му пружи чарапе. — Подај томе! рече Кнез, показавши главом на момка. Акса даде и чарапе. — Сад смо се намирили, вели Кнез. — С Богом, Господару! — Сретан пут! Акса пође. — Ене! а стан’де, проговори Милош: — ти твој дуг плати. Да платим сада и ја мој! И  пружи Акси 100 јермилука (по 4 дин.), које је спремио докле је Акса састављао 30 пара!... Враћајући се радостан међу дружину, Акса још из далека повиче: — А да вељу ја вама, да нас пред царском кућом не море снаћи никаква штета?!... Кнезу Милошу дође једном један сељак из Јасенице, по имену Андрија. Кнез је тога човека врло уважавао , па га поведе да му покаже све своје и народно благо. Отворивши пред њим касу, он рекне: — Андрија, брате! узми одатле колико год хоћеш; нека ти је просто од мене и од народа! Андрија се маши у недра ; извади своју кесу, одреши је, нађе у њој дукат, и, бацивши у гомилу, проговори : — Кад би се одавде узимало, ово би се брзо разнело, и опет сви не би били сити; него овде ваља дати; ово за много треба!... Кнез га загрли, рекавши: — Нисам то мислио, али благо руци која даје; хиљадили се такви синови у овој земљи! Кнезу Милошу дођу једнога дана неки људи из Новопазарске наије, па чим изиђу пред њега, падну на колена и запиште: — Помагај, да си по Богу отац ! Наше се куће пале, наше се имање граби , наш се образ срамоти, наша се вера ружи: народ се већ расељава са свога огњишта! Помози, да нас не прокуну кости оцева и дедова !... Неколико тренутака Милош стајаше непомичан слушајући тај вапај, па му грунуше сузе као киша; саже се сам и, дижући молиоце, поче говорити: — Хоћу, хоћу! само ако ме Бог поживи! У мене су, видите, једна уста као и у сваког другог човека; не могу ни ја јести за тројицу. Све ово благо што ми даде Бог и народ, даде ми га да њим помогнем вама, браћи својој !... Они који су ово гледали, и који су знали да се Милош, кад хоће, уме вешто и притворити , уверавају да нема човека који би се усудио посумњати о истинитости ових речи! У љубави, у пријатељству, у мржњи, у тековини, у освети, у власти, Милош је могао бити и прав и дволичан , и сталан и променљив, и веран и забораван ; али у једној јединој тежњи — у рушењу турства и дизању   српства — био је свакад један исти , свакад непроменит, непомерно сталан, вечито веран, никад забораван, никад уморан ! То му је слава нада сваку славу ! ... Отпустивши те људе, Милош седе на своје обично место на трему. Ту је пушио и ћутао погледајући често низ Лепеницу. Опажало се да се нечем нада. У један мах зачу се неки тутањ од „Камените ћуприје“ и дрека татара: — Вардâ,вардâ; саул,саул  и пред конак допаде татарин са суруџијама. Татари су се обично устављали пред „Татарским конаком“, али је ово било нешто особито важно, и Татар-ага је желео час пре стићи самоме Кнезу. Примивши писмо , нестрпљиви Кнез сам разломи печат и викне: — Давидовићу ! Секретар Давидовић , човек омален, сув, слаба здравља, у црну капуту, преко кога је обукао постављено ћурче, дође и поче читати из писма српскога агента у Цариграду ово: 1. „Усваја се предлог Кнеза Милоша: да се одржи стање које је уређено, докле се не расправи питање о отетим девојкама. 2. „Пошто је нишки паша јавио Порти да Марија и Милана од своје воље хоће да остану Туркиње и Френчевићке, то се оне не могу сад просто вратити својим родитељима; него Порта шаље у Београд свога комесара, а наредила је да се обе те српкиње с мајком Френчевића спроведу из Ниша у Београд, где ће пред царским комесаром и Хусејин-Пашом и пред људма Кнез-Милошевим казати: јесу ли потурчене силом ,или својом драгом вољом ? „Од њихове изјаве , додаје агенат, зависиће даљи развитак догађаја“... — Ене сад ! цикну Милош: — па то опет све може да оде без трага!... Брже, Јованчу! Кабадаија Јованча дође. Ми њега познајемо још из Мозгова, само сад на њему није одело трговачког калауза, него златали-рухо кабадајиско. Кнез му укратко каза какви ће путници поћи из Ниша за Београд. Њих он да прими и пропрати до Београда. За њих главом да одговара. Осим тога, да узме и родитеље Маријине и Миланине, те и њих да поведе у Београд. Сад Кнез погледа оштрије у оне који беху око њега. Они се досетише , и удаљише се. Јованча приђе ближе: Кнез му, божем тајно,  наручи шта ће казати Милети. Али како Милош већ давно не мора да крије што говори: тако се и ово сада могло све чути; само нико није ни хтео ни смео да прича што је чуо. Јованча пољуби Кнеза у руку, поклони се, и оде одмах. VI ПРЕОТМИЦА Његуш На најлепшем месту у Крушевцу имају Френчевићи, Селим-Бег, и Осман-Бег, красан двор. На запад од тога двора, само преко доље магдалскога потока, дрема опала кућа Цара Лазара, и до ње муком мучи црква Лазарица. На северној страни од Френчевића двора има једно место ружног спомена и за Србе и за Турке. То је „Гроб Вука Бранковића.“ Из свога двора, Френчевићи могу погледати далеко на све стране, и свуда им очи имају шта сагледати.  У тај лепи двор доведе Осман-Бег две робиње, две лепе Српкиње, Марију и Милану. У двору их дочека стара Френчевићка, Акила, и лепим српским језиком подвикну : — Благо мени, ево мојих снаха! И приђе те сама скиде с коња Марију и Милану. Сутра дан их је окупала у хамаму, па онда их је обукла у свилу и кадиву; залагала их је, што ’но кажу, медом и шећером; тешила их , говела им што је боље могла и умела ; обрицала им је да ће синови њени усрећити не само њих две, него и сву њину родбину, да ће је превести у Крушевац, саградити јој куће, дати новаца и земаља, да буду сви богати људи. Међу тим оштро је мотрила да им нико не каже ништа што бива ван харема. После неколико дана, Акила једно јутро окупа Марију и Милану и обуче их у нове хаљине. За тим, у другу собу, напоредо с њиховом , дође Хоџа и , кроз затворена врата, стане турски њих две нешто питати. Акила их је учила реч по реч шта да одговоре на та питања. Казала им је, после, да је то нека молитва. Кад се та молитва сврши, Хоџа узме две хартијице, напише на њима некакве записе, и пружи им кроз затворена врата. Те хартијице носиле су оне после као хамајлије. То је било турчење ! Тада Марији надену име Јурмуса, а Милани — Фатима.!.. . Марију узме за се млађи брат Осман-Бег,  а Милану старији — Селим-Бег. Дуго су плакале и јадиковале Марија и Милана. Никакве речи, никакве утехе, никакве понуде, никакви дари не могоше разблажити туге, докле се зар сама жалост не умори. После толикога плача и туговања, њима  почне долазити у памет да ово ново стање може бити и добро за њих ; јер, доиста, живе лепше него што су могле икад помислити. Али ако би им се у том тренутку омакле очи да погледе на Лазареву цркву и на кулу, или ако би се сетиле гроба Бранковића Вука, онда би се пред њима показала голема разлика између онога у чем су се родиле и одрасле, и онога у чем су се овако на пречац нашле... Једном бегови остали сву драгу ноћ у мехћеми : нешто се крупно тамо већало. Марија и Милана, да би им било слободније, заноће обе у једној соби. Утуле свећу, али ока на око не могаху склопити. Месечина бејаше као дан. Кроз прозоре се лепо видела суморна слика од цареве куле и од његове    некад лепе цркве. На овако тихој ноћи, чуло се кад шушне најмањи листак. — Па нама, кеко , није овде са свим зло, рекне Милана Марији. — Не знам како да кажем, одговори Марија, дубоко уздахнувши: — Свега има , а опет ми је око срца хладно. Чини ми се да ово благо, ово богаство, није никаква срећа за мене и за тебе. ... — Може бити да ћемо се навикнути доцније... — Милана , сестро! друга је ово вера други живот ; и најбољи да је, он за нас није, нити смо ми за њега! Они нас, ето, ките, одевају, хране као какве убојнице! А каква нам је то сласт ? Ми се Срби истина мучимо, али се и веселимо ; радимо, али и певамо ; нас туче свакојако време, али се и нагледамо Божије лепоте кад год хоћемо, а овде ? — Све је тако, кеко ! али за Бога, погледај ово дивно рухо на нама! Ми ово не бисмо понеле у Мозгову ни да је пола села наша очевина: никоја наша друга ово не носи...... — Одело је лепо, красно, необично; али докле ће трајати ? Зар се све ово не може изокренути? Сећаш ли се како нам је Бака причала „да су Срби своје царство изгубили са своје  неправде.“ Онда су, вељаше она, Турци били правији од Срба, и српско је царство отишло њима ! Сад су Турци огрезли у неправди. Сад је ред да они царство изгубе. И једном су га већ губили. Колико има људи који су се причешћивали ено у оној цркви. То може доћи опет. Сећаш ли се шта оно говори Луди Лазар о Госпођи код Светог Романа ? — Одавно се, кеко, тако говори, па се никако не преврће... У тај мах дрекну паун на своме седалу. Милана се трже и погледа на прозор, па на један пут врисну и обисну Марији око врата... — Шта је? Шта је ? упита Марија. — Учини ми се, вели Милана: — да некакав пламени змај изби из куле Цара Лазара, па одонуд полете овамо, а од њега све прскају варнице, као да хоће Крушевац да запали !.. Луп ! луп ! луп ! на вратима. Слуге отворише; Бегови уђоше. Зора већ заплавила. Они се не свлаче да легну, него заповедају да се устаје, и да се журно спрема на пут. Акила каже Марији и Милани да хоће да иду у Ниш, да тамо граде велику свадбу, јер у Крушевцу, вељаше она, нема великога хоџе. У покривеним колима, с јаком оружаном пратњом, крену се Марија и Милана још то јутро, и на ноћиште стигну у село Лужане, опет спахилук Френчевића, а други дан пред ноћ већ беху у Нишу. Велике свадбе није било, а Марија и Милана живљаху у богатим дворовима Френчевића као две највеће беспосличарке. Сва им је трудба била да кажу шта желе, и да се наједу небројних јестива која им се доносе. За све друго старао се неко други. Коме би овакав живот био мио, тај свога века не би ни поумио да изиђе испод крова Френчевића двора. Акила се будно старала да никакав гласак из Србије не продре до снаха њених. Е, али је злу гласу тешко заптити пут. Једнога петка, после по дне, дођу многе буле старој Френчевићки на посело , да се разговоре, и да виде лепе снахе њене. Седећи на шилтетима, пушећи дуге чибуке, и срчући грку каву, и слатки шербет, каде причаху што која зна и уме, да развесели своје другарице. У том ће стара Нефиза почети оваку причу: — Нека велики Алах окрене на добро! а прилике су настале зле за Муслимане , рече она. — Како то ? упита је млада када Есма. — Ево како, кузун , наставља Нефиза: — Кад оно беше битка на Каменици, и кад већ хтедоше да одвију  Власи, онда наши кретоше Дели-топ, да туку Влахе. Упрегну под њега дванаест јармова волова, па потерају. Оишта прскају, заворњи се ломе, а топ се једва креће. Један се хоџа досети и повика : — Курбан! курбан! Не ће топ без курбана ! Одмах донеше овна и заклаше: топ се малко помери. До Каменице су му заклали дванаест овнова ! Кад га наместе и припале, оно му сва силина изиђе на ваљу, и потуче Турке. Наши виде, да Дели-топ не ће да туче Влахе, па га врате у град. Отуда су га довукли шест јармова без курбана! Ономадне ноћу, у глуво доба, Дели-топ је у три маха рикао: Ау! ау! ау! И наши се сад боје да Власи, пошто су устали на Крушевац и на Алексинац, не ударе и на Ниш!.. — Та несрећа може и бити, рече Зелида, жена тефтердарева: — Цар сада има велику муку с Мисирлијама, па овамо не може ни послати војске .. . Узалуд је стара Френчевићка намигивала   оком, узалуд је и ногом назгазила Тевтердаревицу, да прекине тај разговор, Марија и Милана већ чуше да су Срби устали на оружје,и да скоро може бити „што горе то доле“, како вељаху Нишлије. Кад би једнога дана после по дне, а Акила призове снахе своје, и овако им рекне : — Ваше ће мајке доћи у Ниш, и ви ћете ићи пред пашу да кажете: хоћете ли да останете туркиње, или волите да се вратите у Србе ? За то упамтите што вам сада кажем: паша је брат мој, а моји су синови, ви знате, и сами силни. Ако кажете да сте силом потурчене, и ако пожелите да се вратите у Србе, моји ће вас синови дочекати на Чамурлији, исећи ће вас на комаде, и ваше ће режњеве повешати по трњу.“ И доиста Смиљана и Магдалена дођу, суоче се пред пашом са својим ћерима , али Марија и Милана, у страху, кажу пред пашом овако : — Ми истина нисмо хтеле ни да се потурчимо, нити да пођемо за Френчевиће; али пошто су нас они већ узели, ми нисмо више ни за кога, него да останемо њихове... Паша, Френчевићи, и сви Турци беху пијани од весеља. Акила је давала све гозбу  иза гозбе. А сироте мајке вратише се кући, проклињући турску силу и своје деце немоћ!.. Не постаја дуго, а из Цариграда у Ниш стиже оваква царска заповест: „Оба Френчевића , са својом мајком, и с двема отетим Српкињама, да иду у Београд, где ће те Српкиње пред царским комесаром, пред кадијом, и Хусејин-Пашом, и пред људма Кнез-Милошевим казати: јесу ли силом или драгом вољом одведене и потурчене? Френчевићи спреме мајку и Марију и Милану у колима, а сами, са триестину друга оружаних Турака, пођу на коњма да прате кола до Београда. Стара Акила уз пут често понављаше Марији и Милани: — Останите у турској вери, да будете сретне до века! Седећете на свили и на кадиви, а носићете злато и драго камење !. .“ Докле им је она говорила то,  дотле им је нешто из срца њинога шаптало ово : — Како да похулите веру својих дедова? Како да се одметнете од рода својега, да пљунете на образ родитељима својим ? Та  боље је изгубити главу, него своју огрешити душу !“ Превезавши се преко Мораве код Ћуприје, путнице се приближе к брду Гиљу и к речици   Лугомиру. Ту, крај пута, бејаше некакав човек стрељан, и бачен на точак. Френчевићка пружи прст на ту слику, рекавши: — Гледајте, гледајте, шта ради Коџа-Милош са својом рајом ! Ако се вратите у Србе, и вас ће сутра онако разапети ! Марији се и Милани сва кожа најежи. На један мах зазвони звоно на јагодинској цркви, јер је Кнез Милош наредио да звона свуда звоне чим се оне угледају да иду. Марија и Милана слушале су, кад се прича да у сретним црквама звоне звона место клепала, али гласа од звона нису познавале. Највеће звоно које су оне чуле, било је оно које носе о врату трговачке камиле. — Шта се то чује? упита Марија Акилу. — То звоне звона на јагодинској цркви: ми смо већ у Шумадији. Српкиње прожма неко неописано осећање кад то чуше.... У том већ ступише у саму Јагодину. На пијаци беше неколико стотина оружаних сељака, упарађених у два реда. Пред њима на коњма сеђаху Милета Радојковић и Аврам Петронијевић, а до њих родитељи и рођаци Маријини и Миланини. Чим Френчевићи с  колима уђоше у овај народ, повикаше Срби са свих страна: — Пуштајте девојке! и јурнуше да их отму. Френчевићи и њихови момци исукаше сабље, и стадоше махати око кола, говорећи: — Девојака не дамо до Београда, док се ствар не пресуди онако како је наредио цар ! Али свет навали : и браћа и сестре Маријине и Миланине почну цепати убрадаче с њих две. Већ паде неколико људи тешко рањених, и Осман-Бег Френчевић у мало не посече рођенога брата Миланина. Тада стара Френчевићка повика: — Аман, Бег-Авраме! изгибоше ми синови! С тешком муком Аврам и Милета утишају људе. И Френчевићи пођу даље. Одавде Акила увећа описивање сласти живота у харему. Уз пут, где год би видела српске сиромашке куће, или чупаве жене, или босу децу, одмах би им рекла : — Ено онаке би и ви ишле, да вас Алах  није миловао, и довео у моју кућу, у оваку богаштину. Душа ваља, девојке су виделе на једној страни сиротињу , а на другој богаство; на  једној муку, а на другој доколицу; на  једној трудбу, а на другој благовање! Ко зна на што би се оне приволеле, али баш усред те двоумице 'њих у један мах опколише многи наоружани људи. Плану неколико пушака. Срба беше много више, те на силу продреше и заузеше кола. — Баш кад хтедох , причаше после Марија : — да вриснем и да обиснем Френчевићки око врата, да ме не дâ тим хајдуцима (мислила сам да су то хајдуци), угледах пред собом кога? Боже благи! да ли је ово сан или јава? Онога краснога Јованчу који је ноћио о Светом Томи у нашој кући, и који је, полазећи, чини ми се и моје срце ишчупао и однео. Видећи њега, заборавих све, па викнух: — Не дај не, Јованча, ако знаш за Бога! — Не бој се, Марија! Овде ти је мајка и толики род! Па ме ухвати за руку, поможе ми да скочим с кола  и предаде ме мајци. У тај исти мах , Френчевић исуче сабљу да не да Милане. Она мислећи да он хоће њу да посече, а угледавши близу Србина Милисава, викне : — Не дај! да си по Богу брат! — Братство ти не примам , а док је са мени главе, не бој се! одговори Милисав, и    дрско одби турчинов ударац, па девојку узе и предаде матери. Марију и Милану с матерама одведу Срби у једну кућу, одмах их разбуде, и за вечеру им донесу мало печено прасе. Кад виде да оне једу прасетину, и да, по томе, нису Туркиње, одмах пошљу Кнезу Милошу татарина, да му јаве ту радост. То је све било у Паланци. Капетан Милија из Друговца, који је, по заповести Кнеза Милоша, извршио ову преотмицу, пусти одатле Френчевиће с матером и пратњом да иду напред у Београд. А он, с Маријом и Миланом, с њиховим матерама и осталом јаком српском пратњом, пође за њима. Од Паланке до Београда није било никаква сукоба. У Београд стигоше у петак после по дне. VII ПРЕСУДА  Не збори се ласно с везирима.   Но ђе дођу, донесу грозницу,   И захучи земља од кукања. Његуш. Питали Бошњака: — Који вам је паша био најбољи? — Онај, одговори он: — који је из Стамбола пошао а у Босну недошао! Право је казао. И који би паша био човек добар, опет је као управник тежак оним својим салтанатом  који мора да одржава ако жели да га народ слуша, да га се боји, да од њега стрепи...... Хусеин-Паша , београдски везир , бејаше човек средовечан , средњи растом , ношаше турско одело, и око главе хамедију.  Он се  одликовао препреденим лукавством, и жеђу за новцем који му је и требао, да би могао купити место Урумели - Валиса. За то је све приходе, особито ђумручке, марљиво прибирао у своје касе. Хусеин није марио за велики салтанат, али се ипак потресао Београд, кад  он, у петак после по дне, пође с многобројном и страшном својом пратњом горе к Пашиној Чешми, да се провесели, и да се делије његове мало проџилитају. Чим се зачују пашини таламбаси, одмах се ћепенци од српских дућана спуштају, капци на прозорима затварају, матере децу прибирају у куће , и тек кроз коју малу рупицу, једним оком, сме Србин да погледа на ту силу, на ту људску олују !... Једнога петка после по дне, у Фебруару 1833, беше време лепо, онако како може да буде тога месеца у Београду. Тако красан дан у сред зиме употреби Хусеин да изиђе на теферич  с обичном својом свитом. Ово је морао чинити нарочито за то да Србима, који су се већ били доста ослободили, напомене турску силу и моћ. Његова свита одиста је за нас данас малко необична. Напред су ишле хоџе. За њима сојтарије (који граде шале); За сојтаријама татари; За татарима војници пешаци (Арнаути); За овима делије (на коњма); За делијама се носе пашини сребрни калкани (сребрни штитови) и тугови (коњски репови), који показују ког је чина паша; За тим иду јерлије (Турци београдски на коњима); За јерлијама иде пашин ћаја-бег, и хазнадар, За њима се воде пашини једеци у најлепшој опреми. За овим пашајлије, па тек тада, на коњу на коме шкргућу сребрни рахтови, јаше Паша. Четири момка држе руке на сапима и на плећима пашину коњу, који иде најтишим ходом. За пашом иду бегови. На послетку велика далбулана.  Спровод овај беше толики да стражњи још не беху изишли из Града а предњи већ излажаху на Стамбол-капију. Ту је онда био крај Београда. Даље се находила тек по која ковачница... Кад спровод овај беше код „Батал-џамије“, озго, цариградским друмом, иђаху к Београду једна затворена кола и спровођаху их око 80 Турака коњика. За овима, мало доцније, иђаху друга кола, која окружавају око 100 Срба коњика. Пашина пратња виде ове необичне путнике, али нико не потруди госпоства свога ни да упита: — Ко је то? Кола, која сповођаху Турци, обртоше на Зерек ка Дорћолу, а она која су пратили Срби, стадоше више цркве, пред кућом неке Савке Пазарке. Савка је одиста родом Пазарка. Прешла је најпре у Чачак; познала се с Господаром Јованом, па онда с Кнезом Милошем и Кнегињом Љубицом, и у доцније време била је као својта у њиховој кући. Кућа јој је била она која и сада стоји према „Староме Здању“ и зове се кућа „Саве Спаије.“ Жена ова није била ни млада ни лепа, али је била умна, и веома слатка у беседи. Она одабрану госту, нудећи га да уђе, обично вели: — Где ми ти штапом такнеш, ту ми се позлати , а где ногом станеш — ту ми се посвети!“ Ето та домаћица изиђе пред госте, и из кола прими две жене и две девојке, и уведе их у своју кућу. Читаоци се већ сећају да су те гошће Марија и Милана са својим мајкама. Не постоја много а Савкиној кући поврвеше први људи из Београда. Ту беху Господар Јеврем Обреновић , Симићи Стојан и Алекса, Пера Белопољац, Манојло Стевановић; и многи други одабрани београђани. Сви бејаху ради да чују о тој чудној отмици, од које се дигла тако страшна буна. Марија и Милана казиваху све како је било, и како су њих Турци салетали да се одреку своје вере и свога рода па да остану Туркиње Френчевићке. Али оне су то одбиле — мањ што су морале. Срби, слушајући то, хвалили су их напомињући да буду тако тврде и кад изиђу пред Хусеин-Пашу и пред царскога комесара. Међу тим Френчевићи нису били без наде, да српкиње отму још један пут. У Београду је тада било много Турака. Дорћол се био претворио у касарну; у граду је самих тобџија било на хиљаду људи. Уздајући се у толике једноверце, Френчевићи мишљаху пре спалити Београд него допустити да се учини  поруга вери Мухамедовој, да се потурченице врате у Србе; али се преварише; Хусеин-Паша, бојећи се већих заплета, био је најоштрије запретио , да се нико не усуди помагати жељи Френчевића. Видећи толику немарност Муслимана према својој вери, и толику малодушност Турака према својој части, а толику моћ српску: и не могући поднети толики руг свој, Селим-Бег-Френчевић помери памећу, и, у лудилу своме, само говораше : — Султан једе крметину; Власи ће скоро и њега звати на свој суд! У бели понедељак 1833, у Граду, у старом пашином конаку, на доњем боју, бејаше суд. У пространој једној соби, на ниским миндерлуцима сеђаху: Хусејин-Паша, Царски комесар, београдски кадија; Јеврем Обреновић, Алекса Симић, Пера Белопољац, и Павле Белимарковић. Кад Хусеин даде знак, пред суд изађе Осман-Бег Френчевић с неколико Турака. Он беше с оружјем, а други без оружја. Они стадоше на једну страну. За тим уђоше Марија и Милана, са својим мајкама и оружаном пратњом српском. Њима Паша рече да стану на другу страну. — Јесте ли вас две, Марија и Милана, девојке из Мозгова? упита Паша. — Јесмо, честити Пашо ! одговори Марија. — Јесте ли ви од своје драге воље отишле у кућу Френчевића ?  — Нисмо, честити суде ! — Ко вас је одвео ? — Овај Френчевић са својим оружаним момцима. — Хоћете ли сад да будете Муслиманке? — Не ћемо, ни дао Бог ! Ово им питање постави Паша три пута. И три пута чу од њих одговор: — Не ћемо, ни дао Бог ! — Шта тражите од Френчевића ? — Што суд и царска милост нађу да је право. Царски се комесар наже те нешто пришапта Паши на ухо. — Френчевићу, и ви други Турци ! рече Хусеин: — Чусте њихове речи. Даљем говору овде нема места. Њима остаје све што сте им досад дали. Трошкове теглићете ви ! — Аман Ефендум!  Њих су Коџа-Милошеви људи преплашили, да ће их у харему  исећи ако остану Туркиње; за то говоре тако!... — Не ! не ! вичу обе девојке. — И ако су их плашили они , плашили сте их и ви, рече комесар: — Сад вам је право: плашња за плашњу !... — Аман Ефендум !... — Дишери  ! продера се Хусеин. И Осман-Бег, видећи како суди царски суд, у који се он толико уздао, обнезнани се и паде на руке својим момцима који га прихватише и изведоше на поље. Суд се сврши. Пресуда гласи : да су Турци својим безакоњем изазвали буну ; да су жалбе народа истините , и да је заузимање Кнеза Милоша путно !... Српске жеље добише маха. Турска сила сама себе једе. Не прође много после тога, а у свој Србији би објављен Царски хатишериФ који, поред осталога, врати Србији оних шест округа (крајински, црноречки, гургусовачки, алексиначко-параћински, крушевачки, и подримски)   који су били једно с њоме кад је подвезиван уговор у Букурешту, 1812. Сва се Србија веселила, а село Мозгово понајвише !... — Пострадасмо на убавој правди, говораху сељаци, али се барем избависмо..... VIII РАДОСТ У СРБИЈИ Његуш. Буна се стишала: Турци се иселили из оних округа који су већ били унесени у карту нове кнежевине; Султан је свечаним актом спојио те округе са Србијом ; народ се сјединио и ослободио ; заробљене Српкиње, враћене из ропства, нашле су свака своје драго. Српска мисао корачила је напред! У свим црквама у Србији држане су велике богомоље за сретан свршетак тога народног посла. Народ се свуда веселио као да је већ потпунце осветио Косово ! ... Султан, у великој мудрости својој, поврх свега, посла Кнезу Милошу велики орден,  Нишани зишан , знак захвалности што је уставио пламен устанка, те буна није захватила све српске крајеве под Турцима ! После свега тога, Милош се крене да походи нове крајеве, да се порадује с народом у радости, да му помогне у разним потребама. Ишао је лагано , врло лагано ; водио је не пратњу, него читаву војску. На сваком ноћишту био је прави војни стан. Пет топова означаваху свако вече — ноћ, а свако јутро — објављиваху дан. Кад се тај свечани ход приближи границама нишким, допадне у један мах татарин из Ниша. Узнемирени Мутесариф нишки овако пише : „Знам да си цару пријатељ, али ћеш му бити злотвор ако тако пођеш даље дуж граница наших: сва царева раја уста листом, и оде к теби! Него, или се тога мани, и иди у свој Крагујевац, или ето мене преда те с војском!“ Милош јекну... Зовну Живановића под шатор. Не постаја много а из кнежева стана излете татарин Инџе с обичним својим суруџијама. Они се упутише к Пироту. Не језде него лете: мислиш да им коњи ногама не дохватају земље!  Неколико дана поседе Милош ту, чекајући повратак татарина. За то време, народ грца са свих страна, и весели се по вас дуги дан. На лепој високој диванани седи задовољни Кнез, и гледа како се таласа коло веселе, сретне омладине. Кроз тај свет гура се једном кнежев секретар, носећи писма и новине које тај час стигоше од кнежева конзула Хаџи-Стоила, из Београда, и од Милете Радојковића, из Ражња. Изашавши на диванану, секретар поче да тражи шта ће најпре читати Кнезу. — Седи! вели му Кнез. — Нека ме, Господару, могу и постојати. — Седи! понови Милош, и потегли га за хаљину. — Нека, Господару, боље да стојим; видите колико нас света гледа! — За то ти и велим да седнеш, будало! додаје Милош: —Отоич се гураш, не мореш да прођеш, а седи ту нека те виде уза ме, па да ви’ш после како ће се крчити пут пред тобом — куд год пођеш! Секретар се покори, седе, и прво прочита овако једно писамце: „Господару! „Онога Милунка Чанколиза, који је, улагујући се Турцима, пио крв браћи својој, обесио сам испод мозговачких винограда, баш онде одакле су отете оне две девојке!..“ Милета с. р. — Добро је урадио! прекиде задовољни Кнез: — Деде, игумане, види сад шта има у новинама ! - Живановић му на то поче гласно српски читати један чланак из „Општих аугсбуршких новина“ (које су Милошу редовно читане). Коло се доле вије као мачванска пшеница кад је несташни ветар  заталаса. На један мах рукну пљесак од хиљаде рука; диже се врева, мислиш, до небеса .... — Шта то би? упита секретар као сам себе. — Ено шта би ! одговори му весео Кнез: — Марија, несуђена Јурмуса , и Милана, несуђена Фатима, ухватише се да играју у колу, а на другој страни играју њихове младожење Јованча и Милисав. Коловођа и заврћкола некако уплетоше коло тако да се њих четворо нађоше једно до другога, па се играчи обрадоваше као да њима сада играју „шарено хоро“, и ето ударише у пљесак. Мало после тога, путем од Пирота зачу се страшна дрека: . — Варда! варда! саул! саул.  И пред кнежеву диванану допадоше татари. Инџа се скљуси с коња. побауљке изиђе пред Кнеза, пољуби га у скут, и предаде му писмо из Стамбола. — Игумане! викну Кнез. Секретар Живановић допаде, отвори писмо и прочита: „Провинција Србија, коју нека Бог чува, има своје границе; преко њих ти не ћеш, а у њима се весели како ти је воља! Ово знај и моме светом знаку веруј!“ Милошу се лице засија од радости: он махну руком, и убрза језиком: — Тако њих Мика.....! Двадесет и један топ прорикаше тај успех Милошеве радње. И после тога, докле је год путовао, јутром и вечером пуцао је двадесет и један топ, место пређашњих пет! Али да видите чуда од татарина! У своме задовољству, Кнез се сети и брза гласоноше, и хтеде му дати добар дар. А гле! он, уморан, предавши писмо, сео уз дувар, наслонио   се, и заспао као мртвац. Зову га, буде га, дрмају га — ништа ; чак неки несташници узеше боцкати га иглом, али он не осећа ништа. Кад чу то Кнез, он се насмеја, рекавши: — Татарин се не буди тако! Па се диже и приђе сам к заспаломе Инџи , и само му шану на ухо: — Готови коњи, Татар-Ага! Татарин ђипи, трже камџију, натаче је на руку, и пође... Осу се смеј грохотом, и тек тада уморни путник виде шта је с њим... Међу тим је доле међу народ ушао слепи Здравко из Лужница. Овај је човек много помагао у овом народном послу; односио је гласове и доносио; певао песме какве где треба, и, заклоњен својом слепоћом, могао је врло често допрети и онамо куд нико други не би смео. Вођ га доведе баш у средину сабора; ту слепац седе, извади своје гусле , и поче их удешавати. Чим се зачуше Здравкове гусле, коло се покида, игра преста, свирка умукну, шала занеме. Здравко , ком је Бог узео вид али увећао памет, зна да омладина не може  дуго остати у једном уживању, у једној радости. За то не пева дугих песама, него тек бере бисер с оних које су и међу лепима најлепше. Дуго је везло преко јасних струна његово танано гудало, дуго су играли старачки прсти његови, докле грло његово јекну: Грлом умукну, а гудалом убрза. Око певача беше небројено света: окружили га са свих страна; стражњи се пропињу на прсте и предњима се наслањају на рамена, да би могли  видети чуднога певача! Све муком мучи као да душом не дише. Слепац на ново викну:  Опет умукну грло; опет убрза гудало. Сад, је гудио дуже; окретао се на десно и на лево као да је умним очима разгледао, да ли су слушаоци сити гусала и песама. Најпосле јаснијим, развученим гласом викну: Још не умукоше последњи јеци од ових пророчких Здравкових речи, а с брега грунуше кнежеви вечерњи топови. Народ тек сад прену, виде да је сумрак : ускомеша се , узавре, и ... поче се разилазити ........... Али чак сутра дан, а и доцније, многом радосно одјекиваху у ушима последње речи слепога гласника: IX ЗАВРШЕТАК Довршивши ову причу, устах од стола да се мало одморим ; и да би ми одмор био што пријатнији, узех да прочитам што лако онако одмарајући се; случајно се маших баш за Свето Писмо , које и онако радо разгледам колико због истина којима се бави род људски од ово четири хиљаде година, толико и због лепоте језика којим су те истине исказане у дивном преводу Вука и Даничића. Расклопивши књигу са свим случајно, зачитах оно на чем ми се прво уставише очи, и гле! ја читах ове врсте: И нехотице упоредивши ове речи с причом коју тек што доврших, зачудих се такој случајности !.. Превртох неколико листа напред, и зачитах, а то изађоше ове речи: „3а то чини што је право и добро пред Господом.   Сад захватих и претурих више листа, и кад погледах, а пред мојим очима речи:  Ко замеће свађу међу браћом! “ После ове треће напомене, јер ја ове случајности узех као праве напомене, седох на ново за сто, узех перо написах овај завршетак. Ако читаоцу моја прича буде по вољи, ако у њој нађе доказа да народ не умире докле год осећа воље и снаге за рад, за борбу, докле год му се мили бити оно што је; ако се, прочитавши је, из груди његових  отме који дах захвалности према родољубивим претцима нашим: онда нека не пожали труда дочитати и ове неколике врсте, као „по сласти послађење...“ Ако ли му, напротив, моја прича не буде , угодна; ако му не буду по вољи њени јунаци, или се расрди и на самога приповедача па, поменувши му, по старом обичау, претке, замахне да књигу баци, онда нека задржи бар овај последњи листак, те прочита ове неколике ретке које не писах ја него Мојсије и Соломун !... Може се догодити да ове њихове речи разбуде у читаоца така осећања каква не би изазвала ни најбоља прича !.... Мисао изазива мисао; мисао попуњава мисао; мисао осветљава мисао: мисао је мајка мисли; мисао је клица животу; мисао је јамство будућности!
Драги пријатељу! Кад ^Зимње Вечери Ç  бехунаштампане, књиге   разаслане, поруке све извршене, тада беше при-   лика да ce одморим, да ce успокојим ;  али ја   нигде не нахођах одморка. Као сеика моја, свуд   са мном пђаше брига :  Како he те приче при-   мити читаоци ?  Шта he рећи о њима оштри   естетичари ? Усред таког одморка без одмора, усред та-   кога починка без покоја, дође ми ово твоје   писмо, драги пријатељу !  На један мах Авала   ми ce свали с леђа ;  умирих c e , одморих ce,   задовољих ce, развеселих ce !  И тада рекох y   срцу свом : — Прву причу коју од данас напишем, на-   менићу Даничићу, као уздарје за ово драго   писмо ! И ево напис-ах причу из доба постајаља   Кнежевиие Србије ;  и доврших je лицем на Ви-   дов Дан, a где ?  Па Цетињу, y јуначкој Гори   Црној ! Каква je то сретна случајпост !  . . Млађи српски читаоци којима нова исто-   рија Србије може не бити толнко знана, наћи   ће y овој иричп интереса n поуке, a старпјп.   који су или поеленици или сведоцп тпх дога-   ђаја, радоваће ce видећи да ce y књпге иишу   ii од заборава . чувају њихове муке и њпхови   патрпотскп тр 5г дц. Поврх тога, књпжпца he ова бптп драга ц   тиме што je закићена имеио.ч човека коме срп-   ска књпга, српска мисао, дугује тако много, п   који je свакд дан све више задужује па славу   себи, на напредак науцн, п на срећу народу! Бог ти дао жнвота и здравља да сретно до-   вршиш што сп тако славно започео ! До скорог састанка, драги мој Ђуро ! Т В О Ј  С В А К А Д п и см о Д -Р А  ДАНИЧИЋА Ј 0 П Р И Ч А М Д  М ,  Ђ ,  М И Л И Ћ Е Б Е Ћ  A У Загребу 20 аирила 1819   Драгж пријатељу! Велика вам хвала на љубазном гшсму од   15 ов. м., које јуче примих. Одмах сам заби-   љежио гдје што треба све што сте имали љубав   јавити ми. Имам жалбу на вас. Кад сам примио ваше   „Зимње Вечери® рекох :  баш ми добро дође !  Ако   да бог те отидем љетос y Рогатац, ондје ћу их   читати и биљежити што би ваљало исписати   за рјечник. Од беспослице једно вече почех   читати, па ce тако намамих да једва чеках да   дође опет вече, тако данас тако сјутра — и   синоћ дотјерах до кра.ја. Шта ћу сад? Радост,   коју сам мислио уживати на љето, оде. 0  чему   ћу љетовати? Ја мислим да ово дјело ваше припада међу   најљепша, која има наша књижевност y тој   струци. Како сам прије 30 година ренао о Бранковпм пјеомама да онако требада гтјева   учен Србинј тако бпх сада о овом вашем дјелу   рекао: тако треба српскп новелпста да пшпе.   Може бпти да -ce варам не разумпјући тога   посла. Али ce не бих нп пред кпм стидио то   рећи. Дпв.им ce како су ваи карактери истшшти :   %ако је еве жпво,-- природно. II нпје само домаћп   жпвот 5' вашпм прпповијеткама, него je y том   домаћем животу и наррднџ.*Дголданчки. Ту je   особита врнједност ваших нриноадедаш : .Мджсн   бнтн да је то заслуга српскога народа, алп тијем   je ваша заслуга већа што т у заслугу народну   цзноспте пред свпјет. Ако he унас битннапретка,   ја мислпм да he ce на!ш пнсаца који he ce на   вас угледати :  тако ћете вп створнтн српску   новелистнку. Да вас Бог жпви! Желећн вам добро здравже и свако задово.в-   ство, остајем с особитљч поштовањем В А Ш У > . Д а н и ч и ћ ЈУ Р М У С А  И  Ф А ТИ М А илп ТУРСКА СИЛ.А САМА СЕБЕ JE ДЕ I НА САБОРУ На сабор ce људи сабпрају да  ce наслоне један на другога,  као што ce наслања дрсо на дрво. У старо време неких седам испоспика по-  бегну из rope Синаја, и, тражећи самоће и  мира, где би могли спокојно шислити само о   својој души, дођу чак овамо y наше крајеве;  и сва седморида стане ce y десној водопађи мо-  равској почињући озго од Мечке ла до Дунава.  Један од те седморице звао ce Роман,  и уста-  вио ce крај Мораве изнеђу брда Мечке и Мој-  сиња, западно од данашњега Делиграда, баш  врема Св. Нестору  и селу Ђунису. Пустињик Роман гу ce испаштао , ту je  преминуо, па ce ту и посветио. Дсцније, на гробу тога угодника Божијег,  неки слуга Цара Лазара начини цркву. Ето тако je, no нричи, постао данашњн  нанастир . Свети Ромаи. ~ Ma да je црква та по обливу малена и  незграпна, опет je она, по чудотворности свога  светитеља и својих молитава, далеко чувева.  Њој долазе многи болеснпцп и невољниди пз  близа н пз далека, лежу на раку Светога Ро-  згана, и духовницп пм читају молвтве ради  здравлза. Велики сабор y Светом Роману бнва сва-  кад о  Великој Госпођи (15 Августа). Тада,,  неких година, може да буде еод те богомоље  по хиљаду душа! Године 1832 о  Велпкој Госиођн нешто не  бејаше света пз далека као другнх година;  не виђаше ce нп из О Е О Л пне људи чувених  н припознатихy народу;  једцни беше дошао  Поп Марко, из Мозгова, алп и он служи y цр-  Евн, a после ce не виђашемеђуљудма: не беше  ни друговераца којпх y Светом Роману има ско-  ро свакн дан. Игуиан Сава надао ce своме вла-  дпци пз Ниша, госдодпну Грнгорпју, па му  п он не дође. A  најчудндје бејаше што нема  инкога од 'Гурака —  старешнна. Али за то  беше некп Милунко Чанколиз,  пз села Моз-  гова, кога су ce л>уди бојалп као најгорега  Турчина. Платио бих да не говорим о  овом човеку, a опет га морам описивати не ради  њега, него ради оних који су као он. Људн  с оваким карактером можете срести y свакој  зенљи , y сваком друштву, y сваком реду и  стању грађанском; можете их видети и y  гуњу, и y капуту, и y ћурку, и y униФорми.  y раси и — y сваком хаљетку који кроји чо-  век да ce заодене Адамов праунук шш Јевина  праунука. Hero свима тина нека je дадеко  лепа кућа !  Нама je засад доста овај једини из  села Мозгова —  кад ce већ. мора да прича  какав je и како ce влада. Милунко je човек сиромах. Он има неку  жалосну кућу, али ce сумња да y њој ноћива  и на своје врсно име! Он je увек тамо где  су људи ва окупу, где су кметови, трговци,  и особито где има који Турчин. Седећи таво  и вребајући сваку прилику да угоди чим било  богатоме и силноме , Милунко пиљи y зубе  силнима ж  смеје ce кад ce они смеју, a мршти  ce кад ce они љуте. Он пуши дуван , пије  свако пиће, и врло je рад појести џабе какав  сладак залогај. Кад тако дође међу људе који пуше, осо-  бито ако je ту и Суљ-ага , или други који  познати му Турчин, он ће извадити свој чи-  бук , остругаће лулу ножем , па ће духнути y чибук неколико пута као y тромпету — не  би ли га чули и лонудили оне  којн имају ду-  вана. Аео то не помогне, он ce онда иојаче  искашљује п живље ce смеје Агиноме сзгеју.  н гласније одобрава оно што Ага говорн.  Ако ни то не помогне, он ће наместити своје  лнде као псето кад чека од господара да му  баци кост, и рећи ће: — Ага !  како ce дуваниш ? Ага бп, на то, и непогледавши y љега, узео  из своје кесе међу прсте мало дувана, н  пружио бп Милунку који би тај дар журпо  дочекао, па би напунио лушу и запалпо. по-  носећи ce да пуши Агпна дувана ! Ако бн му који сељак рекао како je то  џебрачкп врнмати од Турчина дувана између  прста; кад га хоће да одликује, што му не  пружи кесу, па да напуни сам по вољи. — Ми-  лунко бн одговорпо: — Све je то једно. П мој и Агпн дуван  из једне су кесе! . . . Седећп тако и пушећи , он само гледа  шта радн Ага. Ако ce Ara оснехне, Мнлунко  ce заценн од смеја ;  ако Ага кога псује —   Мплунко му помаже; a ако Ага кога учн —   Милувко, окренувши ce оном кога Турчпн  светује, обпчно заврши овако: — E, ако te не коелушаш ову науку и   овога учитеља, нисе  вредан да живиш! . . . Желећи свакад угодити само сиднијему,  Милунко додази и y неприлику. Ево шта му  ce једном догодидо. Настојник Бега. Френче-  вића, Суљага, наљутио ce нешто на сељака  Јоксима Коштуницу, па ће рећи овако: —  Е немам кад да идем сам, a немам кога  ни да пошљем да крмку сав чибук изломи  о главу! .  . —  Па да идем ја! понуди ce Милунко. —  Зар ти смеш замахнути на Јоксима?  упита Суља. —  Смем иу ископати оба ока, кад ми ти  велиш ! —  АФерим, соколе !  повика Суља: — иди  одмах, и издеветај га као биров кучку! Милуеко оде право Јоксимовој кући. Јок-  сим пред кућом седи, пуши, и нешто ce раз-  говара са женама о  деоби конопљаног семена.  Милунко приђе , назва Бога, седе . и поче  ce смејушити и уплетати y разговор. Јоксим  главе не окреташе на њега. Духнувши неко-  лико пута y свој чибук, Милунко Еећ не Mo­ raine да трпи како Јоксим слатко пуши, мего  упита: —  Како ce дуваниш, Газда-Јокспме?- —  Ја? добро, 'валаБогу! одговори Jo k c h it .  и даље говораше са женама. —  Бог ме ја рђаво !  настави Миаунко. — Што не пштеш од Суље. од твога  Агнде ? — Ха !  ха !  ха !  церп ce Милунко :  — право  велишј он има доста . . ја ! . . Има, ја ! Поседевшп мадо, он ce диже, и оде! Спдноме Агн да угодн — зарекао ce јадник   да ће Јоеснму  нскопатн оба ока. Оштроме Јоксиму да угоди — нпје весед-  ннк смео ни Агу браннтп од Јокспмова под-  смеха. Ето какзв je то аовек!.. . За то су му ce после смејалл н Турдп  и Срби. Ади ако Мнлунко нема срца да урадн што  отворено, да ударн вротпвннку y очи, да  каже снлноме пстнну y брк, јунак je он при-  шаптатп, доказатп, налагатп н што je бпло  п што бндо нпје. За то ce људп од љега клоне  као од лшве ватре. Ето тај Мплунко беше на сабору; н свп  одабранпји људп уклањаху ce да ce и не срет-  ву с њиме , јер он бејаше опаснпјн од сто  правнх Турака... Иначе на том сабору беше све као на сва-  ком сабору. Међу тим, ко би заглбдао y сваку  ситниду, могао бн опазити да по оном церју  око манастира овде онде застајкују по два по  три сељака, и нешто ce опрезно разговарају.  А.1И  каквоје то чудо y овој саборској вреви?  Људи су и дошли на сабор да ce састану и  разговоре, па ce ето сада и разговарају о  сво-  јим обичним пословима, о  својим дневним  потребама. Тако би помислио многи. али не би  сваки. Ko овај свет познаје из ближе; ко га  уме мерити по лицу и по срцу; ко зна како  je њему на домуиуселу, могао би, видевшн  све то, махнути глав.о.ч и прошаптати : — Овде нешто има! ........ Сунце већ беше нагло на заранке кад  одвекуд иеђу свет дође слепац Здравко из  Дужница, Чудноват слепац! Он допре онамо  куд окати не може !  Вођ га доведе и каза да  може сести под један цер, па, разгледавши  добро по сабору, рече Здравку негато слепач-  ким језиком. Нико не разабра шта му рече;  a слепац извади своје гусде и поче гудити.  Свет нагрну са свих страна да га чује. Пе-  вач викну ову песму: „Сан уснпла Царица Милнда : Да ce ведро. небо проломило, Да je месец на зешвпцу пао, Да су. звезде крају прнбегнуле, Да су њенп дворп пзгорелп, Само један камен остануо  H на њ ему кука кукавпца ! ...  Одујмивши песму да дахне, сдепац, као да  познаде колпко су људи, којн га тако радо сду-  шају, и од себе жалосни, па окрете другу пе-  сму овако: „Давно било, сад ce врпповеда, A  no ïojie, браћо моја драга, Да вам сада другу песму важем   Од истпне што je sa дружнне: Еад устане кука п мотика   Бвће Турком по Медпјп мука; У Шаму ће каде проплакати, Јера ће пх раја уцвелпти1 1 . . .. Кад он, после овнх речп, одујмн песму,  нрнђе кмет Недељко нз села Прњавора, спу-  стп му y руку један новад, и рече: —  Ходп, Здравко, <жшо y мутвак (кујну)  да што по)'жпнаш! Сдепац ce дпже и оде;  људп ce почеше разидазпти с тога иеста, ади  ce многоме сдеди срце кад виде да баш тад  долазп тамо Мплупко Чанколиз. Јамачно je  Недељко, опазившп њега, п одазвао слепца y  мутвак ........ На девој страви Мораве , готово спроћу  Светог Романа-, село je Трубарево. У том селу  био je красан један момак по имену Назар.  Ов ce оженио оне године кад Турци Србију  на ново заузеше. Онако кивни и освете жедни,  отму они Назареву младу и одведу, a Назар,  сироиах, на скоро после тога, помери панећу.  Браћа његова често су га доводила Светоме  Роману, те су му духовници читади молитве.  Тога ради остављади су га ту по читаве ме-  сеце. Додвије ce он и прибио уз манастир, па  je готово редовво боравио иди y Светом Ро-  ману, или y селу Прњавору. Он je увек бос,  гологлав, и чупав да те je страх погледати га.  Обичио Рути, докле ce што не упита. Зла не  чиви ником никаква. A  чим ироговори, од-  мах ружи и куве Турке. To су знали и сељади,  и кадуђери, ва и многи Турди. адисусечи-  нили невешти. На сабору беше и тај Пазар. Обучев  како сваки дан тако п на тај благи дан, он  ходаше тамо амо по народу. па на једав мах  стаде, и дрекну : —  На воге те, људи! Крстите ce! крстите  ce !  Зар не чујете? Ено звови звоно на Иазари-  ци (дркви) !  Чу! Ено га и на Раваници! Xa i   ха! ха! Крстећи ce уз то сам, Лазар говораше : —  0 , помози Боже! 0 ,’помози Боже! A гле! дрекну он наново: —  Беже Турди! беже!  беже! Ох, ох, ох! Брже, брже, брже! Mysa  грома јурп! Пгра ce Бог! Ћут’!!........ Многп људп на сабору претрнуше од страха  слушајућп ове страшне речи из уста човека  суманута. Једни му почеше говорити да ћутн;  другп ce журно удалшпе од sera као од чо-  вева кужна; трећи га нуђаху даузлештода  ппје, не бн лп престао ........ ./1азар на то не гледа; само блене по са-  бору као човек без свестп. На један лах окрете  ce к црквп Светог Рома.на, рапшри руке, по-  гледа y небо и впкну: —  Светн Романе !  Подпгнп Жику !  Доведп  Стеву !  Ово су све бр.впве овце: нпједна не  сле на вир, a вуди с крајева једну uo једну  даве, даве, даве ! . . Говорећп ово, Аазар по-  казиваше шакама како вуци даве овде... —  Мазаре !  Бог био с тобом, рећп ће му  Милунко :  —  какве су то речи ? Зар ти не знаш  чија je ово земља? —  Земља je Божја п народска, a тд сд  код очпју слеаац, божјак! одговори Мазари  не гледајућп y Мплунка. —  Тако ce не сме говорити, понав&а Мн-  лунко :  —  зашто ако чују Турци не Ре рећд да то говори дуди Л.азар, него да говоре па-  метни домаћиеи ........ — На тебе не ће посумњата никад; докде  год ти Цигани пишу по годенима, дотде ce ти  не бој ни таке беде ни турске сиде! ... —  Ти, .Аазо, говоршп данас као најпамет-  нији човек; Бога ми Беш ти видети шта je  турски церпћ. него ћути! — Ако ућутим ја, као што ћуте други, на-  ставља ова страховита дуда :  — проговориће  Свети Роман ; проговориБе ово дрвеРе, и ово  камење. еј !  !  !.. У то допаде Игумаи Сава, који je и сам  родом из седа Трубарева, и зна Л.азара од де-  тињства, па му рече : —  Дазо, моје дете, ходи амо y ћелију, да  ме нешто посдушаш: вико не уме као ти!.. Дазар одмах оде. Дазареве речи прожмаше сав онај народ.  Дазара су позвавали готовосви; знадису да  он врдо често рекне по нешто опоро за Турке ;   ади овако страшних речи, овако јасних ми-  сли, никад нико аије чуо из његових уста. —  Ово није безнечега! говориди су стари  људи:  —  ово на нешто сдути! Дај Боже да  буде на добро! ... Прости свет обнчно верује да суианути нре  иогу проказати вољу Бозшју него најпамет-  нијп људи.. . На сабору бејаше, као што рекосмо, и Поп  Марко нз села Мозгова. To je човек врло паме-  танинеобично јуначан. Турдн га зову Дели-  Поп, и од њега много зазнру ;  Срби ce y њега  много уздају. С  њни y друштву беху дошли  још ЈаЛим  н Стојан ГојковиКи  са својом нај-  E O Ji Петријом,  с долаТицама Смиљаном  и  Магдаленом,  са синовпма и четири своје ћерн  међу Еојдма Марија  п Милана  беху најлеп-  ше девојке y свем сабору. Иосле оне Лазареве вдке, умукоше свирке, п  престаше нгре на сабору ;  .вудп ce иочеше раз-  плазвти свакн са својим родом и познаницила.  Лепо беше погледати на те голдлпце народа  Еоје ce крећу од манастира свакн к свом за-  вичају. Свп ти .вудв, в ако ce разилажаху на  разне стране, опет, полазећн сједнога места,  са сабора, ношаху y срду своме једну ип-  сао, једну зебњу, једну наду — бвће скоро  боја с Турцима ! ........... —  На што ово слутд, Попе Марко !  упита  Јаћпм Попа Марка, кад упуту, y њпховој го-  хшлеци  осташе само њнховп рођаци, пред ко-  јима ce сме све вазатп. — Ko ће знати, ЈаКиие, на што то слути ? одговори Поп :  —  тек досад, кад год сушанути  почну нешто да слуте, свакад и наслуте ........ —  Па шта може наслутити овај јадни .la-  sap? упита Стојан Гојковић y некој недоумици. — Може наслутити какву мутљавину y на-  роду, и, ако да Бог, какво добро за сиротињу.... Ово Поп изговори дагано, и пошто ce добро  обазре те виде да су све caira рођаци око њега. —  Камо среТа, али мучно. Размирица je  догрдила народу. He ће нико да ce бије. Сви  кажу : „Зар нам je мадо бидо крви? Шта још  хоћете? Да раздражило Турке те да нас са  свим раселе из ове земље?“  Ово изговори Ја-  ћим гласом веома невеселии. — Мој Јаћиме, прихвати Поп: — муке je  бидо баш доста, и још ће je бити, јер без муке  не може ce свршити ни најмањи посао, a камо  ди осдобођеве једнога народа. Али кад пре-  кипи трвљење, онда људи једном зажмуре и  сукну као стршљенови .... — Чемерно.ће ти данас сукнути, рећи ће  баба Петрија: —  Стари остарели и онемоћади,  мдади ce одвикли од боја; богати не ће, a  сиромашни не могу —  па за Турке жива згода! —  Ta ће згода, стрива , вели Поп Мар-  Е О  : —  трајати док не дође време да ce поЕвари, a кад дође време, устаће и богатн  и сиромаси, и старци н мдадићи, па чак и  ви жене.. .. —  Os! ox! учини баба и насмеја ce. —  Зпни, о  Светом Сави, наставља Поп :  —   ниваЕва сниа не може истерати нн једнбга  .шстпћа из пупо-Ђка, a кад загреје прол.етње  сунде, нпкаква сида не може уставитп rope да  не диста, нитн заптити траве да не расте i ..  Кад нечем време дође, оно мора бити. Е ови  суманути , с еојпх  сунде греје, кад почну  овако говорити, на нешто сдуте.. .. Еао да  je то време бдизу !... Hero вн, децо, језик за  зубе !  II трава пма ушп :  можемо мп за час  изгоретп ! ... . У том разговору Поп Марко п његова дру-  жина већ стигоше к Еупрнјн на РујишЕој рецп,  где нм ваљаше пресећи београдско-цариград-  сеп друм, на son Србнна свакад свако здо  може да снађе. За то прекпдоше разговор, и  пожурише ce уз брдо, да што пре ствгну y  ce.io Мозгово. НА СЛАВИ _Где ce Ерсло ине слави,  ту н помажеи. Јаћим и Стојан Гојковићи из Мозгова броје  ce y људе инашне. A весела им сва имаштина I   У оно време , y које пада ова наша прача,  сва земља беше турска; стоку људима поје-  доше које војске, које други турски окла-  миши, a кућа и зграда нису Срби смели гра-  дити и да су имали новаца. У најживљих људи  куће беху земунице, или тескобне и мрачне  кровињаре. Једиео благо које je Србин могао имати,  једина његова снага и узданица, y то доба,  беху деда, особито мушка. Ком прирасту деца,  и дохвате ce рада, тај je зар могао и доспети  да изда Турцима вебројна давања, и да при-  ради што за себе, за своју кућу ; a y кога није бидо одрасде деце, нити какве друге јаче за-  друге, тај je шпао го и бос, гдздан н жедан,  постан п жудан н на највеће годове. Јаћим и Стојан беху срећни с лородон :   пиаху обојица ir синова п ћерп, a међу свозг  децом њиховом одвојиде беху необичноч: де-  потом, две мдађе ћери њихове, -Јаћииова —   М арија.  п Стојанова —  Мила-на.  Оне беху  тек ушлеу17 годину; тако мдаде, необично  депе, н здраве, оне су мило своје старпјесе-  стре лзншде на гдас као најдешпе девојке y  свој нахнјн ражањској. Годппе 1832 Гојковићи сдаЉаху своје  крсно име, Светога Тому. Добри људи, госто-  љубиви домаћини, гозбени свечари, онн имаху  доста званпца и гостију, a надади су ее и пут-  нидима и намернидима који су ce и онако  често увраћади на њихову кућу. Bpesie о Све-  том Томи беше депо; y мозговском прпсоју  јесеае сунде грејаше топдо, и чисто зваше  све што je живо да ce нагреје и напнје жнво-  творне топлоте аегове. —  Сунчајте ce !  сунчајте !  чинп тн ce да  оно npeso лдавога Јастрепца говори људма и  жнвотињп: —  Еопаонпк н Жељин још нису  обедеди, Јастребац п Ртањ join ннсу дица  своја завиди магдом, a чпи ce онп чаљуте, ви мене не ћете сагледати по читаве десе-  тине дана! Сунчајте ce !.... Свечари беху поставиди трпезу за госте  пред кућом, y воћ.у, a за гошће под стрешком  од једнога вајатића. Госте je нудио гологлав  JafiuM,  a гошће иајка му, Баба Петрија. Друга  чељад радила су разне посдове y куБи и око  куће. Од девојака, Маријаје највише доно-  сида једо и пиће за гостинску совру, Мидана  пак посдушавада je оео совре женске. Гости су седели, једи, пили. и разговарали  ce. Кад би пред по дне , вз куће изиђе Ја-  ћимова жена Смиљана носећи y рукаиа на  једној пројп славски колач,  и на колачу крсну   свеКу,  некодико груменова тампана,  и нешто  цвећа  — све нокривено чистим белим пеш-  киром. Колач Смиљана спусти y гораи крај  совре, па онда приђе к Јаћиму, каодомаћину,  те га пољуби y руку ;  после вега ижљуби она  y руку све госте почињући од горвега чеда. —  Жива била, и сретан ти колач! одго-  вара јој сваки, дајући руку да пољуби. Колачар, Миладин ЦониЛ,  међу тим. да  колач не би стајао покривен, скиде пешкир  с њега и пружи га домаћици. Смиљана, после тога, донесе Јаћину малу  кадионицу са жаром; домаћип узе с колача 2 ЈУРМУСА II ФАТП2ГА свећт, прекрсти ce, пољубн свећу, па, окре-  нувши ce гостима свима, рече: —  Простите и благосдовите, да палимо  свећу Богу, п Светон Тозш! — Бог и Рпстос !  одговоршпе гости, н свн  усташе на ноге, п поскидаше капе. Домаћин унали свећу, усу y Еадлониду  тамњана, и кад ce разгори, окади најпре свећу,  говорећи : — Да ce помодшго Господу Богу !  Господе,  Боже бдаги, помозн, разговори, и обрадуј,  нодил ти ce ! Говорећп то, окадп све госте ндза совру.  Вративиш ce оздо, и вадећи свећу ио други  пут, он говорп: —  Да ce поиодимо Господу Богу, и да-  нашњем светитељу. Боже, s  данашњп краснн  данче, Свети Томо, сдаво моја !  понозп п обра-  дуј, модим тп ce ! II опет окади све низа совру. Кад ce вратн  по трећп пут да окадн свећу, он рече: — Да ce помодиио Господу Богу н Светој  Тројици, Светој Петци н Светој Недељп. Оне  y години често додазе, нас грешне надазе,  да не (иас) пзбаве од сваке муке и душман-  ске руке!“ Кад сврши и треће кађеве низа совру, и  врати ce y горње чело, узе чашу и рече: — Заповедајте сви редом! — У добри час! одговорише гости. —  Да пијемо , продужава домаћтш: —  по  чату внна за славе и закона. Где ce слава  славила и дизала, ту и помагала !  Наславила  род и берићет, живот и здравље , слогу и  правду ! Сад наздрави Чика-Арсенију који сеђаше  до колачара. Докле сви y соври, па и домаћш^  окуеише од вина _за славе и закона“, дотле  гости два и два певају: -Ko за славе вино пије   Помози му Бог ! Помози му Б ог ! „Псшогла му слава Божја   И сан Господ Бог ! И сам Господ Бог !“ Кад ce ућуташе певачи y мушкој соври,  отпеваше жене : ..Помогла мт слава Божја   И сам Господ Бог ! И сам Господ Бог !“ Кад ce то сврши, домаћин наточи чашу  вина, и стави je пред колачара. Колачар узе  пож и колач, па, окренувпхи ce гостима, рече : 2* — Простите, и бдагосдовите да еечемо ео-  дач Вогу н Светол Тсши ! —  Бог и Ристос! одговорише они. Кодачар ce прекрсти, и поче резати ко- лач, говорећп: — У сдаву п част Светоме Томи !  па на  један мах стаде насред колача ж  викну: —  Ппши шта ћеш, домаћине ; запе пдуг •   за паљ ! —  Ардов внна п печена свиња !  рече до-  маћнн смешећп ce. Тад колачар пререза кодач y Еакрст, пре-  ли га внном на четири места, говорећи: —  Ва име оца, ашш; н снна, амин ; и све-  тога духа, ашш. II, кодико ce могаше, вратн  оно впно с колача y чашу. Сад e њему приступл Јаћим ; п ких дво-  јица узеше колач обема рукама, a гостн који  зчогаху прихватшпе га бар по једном руком. п  почеше га окретати онако како ce сеје жлто,  говорећп: — Господе понпдуј, Господе вомплуј, Го-  споде помидуј !  Окренувши кодач једном, из-  дигнуше га на рукама говорећп: —  Ведлчај Боже дом п домаћпна! Ведп-  чај Боже дом и домаћнна !  Велнчај Боже дом  п домаћина! Гости сад пустшпе кодач ;  a колачар и до-  маћин преломшпе га, саставише поле једну  уз другу, и три нута пољубише кодач и по-  љубшде ce y образ, говорећн: —  Ристос посред нас! По том обојица разломише сваки своју  полу на четврти, па из левих руку. онако  y на крст. сп}г стише на совру, из десне пак  колачар метну на полицу, a домаћину при-  ступи домаћица са ситом, те његову четврт  прими y снто „да je сита година.“ ЈаРим још извади један динар (стари), те  спусти домаћиди y сито, среће ради. За тим  узе чашу вина и, као нудећи je свима гости-  ма, рече —  Заповедајте ! —  Старији Бог , па домаћин !  одговори-  ше они. Онда ce он прекрсти , покдони ce њима,  па поче: —  ’Вала и покдон свима редом !  Ппсмо за  сдаве и закона; сад да пијемо за крста и  крсних имена: где ce крсно име иомињало  ту и помагадо! И наздрави Стојку Митрићу. Стојко опет  наздрави кодачару Мидадину. За то време  гости певају два и два: „Ко ппје впно за крсно име. Помоз’  ну, Боже. п крсно пме!1 1 Пошто свн гостн и сви куКани сркнуте  од внна за крсно нме, домаћин рече: — Да ce прикдонимо Господу Богу, н да-  дашњем светитед.у ! Гости ce приклонише Ерстећи ce неколпко   пута; по том метнуше капе на главе, и по-   седаше, говорећи: —  Нека je на здравље! Да Бог да са  срећои! Тек што гости поседаше, a пред вратнн-  цама стадоше четирп коњанпка који дођоше  одонуд од Суботпнца. Јаћим погдеда y Сто-  јава , a Стојан с двоје момчади похита те  отвори вратнпце , поздравн ce с путнпцима.  првмн од љнх коње н вредаде мозгчадма, a  путнпке поведе пред кућу к соврн. Старп ce  гостд смакоше једап до другога те новпиа  начпнише место y првом чеду. To беху Голуб   пз Бањске Јошанпце, Иван Тривунац  пз Су-  ботинда, и два млада лична момка, непозната.  Једноле од њих беше пме Јованча,  a дру-  гоме Милисав.  Голуб их приказа' као калаузе  којп траже стоке за чувеног трговда Газда-  Марка. Опи беху одевенп онако како ce обично носе марвени трговци: тек ce ипак y њих опа-  жаше ненгго што ce не виђа свакад y калауза :   опажаше ce већа елобода y кретању и y бе-  седи, и y понашаљу нешто јуначко, нешто  заповедничко, место обичне гипкости трго-  вачке. Јованча, разговарајући ce с људма за со-  вром , казиваше да je био y Тииоку, и да je,  прешавши отуд, ударио на Голуба y Јоша-  ниди ;  a Милисав опет био je, вели, y Кру-  шевачкој, ва отуда прешао y наију ражавбску,  и y Суботинцу, код Ивана, састали су ce сви.  Отуд су дошли амо Гојковићима на славу,  надајући ce да ту од људи дозваду где има  добре стоке, и каква јој je дена. Још ce они , тако седећи , не обредише  другом чашом, a дође слепац с гуслама, да  мало гостима погуди, да помене што je било  некад, и да подсети што може бити оцет ...... Слепац ce наместп уз један орах, затеже  жице, намаза гудало, па развуче, a гости ce  ућуташе :  сви очекиваху шта ће песма кази-  вати. Слепац je гудио дуже —  час подижући  гдаву као , јадан, да гледа y нешто , a час  спуштајући je , или окрећући je на страну,  као да боље чује јеку од својих гусала. У  један мах викну: „Мшга Боже. на свему тп хвада! Еад ce ћаше по зел.вп Србпјп  По Србпјп земљп да преврне, П да друта постане судпја, Ту кнезовп нпсу радп вавзп, Нпт’  су радп изелпце Турцп, Ал’  je рада сиротпња раја  Која глоба давахи не nope, Нп трпетп турскога зулума ; II радп су Божјп угоднпцн, Јер je крвца пз зепље ггроврела  Зелан дошао, ва.ва војеватд, За крст часнп крвцу пролеватп, Сваки своје да докаје старе !.... Докде чуднп сденад певаше овај почетак  од страшне Вишњпћеве песме, дотде пноге  госте пробијаше зној; a Годуб, Пван , Јо-  ванча, н Мпдисав погдедаху један y другога,  б као да. ce нешто очнма договараху. У дно  совре сеђаше вознатп Милунко Чанколиз,   од кога су зебдп свп којп су га познавадп  х г о je и какав je . Кад сдепад преста, Мпдунко  упита првога до себе госта: — Одакде je овај слепац? — A шта знам ја? одговори гост: ■ —  Сде-  пац je од свукуд : нде за вођелг, просп за  Бога, те ce хранп хдебом !.. —  Оваком necM Oii он нама гура угарак y  куће, настави Мдлунко. — T e ce бар немаш рашта плаишти од  угарка !  рече с друге стране совре Андрија  Мали, хотећи подсетити Милунка да он упра-  во и нема куће. Meiyy тим, доааћин, опазивши шта учини  ова кратка иесма. пружи слепцу врг с винои  и рече: — Hâ !  окваси грдо: биће јасније! Слепад ce напп; врати домаћину врг, иа на ново повуче гудало , али баш вад хтеде  да викне , .Јаћим свази на вратницама Тур-  чина Суљу , настојвика мозговскога спахије  Френчевића, па приђе к слепду и шану иу : —  Турчин! Слепад смота гусле y торбу, и пође y кућу,  божем да руча. Кад би доред совре, Јованча  му даде y руку небушену цванцику. Слепад, опипавши дар, рече; —  Хвала газда !  Гљај готивно'  ! •Јованча ce промени y лицу, кад чу те две речи! И Јаћим и Стојан истрчаше чак на врат-  вице пред Суљу, уведоше га y авлију, и пра- 1 Иди брзо, жури ce ! тећн га ка гостима који с в е  пођипаше на ноге.  Јаћим рече: —  Ево, трговцн. ага ће вам најбољс казати  где има добре сгоке !  П одмах показа Суљи  да су Јованча н Мидисав калаузи чувенога  Газда-Марка, трговца, п да су дошдп да раз-  беру пма лл стоке, н по што je? —  Пеки,1  море рајо, веки! ведп Суља. Благо  селу y које свраћају трговци, a тешко седу y  које свраћају хајдуци !  Наместпвши ce на прво  место, он поче јести, адп не пијаше ништа. Како je дошао Суља. престала je весзган ве-  се.ве; само ce говоридо о овновииа. о  козама. о   доју на козарана, и о  проходњп на пијаца’ ма __ Милунко ce, no свом обичају, некодпко пута  накашља п гласније насмеја, ади Суља н не  погледа па њега. Марија, дворећи госте, често погдедаше  y Јованчу, п шшљаше y себи —  За нме Бога, да красна момка! Дан јесењи нрође док удариш ддан о длаи !   Ннје Суља седео дуго, a већ сунце зађе за  Копаонпк, н  сумрак ce поче хватати. Турчнн  ce диже да иде y свој стан. Сииљана, Maps-  јпна мајка, нспраћајући га, даде му једне  беле чарапе. Принајућп дар, Суља рече: Добро, рајо, добро ! —  Смиљана! гледај те удај шхо пре ону  мдађу ћер, не ће битп с горега! —  A што, Ага, да убијам срећу старијој  сестри ? —  Ништа ти више не могу казати ;  страх  ме je да вас де нађе какво здо , a y вашој  сам кућн јео хдеба и соли. . .  . Сзшљана ce забриву; ади посао y кући  беше y тај мах пречи, с тога немаде кад ни-  ком ни да каже што чу од Суље. Милана пак, Стојанова ћи, находећн ce  махом око женске совре, није добро пи раз-  гдедада све госте y мушкој соври. Тек други  дан, кадтости већ полажаху, смотри она боље  Мидисава и .Јованчу, па јој ce учини да je  Мшшсав веома угодан момак ....... Јованча, поред све пажње коју je обра-  ћао на људе, на сленца, и на Суљу, имаше  кад да сагдеда и Марију. Она му ce учини  девојка необично депа. Да му сдепац не рече  оне проклете две речи: Глај готивно,  он би  y Гојковића сдавио до гостивскога дана ! . . На окриље рано спремаху ce Годуб, Ивап,  Јованча, и Мидисав да иду. С шама пође и  Јаћим „да им покаже пут“, a Стојаностада  дочекује госте који дођу „на појутарје." Марија, с кондиром внна, испраћујући ода  и госте, вребагае приднку да баци очи на Јо-  ванчу. Беше јој до Бога жао што тако мало  гостова тако зшо гост! И Јованча беше нешто  збуњен; y забунн својој заборавн арбију, н  врати ce да je узме. Марија му je додаде. —  У здрављу. сејо! рече он мучећи седа  арбпју задене за силаје. —  Срећан пут! одговори девојка. —  Да Бог да, да ce скоро ви^имо! —  Да Богда! понови Марија, и нехотиде  уздахну. Гостн с Јаћимом одоше. Марпја севратп  y вућу иа, остављајуБи на полицу кондир с   вином. оборн п разби највећп свечарски ло-  нац! Од тога ce спрота девојка толико збуни  н застиде, да y лнду порумене као жеравица. —  На аегову главу, убавнце! рече јој снаха Живка: —  Чика данас, на своје крсно  нне, оде с трговдима,... нека je то сав зијан,1   да га већа штета ве сретне ! ........ Марпја захвалдо погледа уовудобру сна-  ху, која том беседом бадн засторак на буру  која срце њено толнко потресаше y тај нах ! 1  Штета. ЗА Е Л Е Т В А -Ko нздао, издало га лето ! He пмао од срца порода, Нп мушкога, ни девојачкога !   Рђом Ean’ o д о е  мт je колена!“  Н ародна клет ва. У реци села Подгорда, северозападно од  планине Буковика a јужно од брда Бабе, ииа  стара дрквина која ce зове „Свети Петар.“   Ta je црква некад служила и певала, a сад  je сва обрасла павитом. Турска je сила рас-  терала попове аене; време јој je пробило  сводове, и сваки дан рони камен по камен од  трошних зидова вених ;  али народ из окол-  них села памти да je то место свето, да су  ce ту људи збирали на молитву, на разговор.  на договор, a и на весеље. Многи мисле да  je и данас то место врло згодно за све важне  и свете послове,.. На окриље Светога Томе, 1832, код „Све-  тога Петра“  освану неколико људи из окол- них села. Међу њииа ce може поменутв Ст о-  јст ЈовановиЛ,  из Л.етја; Милета Карабаги.   из Крввог Внра; Милосав Браљинац,  из Бра-  љине ;  Раја  из Ћпћевца, н Пои Шарко  из Моз-  гова. ЈаЛим ГојковиЛ  вз Мозгова с Голу-   бом пз Јошанвце, с Иваном  из Суботинца,  и с Јованчом  в Милисавом,  калаузвиа, спусти  ce ка „Светоме Петру“  међу те л>уде. Ko би y тај шах погледао на тај скуп.  опазно бн да су то све познанпци, в да на-  пред знају рашта ту додазе, јер ce здраве в  пвтају онако , као онп који су ce тек јуче  растади. ИздазеМ иадко пред Јаћвма s вегову  дружану, Поп Марко рече: —  Добро вв стпгосте! —  Па п нисмо !  одговорп Јаћтг :  —  ударв-  cuo, божем, прече ira ce уверисмо да јепрбко  пречб a окодо бдвже !.. И ово показује да су ce ови људв рочиди.  да ce тај дан састану код „Светог Петра." Пошто ce сви поздравшпе. н упвташе за  зДравље, уђоше y дрквпну, нрекрствше ce,  целвваше остатке од светаца на зндовпма. па  поседаше неки на звд, неки на камен, a некп  стајаху те гдедаху да откуд не лупе каквв  незванп гоств. —  Стоде, брате! рече Јованча Стојану из  Лешја :  — овде смо јаначно сви своји? —  Од мене ce бој, одговори Стојан :  —  a  од оввх ce не бој ви једнога! — Кад je тако, настави .Јованча: — онда  чујте поздрав од Кнеза Мидопга. Цареви су  додади да ce ви сједините са Шумадијом, a  Турцн не ће да вас пусте. Кажу, да ви водите  иод њнма вего са нама !  !  . —  Лажу! дазку !  рукну y један мах неко-  дико гласова. —  Тако њимаведи и Кнез Мидош; a ови  одговарају овако: „Кад г га раја не воли под  нама, што ce не буни? Да јој није добро, бу-  нида би ce она, као што ce бунила досад то-  дико пута!' За то треба да ce народ дигне  на opyæje, a Кнез Мидош ће онда чинити  оно што он зна. —  Ми смо готови, веди Стој ан : —  дотужадо  нам je 3 .1  о ;  али чекамо знак отуда испреко  Мораве. —  Знак вам je прво здо које учине Турци ! Чим они кога споиадну и убију на правди,  иди осрамоте какво чељаде, или учине друго  којс безакоње .......... —  Ваља да говоримо право, веди Браљи-  над: —  народ je досад грдно пострадао, па ce боји нових невоља. Тодпео  су пута говориди  људж: „Е, неста Турава! пропаде турска даре-  вина!к  a Еад посде, од некуд ce нађе Турака  толико да нама од њех Ерваве сузе подете  на оче! —  Тако je, тако! прекиде га некп Прван  Кнселида, нз седа Мађара :  —  Ми ce не iioæe-  мо повратити за сто година од дојакошљег ра-  товања. II зар сад на ново да зовемо туреву  саб.ву на свој врат ? Свд кажу „Цареви су  нам додадд!к  À што нам то даревп не јаве ;   да знамо, д да смо увер’нд, да ту нема ни-  какве варанцпје ?... — Даревп ce, Прване, не могу начднЕти  калауин као ово ја п Миддсав, ведд Јован-  ча: — онн не могу заћи од села до села н  звати људе. Од њих je доста кад хоће оно  што жедп народ. Ако лп овај народ желд  остатп под Турцпла, онда нема нншта од на-  шега састаика, и ја u Милисав да пзлшчемо  док смо чнтавн ! —  Ненојте вд бегатп !  He ће вама бпти  ништа, вели Прван :  —  него ce ми разговарамо  као људи. A као за што Енез Мвлош не пређе  с војском, п не отера ове Турке, кад су то  цареви додадн, па мп посде њему да пдаћамо  што je право ? —  Ономожеитако, Прване, веди Стојан: —   тек ce онда не би казадо : „Хоће варод да ce  осдободи !“  него би ce рекло :  „Хоће Кнез Ми-  дош да шири своју државу“, па би они који  су јачи њега по кауку! —  Чујте, браћо, како ја мжслиш, рече Ми-  дета из Крива Вира: —  народ je народ; ни-  кад сви не ће бнти нв сдожни ви стижни,  ади ово зашто смо ce ми састади хоће сви  бољиидрви људи! За њих ја стојим добар — Mope, хоће сви из реда! рећи ће Поп  Марко: —  Зар не видите како од неког до-  ба в деца сдуте на бој ?  Нико им не каже  него им ce још закраћује, a она, посде сваке  кише, само граде од када топове и пљескају  y протће, божем пудају и бију ce. A сећате ди ce шта оно рече Муди У1азар  о Госпођи код Светог Романа? Оно сад зна  и мадо и ведико! Народ je као вода за мо-  тиком : куд пођу први људи, туда иду свв.  Што ce год препуни, мора ce предити, a тур-  ска ce сида превршила, она сад већ саша  себе једе. Само ми да смо сложни и договорви:  кад почнемо, да иочнемо сви y један мах!... —  И ја ce не ћу издвајати из људи, веди  на ново Прван: —  само кажем да je то врло  тежак посао. — Није као што ce чини, ГГрване, рећи ће  Голуб :  —  иоже бити. да Бе ce ова буна свр-  шити a да не погпне ни један човек!. . . — Ба !  Свадба без меса не бива, мој Го-  лубе; тако ce говори док ce народ не за-  љуља; a кад ce год на Турке устаје, свакад  ваља нетнути гдаву y торбу !... — Бога ми, треба !  веди Поп Марво :  —   тако и ја иислим, a ако прође без штете, наша  je срећа ! — Тако да говориио, додаје Прван :  —  да ce  не вараио ! — Е па шта да кажемо ми Кнезу Мидошу?  упита Јованча.. — Кажите му, да сно мн сви спремни. од-  говори Стојан из Л.ешја :  —  само ce не иошемо  дуго одржати. За то, чнм ce ми закрвимо. нека  он гдеда да ce ствар час пре раслравп; јер  ће ce спротиња брзо улорпти.... —  Тако, тако!  повикаше многи нз окода. — Онда на то да ce закунемо , рећп ће  Поп Марко, да да ce журнмо одавде: може  нас ко опазити. И одмах извади своје кљпге н крст, натаче  на врат петрахлл, a крст ставн на црквенн зпд.  Људи поустајаше, скидоше капе. н почеше ce  крстпти. Поп очпта једну кратку моднтву, па овда рече те сви дигоше y вис три дрста, и  за њим изговорише ове речи : „Целивамо овај часни крст , и кунемо ce   Да fie.uo устати на Турке  ; кунемо ce својом   среЛом да ce не Кемо издати ! „Ko издао издало га лето  ; не имао од   срца иорода , ни мушкога  , ни девојачкога  ;  pfjoM гмиао док му je колена !“ После тога, сви ce прекрстише, пољубише  крст, ижљубише ce међу собом, н зађоше те  целиваше остатке од светитеља који ce још  познају на зидовима од цркве Светог Петра. Мадо посде тога, ти ce људи жураху сва-  ки своме завичају :  Јаћим, Иван, и Поп  Марко враћаху ce y Мозгово; Годуб и Ми-  дета ce упутише преко пдааине y Криви Вир ;  Стојан ce врати y Л.ешје; Браљинад в Раја  отпратише Јованчу и Мидисава на Мораву,  да их кришом на поуздану броду претуре  y Темнић. Прван пак , враћајући ce преко  Мечке, сам шапташе: — Ако могадне бит’  што y брзо , ђене,  ђене; ако ли ce отегне —  здо и наопако!  Тек  кад хоће сви, хоћу и ја; не ћу да ме људи  пљују ! O 'iо Разиђоше ce на разне стране, a сви од-  неше једну исту лпзсао: Кад сила пређе меру, над притиснути на-  род осети довољну снагу y себе , y кратно  рећи, кад дође време да ce устаје: тадамора  устати и онај који ведн да не ће !... . Б У H  A Буну обично спремају врло многк  посленпци, a запали je често само  једна случајна варница, У Крушевцу je Ибишева кавана једина y  жоју долазе најодабранији Турци. Необична  je слика п прилика једна турска кавана кад  су y њој сами Турци. У такој кавани обично  je свуд уза зидове вамештен дашчани кре-  ветац (миндерлук) на ком гости седе, нуше,  пију каву, и слушају онога који што го-  вори. У Турака je обичај, који ce држи као  закон, кад један говори сви други ћуте и  слушају га. Нови гост, ушавшн y кавану, не говори  ником ништа, него разгледа где има празна  места, па ce онамо упути и намести. Теккад  седне, окреће ce он к онима које je y кавани  затекао, и јавља им ce речима: —  Мерхаба !1  или : Сабан-хаир-олсун !2 Говорећи то, он чннв рукон темена, то јестг врховвма својих прста додирује своје прснг   своја уста, и своје теме. A то кажу да значз:  „У срцу те носим, устима те љубпм, a на  глави тн место дајем од ведпког поштовава6  Î Онп му на то одговарају: — Алах-рази-олсун !3 Те своје речи пропраћају н онн таким  истпм теменпма. Нови гост напунп своју лулу a  кавеџија му донесе жпшку, те и он замагли. За тим му ce донесе кава ; п, ако га то  части који од онпх еоји седе, каФсрија, при-  посећи му каву, рекне: —  Џаба ! Све то бива тако тихо, да бд ce мушнда  чула кад зујп. Ако којп узме што да прича,  сви други слушају п пазе. Веома би бпло не-  уљудпо не слукгати беседнпка, ма он гово-  рио најнесланије лазки. Нпко му ce н еће  ни  осмехнути, a то лн протпвречптп. Еле y Пбпшевој каванн, y Ерушевцу, беше  једно јутро, лред Митров дан 1832, доста Ty­ pana. Некп Смапл-Ага причагае a другн сви 1 Мир вам! 2 Нека вам je јутро сретно! 3 Нека je угодно Богу! слушаху. Снаид-Ага je много ншао по свету,  много чуо, лного видео, па има шта казивати. У то доба je Султан имао рат с Мисиром.  0  Мемед-Алији говоридо ce тада много y  свој  Јевропи a камо ли y Турској. Приповедач  казиваше како je сам био y Мисиру, и како je  видео силу и богатство Мемед-Адино. —  Турске ми вере, нема така бдага y на-  шега падише! Очима сам ја својима гледао  Мемед-Алину магазу као одавде до Мораве !   У тој магази наређани су пуни џакови с једне  и с друге стране, a средином je продазак.  У једним je џаковима пиринач, a y другпма  чиети бисер !.. ,.Једнога дана, продужава он, зовне мене  Мемед-Адија на ручак. Пе ћу вам казивати  каква су бида јела; ее бих умео нн побројати  нх ;  ади на посдетку би чудо. Требаше да  нам изнесу пилав. Знате да ce y нас Турака  свахи ручак завршује нилавои. Али вама ue  износе пндава !  Чекасмо дуго: најпосле, Ме-  мед-Адија рече: —  Хане пилав , чоџук !1 Ашчија2  вриђе и нешто му на ухо шану  Мемед-Алија ce на то насмеја и  рече : 1  Камо пилав, дете! 2  Кувар. — Кад je такав квсмет,1  нека буде н б е з=   пидава! П устанемо од ручка без пидава ! Кад —  шта je бидо? Ашчдја, прпставља-  јући пиринач, помео, па место пиринча, при-  ставио бисера, a бисер ce ннје могао скувати I  Те тако наш ручак би без пидава !....“ Кад Смаил-Ага свршн ову причу, нпко  му не рече ништа ; нико ce и не осмехну t  Толико Турди поштују онога, којн њих хоће  да забавља !... У то уђе y кавану неки Мустава Бели. Он  ce скоро вратио из Видина, куда je вшао за со.  Taaio je впдео Ага-Пашу ;  прошао јекроз За-  јечар, Тнмочку Паланку (Гургусовац), н вроз  Бан,у, знаће зар казати што ново. П доиста  МустаФа поче причатн како суму y Зајечаруг   y Гургусовцу, и y Баљи говорпди Турци, да ce  раја веома noxacn.ia ;  да некп Кода-Мплошеви  људи, божем трговачки калаузп, луте по ва-  роду п спренају нову буну; како му je тако не-  што нехотице наговестио п Делп-Поп Марко  из Мозгова, и, најиосле, како су усталд некн  прородн по седпма те казују за Турке све  rope од горега, a раји пророкују добро. И  сад em Мустава нсприча што му je y Мозгову Boæja воља. газивао МилункоЧанколиз да je говорно Л.уди  «Аазар код Св. Романа на сабору о  великој  Госдођи, „да звони звоно на Аазарици и на  Раваници !“ — Лџаип !  аџаип!!1  рече стари Ибипт;  остади ce згдедаже: —  Није то на добро, на-  стави старац: —  Еад год манити стану про-  роковати здо, онда ce добру није надати! — Хај !  хај !  уздахнуше њих два три, и  одбише густе динове. Наста мртва тишина за некодико тренутака. —  Иншадах,1  2  3  рећи ће Осман-Бег Френче-  вић: —  и то ће изаћи на добро! A где ће  манит човек и говорити паметних речи ?  Про-  ђите ce тих беспосдица. To су Вдаси изумеди  да попдаше Турке. Бош лакрдија !s  Ја ћу сутра  y Мозгово да огрћем винограде. Зубе ћу y грло  сасути свакоме k o ce усуди само да регне !. .. —  Ешкосвн,4  соколе !  рече Мехмед-Ага Со-  Фијанац, који увек жади што ce раја боље  не стегне, попављајући као какву аксиому ове  речи :  — Без тврд забитлук царство не ce   држи  !  . ,  . . 1 Чудо! чудо ! 2 Даће Бог! 3 Празан разгов.ор ! 4 Браво ! —  Све би то бидо дасно , рећн Бе стари Пбиш, посде дужег ћутања: — да нпје онога   y Крагујевцу; али су његови прстн врдо ду-  гачки .... Ваља ce вардитп иудро, да ce доц-  нвје не кајемо ........ — Ја сам ce кајао, иој Ибиш-Ага! кад ви- сам рају стезао, веди сидни Френчеввћ :  —  a  кад год сам je ствгао, спавао сам мирно ...... Пза тога наста мртва тишина y каванп..... У задушни четвртак , пред Митров дап,  1832, готово цедо седо Мозгово бејаше исте-  рано да огрће впнограде својпм спаијама, бо-  гатли Френчеввћвма, којп су имадп своје дво-  рове в y Нвшу п y Крушевцу, a y то доба  ce нахођаху y овој посдедњој вароши. Френ-  чевића су два брата :  Седпм-Бег и Осман-Бег.  Селим-Бегу je сада око трпдесет в шест го-  дпна ;  он je онпзак растом, смеђ , крупннх  очпју, п y опште деп човек. Осману je три-  десет п трп године; танак je, висок, смеђ п  девшп од брата свога. Отац вм je умрво, a жнва нм je мајка,  Акила.  Ова je Туркиња често корпда своје  спнове што нпсу вредпп отетп Српкиња, да  ce ожене отшпцом a ве прошеввном!  Жедеда  je да јој снахе буду од крвп од које je н сама, a највише je била рададасемеђу кадама може  похвалити јунаштвом својих сииова. —  Турчпн што год има, говорила би она че-  сто: — све му je од јуваштва. Чим y Турака  неставе јунаштва, онај час нека им ce буле по-  резују, нека боља y rope узајмљује , те нека  плаћају ворез Лингурпма  (Циганима — no-  следњем народу). Турско je тада већ било п  битисалос  !.. П синови су њеаи врло желели да учине  по вољи својој нени, a и себи да набаве ве-  лико уживаве. Еле y внноградпжа Бега Френчевића, међу  кулучарима. беху и Јаћим и Стојан Гојковићи,  са старијим ћерима својим. Настојник Френче-  вићев Суља приђе к Јаћиму и Стојану, и запо-  веди да обојица с овим својим ћерима одмах  иду кући, па да пошљу млађе ћери своје Ма-  рију  и Жилану.  Сила Бога не моли: морадо  ce слушати, и, кроз пола сахата , Марнја и  Милана већ огртаху виноград с остадим по-  сденидима. .. Френчевић Осман-Бег, дошавшв на дан  пре из Кругаевца, био je пао на конак Попу  Марку. Чим je Осман-Бег стигао, одмах му  je допао Мидунко Чанколиз , и почео ce  нешто сашаатавати с њим, и с настојни- еом  његовин Суљом. Пое Марко, несрећом  својом, опазн да ce ради о  некои злу, па, не  знајући кзкво може бити то здо, рекне: —  Мудро седите, вн људп !  Народ je је-  дак и овако; н>ему сад мадо треба: ако ка-  кво 3 .1 0 учинлте, не ће вам блти наштнну!... Осман, кпван Попу још од оне приче из  Ибпшеве Еаване, влкненасвоје иомке. М ом-  цп шчепају Попа, оборе га, обрну sty табане  y внс, п јадннку ударе равно сто штапа!,.. Чанкодиз, гдедајући како Попа Марка ту-  ку, вели сам себн, ади да Френчевпћ. чује: —   Шта je заслужио? мадо му je! Хоће он да  претн Турчпну-Господару ! ......,1уд човек . Тек што су копачп y винограду нстеради  по два реда, и сталп да члсте земљу с иотлка,  кад љ п.х y један мах ОЕружпше оружанл Тур-  цл. II Оснан, с голом сабљом y руцп, објави да  ће псећи па режвевеко бипоумно да ce одупре  турској СН.1П. За тлн намнгну на момке, a онн  ухватише Mctpujy  п Милану,  попеше лх на  коње, везаше лм ноге дспод кова, огртохле пх  ћурковпма, ОЕружпше пх собом, п сав ce тај  скуп лрете ка Моравп пут Крушевца. Марија  л Мплава. пдакаху , внкаху , нољаху —  све  узадуд. По невад бп само Френчевић рекао : —  Шутите !  не ће вама бити ружно !... У Дедиграду, видећи да оне непрестанце  пдачу, Осман-Бег упита: —  Што толико тужите, вад сте Милувку  вазаде да хоћете да ce потурчите? Девојве још јаче врисну плакати, м  стану  ce клети да Мидунка ни виделе нису! —  To je опет она рђа на две страее слага- ла, рече Осман : — •  девојкама вије сшео по-  менути да ce потурче, a мени није смео казати  истиву, вего je тврдио да им je дао дар ..... После малог ћутања , Осман настави :  — —  Што би, би ; Турчин, кад сабљом за-  махне, иди преседа на што je замахнуо, или  сабљу крпга на двоје ;  јалову je не враћа y  корице !... To вече су већ били y Крушевцу. Еопачи пак који су загртади бегове ви-  нограде, разишавши ce с рада , развеше на  све стране глас о тој отмици y no дана  свету ва видику. Колико je њих гледало силу,  толико ce гласвика разишло да причају, да  казУ ЈУ 5  Д а буне против силе. A  ништа не лети  тако брзо као зао глас.. .. He лотраја дуго, a буна букну y свој наији  ражавској, параћинској, и крушевачкој. Тур- ди ce лгорадоше повући y места утврђена. На  скоро мораше и Крушевад оставити. Са свих  страна, дз свпх седа, грцале су гоииле нао-  ружаних сељака., јетких, љутих, готовдх да  терају освету до последњдх граннда. Народ  ce љуљао као затадасано иоре: тешко слабу  брегу о еоји  удари !  Пспред тако гњевна  народа, Турцд су пзмицалн што су ногли  6pæe... Пз свих устаничких уста могао ce чути  само овај глас: —  Заробљене срикиње да ce врате својим   родитељима  ; Отмичари да ce каштигују, и Сви ми да ce иридружимо к Србији /“ Устаници су ce одмах јавилп Енезу Ми-  дошу, п ставили ce под његове задовести. Кисз брже боље дошље Милету Радојко-   виКа  н Арсу АндријевиКа  међу њих да ствар  узму y своје руке, ида je доведу како треба;  пашама ндшкоаг д лесковачком ддше он да  нн дошто не дижувојске на устаннке, јер бп  то нного внше рашнрнло буну; Портп дак п  Руснји јавн —  да je туреко наспље нагнало  народ на устанак којд ce може угушдтд само  тако ако ce народу да што он по праву тражд  (Извршење Букурешког уговора). Мидета и Арса тек што стигну међу уста-  нике, a к њина допадну мајке двеју заробље-  hfx девојака, и запиште ојађешш матердн-  ским гдасом : — Зар више нема Кода-Милоша ? Зар су  помрде y Шумадији све мушке гдаве ? Где  сте, браћа ако сте ? Што данас снађе нас,  снаћи ће сутра вас!.... Устаници чекаху као озебао с.унце, да чују  шта ће рећн Мидошеви људи: —  Поздравље вам je, браћо, рекне Мидета :   —  од Кнеза Мидоша и од све Шумадије !  Мо-  дите ce Богу; тудите Турке, и оружјанепо-  дажите докде год не добијете све што тра-  жите! С  оне стране Мораве Мидош стоји с  готовом војском ; чим затреба, ето и њега!...  Може бити да ћено вам некад и ми, пред  Турдима, говорити да ce смирите, и да подо-  жите оружје !  He сдушајте ни нас ни по што  докде год вам ce не да све што тражите, a  дати вам ce мора! To вам je поздравље од  Кнеза Мидоша* ! —  Бог га ашвео !  заори ce из хиљаду грда,  и народ ce врете на Крушевац !... Буна ce ширида све више и више, па je  и дипдоматија радида све брже и брже. К Н Е З МИЛ.ОШ Os je један од оннх људи  Еојц су ce родали да ce  видп ЕолЕка je још тво-  рачва моћ y овога народа. На левом брегу речице ,/1епеннде, по-  врх праве варошп Крагујевца, двор je Кнеза  Милоша, y коме je он понајвнше боравио  од 1818 до 1839 године. To je обнчна кућа  турскога кроја. Гледалац ce данас не ће  зачудптп нп њеној величинп , нн депоти;  адп ce путнпк не iioæe не уставитп кад му  ce каже да je векад ns те куће издетада реч  која je могда бацати y грозницу све балкан-  ско подуострво! ... Тај двор, ii.in конак,  као што ce обично  зове, на два je боја: на горњем боју ово  су гдавније сувоте: богомоља,  где ce Кнез  моди Богу; љегова спаваћа соба ; оџаклија; Еанцедарија и дространи на варош отворени  трем. С тога отворенога треша Енез Милош  je највише заповедао, судио , учио , a некад  и псовао; ту je највише примао подворева,  и дочевивао странце и дишкшате. На доњем боју кнежева je „трпезарија,*  ,каве-оџак“  (где ce Еува кава), и друге собе  за придворне и за мдађе кнежеве. Ж з трема дољега y трем горњи воде др-  веве стубе воје су много пута оглашавале  кнежево расноложење кад ce низ њих зачује  учестани бат :  дум, д јг м , дуи !  И y доњем ce  трему обдене по који чиновник, сав зајапурен  иди нртвачки блед, a не зна кад je с горњега  трема пошао , кад ли je y довћ сишао ! ... И оно што je О Е О  кнежева конава, није   без интереса. На запад су вујне где ce го-   тови јело, адаље су штале за Енежеве коње;  на северу je и „Шарени конак“  y еом  борави   Кнегива, a на истое  je чиста равница где праз-   ниеом  игра еоло .  Ту, недалеЕО од леиеничке   обале, стоји она злогласна К р у ш к а  о Еојој no   нево јутро, Еад огране сунце, вија по еоји   обешени Еривад. Да погледамо мало дуже на Енеза Милоша  y овои његовом Еонаву !  Он je тев ту ирави  „Коџа-Милош!1 ' Мидош je човек средњега раста, јака са-  става, округла дида, јасна гдаса, брза, кратка  говора. Уз реч често додаје :  „чиниш ’волико/  нлн: „чинећи ее 'водпко/ Мидот иисдн брзо,  лного брже него што ложе да говори. С  тога  некад, јурећи своје нисди, тако запдете је-  зикозг, да si y  je тешко разуметп шта хоће да  каже. У најтеашм часима, он ce, y тренут ока,  прпкдава на добро пди на здо, једнаком бр-  зином, Никад y sera  нпје бидо двоумице,  нитн дуга домљеља. Пстина ce лного пута  доцшзје кајао и горко идакао за ту своју бр-  зину, ади му je она највише помогда да стече  вдаст над Србпјом, да буде оно што je бно,  да буде Коџа-Мидош ! Мидош je човек депа дида, само на девом  образу Hsia брадавицу као олањи орах, и нос  му je y дну малко попшри. Он устаје рано, управо y зору. Како устане,  умвје ce и обуче, па ce онда моди Богу. У својој соби „богомољи/ yæeæe он свећу,  лоиак му принесе каднонпцу са жарол, a он  спусти на жар тамљана, па окадп икону п  свећу, окадн себе, сву собу, н све који су ту.  Кадпоннцу, цо том, пружи siosiKy којп ce да-  гано на прстима удади, a он почпље модитву  своју овако : „Ва име оца и сина, и светога духа. Амин  (три пута). „Боже. и данашњи красни данче, јутрошње  јутарце, и јарко сунашце, помилуј мене греш-  нога ! „Свеци Божји , еоји  сте y Госиода Бога  свети , вама ce молим и поклонин , молите  Бога за мене грешнога !  Свети Петре, Павле  Апостоле, Марко и Матије, Ауко и .Јоване —  четири ступа јеванђелиста којн држите небо  и земљу, свима ce молим и поклонин, молите  Господа Бога за мене грешнога !  Свети оче  Николаје, путниче, чудотворче, мојекрсно име,  помози ми :  на путу, на суду, на тамној ноћи,  ва чарној гори, на мутној води ;  на уранку,  на подранку, на беломе данку, и на сваком  страшном месту. Света Тројиде, јединосушна  и нераздељна, буди ми трезвитељница иво-  кровитељница на сваком месту. Свети шесто-  крили Аранђеле Михаило, сакрили ме твојим  крилом, одбрани ме сваке муке и ђавоље обла-  сти. Свети Јоване Крститељу, Свети Ђорђе  Великошучениче, Свети Дииитрије, Свети пре-  подобни оче Андрија, Свети Првомучениче  Стеване, Свети Василије, Свети Теодоре, и  вама ce молим и поклоним, молите милостив-  нога Бога за мене грешнога !  Свети Илија, Свети Пантеллја, сви y Бога сведи, Божји  угодници. који сте код Господа Бога : Свети  анђели, аранђеди, пророди, агученицп, апо-  стоди, Baaia ce молим и покдошш, ашлите  Госнода Бога, ашдостивога творца небескога,  за мене грешнога. СвемогуВи, истинпти, жно-  гомилостиви Саваоте, саздатељу, творче не-  бескп, који си и мене створио, управп aienpa-  вим путем, научи aie творити вољу твоју : е  теби прибегох ;  не дај -сагртн без шжајања;  опоагени ce y царству небеском и мене греш-  нога !  Оакранп are, Господе Боже, убопгаше,  спромаштнне, беде, агусаведе1  впдовне и не-  вндовне; тешкога дуга, невернога друга ;  теш-  кога бољезана и ђавољега уашждана (тако) ;   турске силе и братске пизме; сакрани are, Боже,  сваке агуке ђавоље области. Господе, Господе,  многомилостиван јеси, подаруј ме добриаг  здрављем, добром срећом, срећом н напретком,  дугим векож ;  подаруј ми срећне данке, лаке  ноћп, од Бога домоћи; подаруј аш свако добро  за много; окрепн aie, осветп ме, омудри aie, и  ослободн aie ; не одривн, не заборавп, не про-  гњевп ce, не уцвнједн раба својега/ За THai :  Светп Боже (трп пута) ;  Госиоде  поашлуј (дванаст пута), Оченаш (сав). 1 Од арапске речп :  Мусибет  = беда, несрећа. Посде тога: ,Часни Крсте, часни посте, благи Ристе,  Исусе Христе, сине Божји, помидуј мене  грешнога. Милостикан јеси Господе: укроти  и убдажи царево срце , мидостиво на мене  грешнога !  Модитава (тако) и светих отада.  Простите оци свети и бдагосдовите !  Бог да  простж учитеља (и) родитеља ! , ’ Вадим: те и бдагодарим, Боже !  (три пут)  који си ме извео из тамне поћи мудра, бодра,  ведра, чиста и разумна! Боже ии ce дај ра-  довати и веседити ; Боже ми усдиши иодитву  и прости сагрешенија; примп модитву моју !“   (Ово посдедње само y јутру). После модитве, Кнез доручкује. За тим при-  ма секретаре с писмииа , велике чиновнике,  и све који додазе да приме заповести. Еад  вих поотпушта, иди и док су они ту, Кнез  често изађе на трем, и почиње свој суд. Доде y  доњем трему, и пред конаком, пупо je света:  неки су звани, неки догнани, a пеке je до-  веда невоља иди потреба. Тако једнога јутра , изишавши на трем,  Кнез види доде на бнњекташу1  Кнеза Демира 1 Камен с . ког ce узјахује. из панје ужичке. To беше људика крупна,  носата, усната, a огрнута црвеним јапунџе-  том, па стоји на камену, као каква статуја: — Штајето, болан, Демдре? упита Милош. —  He знам ни ја, Господару !  Дотјераше  aie, и рекоше да станен овдје преда те... — Mope, ја чујем да ти узнмаш од људи  лшто, и да суднш крнво ? —  Госиодару !  одговорп јаснијим гласом  Уждчанин :  ако сам од кога шта било лоискао,  ишчупај ми јездк нз вилица ;  ако ли жи je  ко што драге воље пружно па ја не узео, ево  обје руке ва одспјецп ;  a ако што нијесам по-  годно право да пресудпж —  човјек сам, гри-  јешптп жп je дано. A најзад, крнвљи je онај  који даде безумноме власт y шаке него ја... —  Mope, овај човек нпје луд, рече Кнез  својој околпни :  —  водите га y мутвак1  да што  поруча, ua нека нде кући ! To беше вресуда ! Другојутро, ивишав на трем, Мнлош зачује  да на доњем боју плаче мадо дете. Кад упита  шта je, кажу му да je неки сељак донео своје  мушко детенде, u молп да лу га Кнез крстп. К ујну- — Еумство није шала !  рече Енез :  —  брже  зовите Мању, нека дијете крсти ! Кад врахе кумче из цркве, Кнез поучи  новог кума како ће ce владати , да ну не  загорчи кумство, a вумче дарује, рекавши  својима : —  Ови ће нени додијати што ме овако без  невоље куме ! ... У време Ђакове буне, изишавши једно ју-  тро на трем, Мидош прво види Мнлутина Га-  рашанина, и упита : —  За Бога, побратиме, шта je томе народу  те ce буни ? — Невоља му je, Господару, одговори Ми-  лутин: —  синоћ сам био на вечери код јед-  нога прнјатеља и твога и мога, na кад хте-  дох да напијем чашу y твоје здравље, он ми  рече : —  A што му, брате, вијеш y здравље? Која  нам je вајда од његова здравља, кад он не  в'иди шта ce ради ?  Момди његових старепшна  гађају из пиштоља проју кад им ce где y селу  изнесе за ручак; или ce њоме котрљају као  оно котрљен весели људи y  белу недељу ;  из-  несе ли им ce погача, па им ни опа иије до вољн, они ce потегну погачол за пројом,  и вичу: —  Бежи, пројо, узјаха те погача! Ето то je доднјало народу, па себунн! У то допаде Амиџа сав каљав, на некаквом  сељачком кљуеету, a био je још с некниа отп-  шао да некако утиша бунтовнике. — Шта je то, Аипџа, весео био, камо твој  кон>  ? упнта Кнез. —  Чудан си ти, Господару, одговори Па- штрзгац: —  одовуд људи иду да п твоје кове  узму, a тн ппташ где je мој ?.......... —  Како бп бидо да ce ја уЕДОнил? упита  Мидош своју окодину, после мадог ћутања. — Нн с места ce не лпчн, Господару !  рече  Вучић :  — Овој земљп ваљаш тп, да je бра-  ниш од хале н вране с поља, a уеутра пот-  врати рукаве с.тарешннама, па ће ce народ  одмах стишати! — A хоћеш лн ићп ти, да ту буну утншаш?  ушзта га Кнез. —  Хоћу !  алп да ми даш власт да малко  учовечам п старешпне и њнхове молке! — Идн !  ла што год учпнпш —  учињено je! Вучпћ оде ;  н иа Опленцу разби Ђака п утнша буну. Једном Кнез прими на трему посланика  од ведикога једнога вдадаода. Посланик, по-  сде обичних поздрава и разговора, почве не-  што опоро y име дара свога приговарати  Кнезу, Мидош порумени y дицу, погдеда мадо  на страну, и ревне : —  Ако твој цар жедн да има y Крагујевцу  кога који ће чинити све по његовој вољи, нека  пошље једнога свога ђенерада (а има их до-  ста, Богу хвада !) па нека му заповеди да данас  вас дан гдеда уз Лепеницу, сутра —  низ Л.е-  пеницу, a преко сутра —  вас дан на Сушицу !   Ади шене нека остави да ce договаран с овим  измученим народом ; па што нађемо ми да  je добро нама, нека je добро и н>ену!“. . . . He зна ce, јесу ди тумачи ово верно пре-  веди посданику, ади ce зна да je посданик,  посде тога, био жного бдааш. За стодом, Кнез обично ставља себис дес-  не стране мдађега сина кога je звао Мћња,   a с леве — Милана. До Мијаида je најчешће  седео Архимандрит Медентије, па Аврам Пе-  тронијевић, шш Мидутин Гарашанин (кад je  y Крагујевцу), па кнез Васа, и други , a до  Мидана — Давидовић, Ашиџа, и даље редом. Доле y заставу према домаћзну . седао je  обнчно Вучић. Кнегиња Љубица, y то доба, још није се-  Дада с Кнезом за сто. Она je, сдругим госпо-  ђама и девојкама, сдужида око стода. „Муш-  ка рука, вели један очевидац, за време ручка  није cne.ia нншта послутати око стола." Чим Кнез седне, једна бп девојка, илп ir.iâ-  да, донела и ставила пред њега врућу проју  или врућу погачу, н на вој струк боснљка,  a друга би донела две куване кокошке. Од  тих кокошака, Кнез би одсекао батак, кридо,  ллн други којн режаљ , д пружно би ономе  кога најволи, назвавшн га каквим особитдм  именом. И од своје проје, плп погаче, одао-  iino би он парче в посдао онош кога жедс  да одлпкује. Кнез je миловао надевата особита нмена  људнма с којима лма посла ;  посде пх je  обнчно звао тим вменима. Тако су постала  имена: Амиџа  (Сима Паштриац), БаКа  (Па-  ун Јанковић), Русијан  (Јакпшћ), Пгуман  (Жи-  вановпћ), Ђучић  п Газда  (Тома Перпшић),  М'кња  (Кнез Мијапло док je бно малп), птд. За време ручка , ндн воји прнча што пз  свога живота , плн некп од пнсменпх људи  казује шта je чнтао y новпнама, нлн ce пре- тресају каква државна дитања, шш ce, до-  некад, збија шада. —  Mope Газда !  рекне једном Кнез Вучићу:  — баш срамота! Ти си y шојој служби толико  време, па још ддеш y сукненим чакширама,  a јучашње моје чибугџије обукоше ce y чоху  и y свиду. Зашто ce и ти не оденеш боље ? —  Господару !  одговори Вучић: — Ја сам  y твојој  служби, и ти велиш да ја добро слу-  жим; a моje су чакшире  y мојој  служби, и оне  мене лепо служе ! —  Чиниш ’ волико , и чакшире keni про-  менити, a памет ве ћеш! рекне Кнез, мадко  незадовољан Вучићевом улорнопгћу. Тек кад Кнез устане, лоставља ce сто на  ново, те руча Кнегиња са женама. По ручку, Киез легне да мадко трене. За  то време момци, везавши мараме на дугачке  мотке, машу око конака те разгоне врапце  који својим цвркутааем не дају човеку заспати. Чим устане од сдавања, Милога ce умије,  и иоли ce Вогу као и јутром. Иза тога изађе  на трем и седне. Докле му чибугџија лриноси  распаљен чибук, дотле кавеџија, на сребрну  дослужавнику , донесе Филџане, зарфове, и  ибрик с кавом. Све je то покривено богато  извезеним и златним ресама поднизаним по- кровдем. Чибугдија, предавши Кнезу чибук,  днгне онај покровац, пребаци га каведијд  преко рамена, надије y Филдан каве, утне  Фнлџан y зарф, и насдужи Господару. Еад попије ваву , Кнез продужава рад  који je радно пре ручка. Нн множина ни разноврсност дослова, нн  озбиљност оних прнддка, не сметаху Кнезу  да ce некад и слатко пошали. Чисто као да  му je та шала требала за неки однор од теш-  ких брига н многих послова. Једап његов чиновнпк, врдо уредан и пош-  тен човек, већ додија дружини страсном сво-  јом симпатијом епроћу једне стране државе.  Што год нз те земље долазн — све je двеће  и ковиље, све je дивота и красота, a што бнва  на другом месту —  зло je и наопако ! Једнога дава долети татарпн из Београда.  и донесе ведики један пакет. Отворн ce, a to  великп орден ономе чиновнпку од владаода  оне земље коју он толико хвалд. Прима-  јућн орден , чпновник, весео, рекне својим  друговима : —  Впдите ли, вако та држава зна за своје  пријатеље ! Брже боље обуче ce, обеси о  врат новн  орден, п оде Кнезу да ce нредстави као нови коландер. Кнез га прими лепо ;  честита му  орден пријатељски, и, после дугог дивљеља  и разгледања тога царскога дара, упита : —  Шта ли je то шарено по тој траци, као  да нешто пише? Коиандер загледа боље, и . . . .  кнежева му  ce соба окрете око главе !  На траци пише : Ђ Орден од Баба-Јане из Бушинацаза   иоједене цицваре ' ' . . . Гњевни командер тргне овај знак несташне  шале, и баци га кроз прозор, па стругне кући,  и неколико дана после тога није изилазио  међу људе! Целу ту игру склсшили су људи из нај-  ближе кнежеве околине са знањем и одобре-  њем кнежевин. Милош je хтео да ce тако  свечано насмеје човеку који „живи о  шума-  динској проји a хвали бечку земичку" ! ... Вук Караџић y то доба беше још млад и  незнатан, a y околини Кнеза Милоша сретапге  ce он с једне стране с људма окићеним рат-  ном и управничком славом, a с друге —  с на-  учницима из великих школа. Ни међу првима  ни међу другима, њега не чекаше раскрчено 1 Селапде y Руднику које ce данас зове Љубичинаи. место ; ади га он, при свем том, заузимаше  по праву свога ђенија, по сиди оне обнове  народнога духа коју je, радозг својии, већ. био  започео даровитп Јадранин. Милошеви догдавници, све чеда ратне  среће и управншких засдуга, векад еа жаље-  њемгдедаху дрскога самоука којп, не учпвпш  нпкаквих школа, поправља ,високоучене;“  a  кнежеви писари, „доктори обојпх права“, гро-  хотом ce смејаху .козару који ce усуђује њима  казпватд законе граматике.“  II донста беше  то чудан појав !  Самоук y науцн упућнваше  српску кљигу са свии другнм путел a не онии  којнм je пшда ученост до њега ;  и, сидан  свешћу о  народном духу, он вероваше y по-  беду свога правца онако тврдо као што ве-  роваше y живот народа свога ! Књнжевнн протнвницн Вукови, људи нз  друге зем.ве и ученици друге тпкоде, већпнои  спори на новину и напредак, a задовољнп  оним што ce затекдо, махом осуђиваху правац  Вуку. Па, не згогућп га вн уставпти, еи скре-  нутп с тога пута, иска.внваху ce подсмева-  њем п ругањем. Кнез Мидош пак као да предвиђаше зна-  чај и ширнну Вуковога преображаја. За то му  и указнваше многе усдуге и одакпшце ;  адп, као практичан државник, не могаше оп не  штедети и осећава оних који му требаху сваки  дан за толике државне послове. С  тога по  некад пушташе да ce незадовољство Вукових  противника искаже и y каквој опорој шали  Еојој ce и сам слатко насмејао. Тако једном, поред многога другога смеја  и шале, кад ce Вук крене из Крагујевца преко  Београда пут Беча, нађе он y оном пасошу  којишуједат за путовање још један овакав  докуменат: „ f f Ллшџа, upeuü и иоследнии, кои имамг   власт Ђ  давати сваколке иасоше и мушкомг и   женскомг, и старомг и младомг, и здраву и   кллсту, облвлтемг настолгцимг иасошемг, да   иоказателг сего  , Г. Ђукг Стефановичг, ,  изг   ТрррршиКа1 , y Лдру, одг скора ирозвавшт   ce Дробнлкг изг Петнице, аолази одавленг   иреко биоградске скеле y Земунг, a оталенг   докле му толга трае : 1 Реч Т рш гоК  Вук je изговарао затежућн мадко дуже   на р. Личнии оиисо : Ђуко СтефановичЂ, Еара-   џичг, y младости к о зп јп , a  сада сиисат еЛЂ  срт хске гра-   матике. к а о.............. к а о .............. к а о ............... Нема; али кадг би сечо-   веко острагг добро загледао   у нЂга, рекао бп дае уедну   ногу малко ириромг ! (Петат: талир ордаш) Азгада® С . р. Све je ово смишљено н извршено са зна-  вем и одобревем Енеза Милоша ! Једнолг поред конака пролажаху Ужичани  кириџије, гонећн катран на крагујевачку пн-  јаду. Кад ковп беху баш пред вратима од  коначке авлије, ударн добош да ce шења  стража. К.вусад ce попдашпше, разбегоше, п  с једнога самара спаде нех с катраном, н  просу ce no калдрми. — Умукни стијем, не бпдо ти га !  дрекну  један Ужичанин, протрчавшп да уставн кове;-L J -.W O  (At U tJ J o O  ùvJ ills  . Уста Бркови Hoc Особени знаии докде други жаљаху што ce учини толнка  штета... Кнез Милот, седећи на трему, виде што  би, па заповеди да му дође који од кнриџија.  Момци зовну најближега, и овај приђе. —  Одакле сте ви ?  упита Кнез. —  Из Доброселице, одговори кириџија. — Je ли жив Аксо Јечмевица из Добро-  селице ? —  Жив je, и евогаовдје; баш сеовоње-  гов мијех просу ! —  Нек дође амо он ! Ето Аксе. — Позпајеш лж ти мене, Газда-Аксо !  упита  Кнез. — Познајем , како да не познајем, сунце  наше? одговори Ужичанин. — Аијепс, лвјепо —  сунце; него знаш ли  ти кад ја оно служих y  тебе? — He! моје ми грјешне душе! Никад ти  нијеси служио, него заповиједао. Тебе je Бог  створио само да заповиједаш !.. —  Чнниш ’волико, није то тамо амо, Газда-  Аксо! него кажи ираво: нијесам ли ce ја био  најмио y  тебе на по године да те служим за  три гроша и по, и за једве чарапе ? Еад ce  закрајини, ја одох к брату Милану, a y  тебе ми оста 30 пара од хајлука, и чарапе: то ми  нијеси издао. —  Вјеруј, вјеруј; давно je бидо; побора-  вио сам, вели Аксо, s приклања ce. — Е, иди те састави тридесет ситнах пара  и чарапе, ва донеси да платиш дуг! — Да пдем, Господару ! Оде. Мадо час, врати ce. — Јесн л.и нашао? упита Кнез. —  Нашао cau, Господару ! —  Број! Акса избројп равно тридесет пара, п спусти  К,незу y гааку. Милош нх преброји сам, савн  y хартијицу, задеде за појас, рекавшп: —  Много сам ја мучнце виђео за овпх  тридесет пара ! Акса. му пружи чарапе. — Подајтоме! рече Енез, показавшп r.ia-  вом на иомка. Акса даде и чарапе. —  Сад смо ce нампридн, веди Кнез. —  С Богом, Господару! —  Срехан пут! Акса пође. — Ене !  a стан’ де. ироговори Мидош : —  тн  твој дуг пдати. Да пдатим сада и ја мој !  И пружи Аксв 100 јермилука (по 4 дин.), воје  je спремио докле je Акса састављао 30 пара!... Враћајући ce радостан међу друживу, Акса  још вз далека повиче: —  А  да вељу ја вама, да нас лред дар-  C E O si кућом не море снаћи никаква штета?!... Кнезу Милошу дође једном један сељак  из Јасевице. по имену Андрија.  Кнез je тога  човека врло уважавао, па га поведе да му  покаже све своје и народно благо. Отворивши  пред вим касу, он рекне: —  Андрија, брате !  узми одатле колико год  хоћеш ;  нека ти je просто од мене и од  народа! Андрија ce маши y недра ;  извади своју  кесу, одреши je, нађе y вој дукат, и, бадивши  y гомилу, проговори : —  Кад би ce одавде узимало, ово би ce  брзо разнело, и опет сви не би били сити ;   вего овде ваља дати; ово за много треба!... Кнез ra загрли, рекавши: — Нисам то мислио, али благо руди која  даје ; хиљадили ce такви синови y овој земљи ! Кнезу Милошу дођу једнога дана неки  људи из Новопазарске наије, па чим изађу  пред њега, падву на кодеаа и запиште : —  Пимагај, да са по Богу отац !  Haine ce  куће ааде, наше ce имање граби , наш ce  образ срамоти, наша ce вераружи: народ ce  већ расељава са свога огњишта! Помози, да  нас пе прокуну кости оцева и дедова ! ... Неколико тренутака Милош стајаше не-  помичан слушајући тај вапај, na му грунуше  сузе као киша; саже ce сам н, дижућв моли-  оце, поче говоритн : —  Хоћу, хоћу !  само ако не Бог пожпви!  У иене су, вндите, једна уста као и y сва-  ког другог човека ; не могу ни ја јести за  тројиду. Све ово бдаго што мн даде Бог п  народ, даде мн ra да н > п м  помогпем вама,  браћп својој ! ... Онн којн су ово гдедадн, п којп су знади  да ce Мидош, кад хоће, уме вешто п  нритво-  рити , уверавају да нема. човека који on ce  усудпо посумњати о  истнпатостп ових речи! У љубавн, y прпјатељству, y мржњи, y те-  ковннн, y осветн, y вдастп, Мплош je могао  бити и прав п  дводичан , п стадан н про-  менљпв, б веран п забораван ; адц y  једвој  јединој тежњи —  y  рушењу турства п днзању српства —  био je свакад један исти , свакад  непроменит, непомерно сталан, вечито веран,  пикад забораван, никад уморан ! To му je слава нада сваку славу ! ... Отпустивши те људе, Мидош седе на своје  обично место на трему. Ту je пушио и ћутао  погледајући често низ Депевицу. Опажало  -ce да ce нечем нада. У један мах зачу ce  неки тутав од „Камените ћуприје' н дрека  татара: —  Варда,варда; саул,саул1  и пред конак  доиаде татарин са суруџијама. Татари су ce  обично устављали пред „Татарским конаком",  али je ово бидо нешто особито важно, и Та-  тар-ага je жедео час нре стићи самоме Енезу. Примивши иисмо , нестрпљивп Кнез сам  раздоми печат и викне : — Давидоввћу ! Секретар Давидовић, човек омаден, сув,  слаба здравља, y црну капуту, преко кога je  обукао постављено ћурче, дође и поче читати  из писма српскога агента y Дариграду ово: 1. „Усваја ce предлог Кнеза Мидоша: да  ce одржи стање које je уређено, докле ce не  расправи иитање о  отетвм девојкама. 1 Чувај ce. клон' ce! 2. ,Пошто je нишки паша јавио Порти да.  Марија и Мидана од своје вољр хоће да остану  Туркнње и ФренчевиЕке, то ce оне не могу сад  просто вратнти својим родитељима; него Пор-  та шаље y Београд свога комесара, a наре-  дила je да ce обе те српкиње с мајком Френ-  чевића спроведу нз Ниша y Београд, где ће  пред царским коиесаром п Хусејик-Пашом  н пред људма Кнез-Мидошевим казати : је-  су ди потурчене сидом , иди својом драгои  вољом ? ,Од њпхове изјаве, додаје агенат, зави-  снће даљп развитак догађаја*... —  Ене сад !  цикну Мидош :  —  па то опет  све може да оде без трага L. Брже, Јоваичу! Кабадавја Јованча дође. Мн аега позна-  јемо још нз Мозгова, само сад ва њему нвје  одедо трговачког кадауза, него здатадн-рухо  кабадајнско. Кнез му укратко каза кавви ће  нутнидн поћн ns Ниша за Београд. Њпх он  да примп н пропратн до Београда. За њвх  гдавом да одговара. Осим тога, да узме н ро-  дитеље Маријине и Мнданине, те и : њпх да  поведе y Београд. Сад Кнез погдеда оштрнје y оне који беху  око њега. Они ce досетнше , п удадише ce.  Јованча приђе бднже: Кнез му, божем тајно. аарута шта ће казати Милети. Али како Ми-  лош већ давно не мора да крије што говори:  тако ce и ово сада могло све чути; само нико  није ни хтео ни смео да прича што je чуо. Јованча пољуби Кнеза y руку. покдони  ce, и оде одмах. ПРЕОТМ ИЦА Hнje БН Н О  пошто пређе бјеше,  Ннје свнјет'оно што мншљасте I  Његу ш На најдепшем месту y Крушевду имају  Френчевнжп, Седди-Бег, и Осман-Бег, красан  двор. На запад од тога двора, само преко  доље магдалскога потока, дрема опада кула  Дара Лазара, н до ње мукои мучи дрква ,/la-  зарнда. На северној странп од Френчевића  двора пма једно место ружног сиомена и за  Србе и за Турке. To je „Гроб Вука Бран-  ковићаТ Пз свога двора, ФренчевпБн могу  иогледатд далеко на све стране, п свуда им  очн нмају шха сагледати. У хај депи двор доведе Осман-Бег две ро-  бдње, две депе Српкиње, Марнју u Мнлану.  У двору их дочека стара Френчевићка, Акилат   н депим српским језнком подвпкну : —  Благо мени, ево мојахснаха! И приђе  re сама скиде с коња Марију и Милану. Сутра дан их je окупада y хамаму1 , па  онда их je обукда y свиду и кадиву; задагада  их je, што ’h o кажу, медом и шећером ;  те-  шида их , говеда им што je боље могда и  умела ;  обридада им je да ће синовн њени  усрећпти не само њих две, него и сву њину  родбину, да ће je превестн y Крушевац, са-  градити јој куће, дати новаца и земаља, да  ■ б у д у  сви богати људи. Међу тим оштро je  мотрнда да им нико не каже ништа што бива  ван харема. Посде некодико дана, Акида једно јутро  окупа Марију и Мидану и обуче их y нове  хаљнне. За тим, y другу собу, напоредо с њи-  ховош , дође Хода и , кроз затворена врата,  стане турски њих две нешто питати. Акида  их je учила реч по реч шта да одговоре ва  та питава. Казада им je, лосде, да je то нека  молитва. Кад ce та молитва сврши, Хоџа узме  две хартијпце, напише на њима некакве за-  лисе, ii пружи им кроз затворена врата. Те  хартијвце носиде су оне посде као хамајлије. To je бидо турчење ! Тада Mapiiju  надену ине Јујрмуса , a Ми-  лани — •  Фатима. !... Марнју узме за ce млађи брат Осман-Бег,  a Милану старији — Селвн-Бег. Дуго су нлакалс и јадиковале Марија и  Милана. НпЕакве речи, никакве утехе, ни-  какве понуде, никакви дари не могоше раз-  блажити туге, докде ce зар сама жалост не  умори. После толвкога длача и туговања,  њима почпе долазити y памет да ово ново  стаље може бити и добро за њпх ; јер, доиста,  жнве лепше него што су ногле икад помд-  слнтп. Алп ако би им ce y том тренутку омак-  ле очп да погледе на ./1азареву цркву н на  кулу, пли ако би ce сетиле гроба Бранковпћа  Вука, онда бп ce пред њима иоказада годема  разлпка изиеђу онога y чем су ce родиле н  одрасле, и онога y чеи су ce овако на пре-  чац нашле... •Једном бегови остали сву драгу ноћ y мех-  ћемн1  :  нешто ce крупно тамо већало. Ма-  рпја и Мплана, да би пм бнло слободнпје,  заноће обе y једној соби. Утуде свећу, али  ока на око не могаху склопитп. Месечнна  бејаше као дав. Кроз прозоре ce лепо видела  суморна слпка од цареве куле п од аегове Турски суд.] аекад .lene цркве. На овако тихој ноћи, чудо  •ce кад шушне најиаљи дистак. — Па нама, кеко , није овде са свим зло.  рекне Мидана Марији. — He знан како да кажем, одговори Ма-   рија, дубоЕО  уздахнувши :  —  Свега има , a   опет ми je око срца хдадно. Чини ми ce да   ово благо, ово богаство, није нпкаква срећа   за мене и за тебе.... —  Може бити да ћемо ce навикнути доц-  није . . . —  Милана, сестро !  друга je ово вера  други живот ;  н најбољи даје, онзанасније,  нити емо ми за н>ега !  Онн нас, ето, ките, оде-  вају, хране као какве убојнице! A  каква нам  je то сдаст ? Ми ce Срби истина мучимо, али  ce и веседимо :  радимо. ади и певамо ; нас  туче свакојако време, ади ce и нагдедамо Бо-  жије депоте кад год хоћемо, a овде ? — Све je тако, кеко !  али за Бога, погле- дај ово дивно рухо на нама !  Ми ово не бисмо  понеле y Мозгову ни да je пола седа наша  очевина : никоја наша друга ово не носи .... —  Одедо je депо, красно, необично; али  докде ће трајати ?  Зар ce све ово не може изо-  кренути? Сећаш ди ce како нам je Бака дри-  чада .дасуСрби својецарство изгубшшсасвоје неправде/ Онда су, вељаше она, Турди билн  правији од Срба, и српско je царство отишло-  њина !  Сад су Турди огрезди y неправдн. Сад  je ред да они царство нзгубе. И једном су га  већ губиди. Кодико ииа људи који су ce прн-  четћивади ено y оној цркви. To може доћи  опет. Сећаш ди ce шта оно говори Дуди Л.а-  зар о  Госпођи код Светог Романа ? —  Одавно ce, кбко, тако говорн, па ce ни-  како не преврће... У тај мах дрекну паун на своме седаду.  Мвдана ce трже и погдеда на прозор, па на  један пут врисну и обнсну Марлји око врата... —  Шта je? Шта je? упита Марија. —  Учиеи ira ce, веди Мидана: — да не-  какав пдамени змај нзби пз куде Цара .la-  зара, па одонуд подете овамо, a од н>ега све  ирскају варнице, као да хоће Крушевац да за-  падв !.. .dÿn !  дЈп !  дјг п !  на вратима. Сдуге отво-  рпше; Бегови уђоше. Зора већ запдавида. Они  ce не свдаче да дегну, него заповедају да ce  устаје, п да ce журно спрема на пут. Акнда  каже Маријн н Мпданп да хоће да нду y Нпшг   да тамо граде ведпку свадбу, јер y Крушевцу.  вељаше ова, нема веднкога хоџе. У покривеним колима, с јаком оружаном  пратвом, крену ce Марија и Милана јошто  јутро, и на ноћиште стигну y село Л.ужане,  опет сиахилуи Френчевића, a други дан пред  воћ већ беху y Нишу. Велике свадбе није било, a Марија и Ми-  лана живљаху y богатим дворовима Фревче-  впћа као две највеће беспосличарке. Сва им  je трудба бнла да кажу шта желе, и да ce  ваједу небројних јестива која им ce доносе.  За све друго старао ce неко други. Коме би  овакав живот био мио, тај свога века не би  ни поумио да изиђе испод крова Френчеви-  ћа двора. Акила ce будво старала да никакав гла-  сак из Србије не продре до снаха њених. Е,  али je злу гласу тешко заптити пут. Једнога петка, после по дне, дођу многе  буле старој Френчевићки на носело , да ce  разговоре, и да виде лепе сиахе њене. Седећи  на шилтетима, пушећи дуге чибуке, и срчућн  грку каву, и слаткн шербет, каде причаху што  којазнаиуме, да развесели своје другарице.  У том ће стара НеФиза почети оваку причу : —  Нека велики Алах окрене на добро !  a  иралике су настале зле за Мусломаие , ре-  че она. —  Како to ? упита je млада када Есма. — Ево како, кузун1 , наставља НеФиза: —   £ад оно беше битка на Каменици, и кад већ  хтедоше да одвију2  Власи, онда наши кретоше  Дели-тои , да туку Вдахе. Упрегну под sera  дванаест јармова водова, па потерају. Оишта  прснају. заворљи ce доме, a топ ce једва креће.  Један ce хода досетп и довива : —  Курбан! курбан!  He ће топ без курбана i Одмах донеше овна и закдаше ;  топ ce мадЕо помери. До Каменпце су му закдадп  дванаест овнова !  Кад га наместе и прппаде,  оно му сва сидина нзиђе на ваљу, н иотуче  Турке. Нашн виде, да Делн-топ не ће да  туче Вдахе, па га врате y град. Отуда су  га довуклн шест јармова без курбана! Ономадне ноћу, y гдуво доба, Дедп-топ je  y трн маха рикао: Aÿ! ау! ау! П нашн ce  сад боје да Вдаси, пошто су устади на Кру-  шевац н на Адексинац, не ударе н на Нпш!.. — Ta несрећа шоже и бити, рече Зелнда,  жена теФтердарева :  — Цар сада диа ведпку  муку с Миспрдијама, па овамо не може нп  посдати војске .. . Узалуд je стара Френчевдћка намнгивала 1 Јагње моје ! 2 Да одвију зпалп да надваде, да победе. оком, узалуд je и ногом назгазила Тевтерда-  ревицу, да прекине тај разговор , Марија и  Мидана већ чуше да су Срби устали на оруж-  је,ида скоро може бити „што rope то доде“ ,  како вељаху Нишдије. Кад би једнога дана после по дне, a Акпла  призове снахе своје, и овако им рекне : —  Ваше ће мајке доћи y Ниш, и ви ћете  ићи пред пашу да кажете: хоћете ли да оста-  нете туркиње, иди водите да се вратите y   Србе ?  За то упамтите што вам сада кажем :   паша je брат мој, a моји су синови, ви зва-  те, и сами силни. Ако кажете да сте силом  иотурчене, и ако пожедите да ее вратите y   Србе, моји ће вас синови дочекати на Чамур-  дији, исећи ће вас на кошаде, и ваше ће реж-  веве повешати по трљу.“ И доиста Смиљана и Магдалена дођу, су-  оче ce пред пашом са својим ћерима , али  Марија и Милана, y страху, кажу пред па-  шом овако : —  Ми исхина висмо хтеле ни да ce по-  турчимо, нвти да пођемо за Френчевиће ;  али  пошто су нас они већ узели, ми нвсмо више  ни за кога, него да останемо њихове.. . Иаша, Френчевићи, и сви Турци беху пи-  јави од весеља. Аквла je давала све гозбу иза гозбе. À сироте најке вратише ce кућп.  провлињући турску силу и своје деде немоћ !.. He постаја дуго, a из Цариграда y Ннш  стпже оваква дарска задовест: „Оба Френчевића , са својом мајком, и с  двема отетим Српкињама, да иду y Београд,  где ће те Српкиње пред царским комесаром,  пред кадијом. и Хусејин-Пашолг, п пред људ-  ма Кнез-Мидошевии казатн: јесу дв сндом  и.1н драгом вољом одведене н потурчене?* Френдевићн спреме мајкуп МаријуиМи-  лаеу y кодима, a сами. са трнестнну друга  оружаних Турака. дођу на кољма да прате  кола до Београда. Стара Акпда уз пут десто понав.ваше  Марпји н Мпдавп: — Останите y турској вери, да будете срет-  пе до века !  Седећете на свпди и на кадивп,  a носдћете здато п драго камеље !..* Докде пм je она говорпда то. дотде пм je  нешто нз срца њпнога шаптадо ово : —  Како да похудите веру својих дедова?  Како да ce одметнете од рода својега, да пљу-  нете на образ родптељгма с в о јп јг  ? Ta бо.ве  je изгубитн гдаву, него своју огрешнтн душу !* Превезавши ce преко Мораве код Ђуврије,  путниде ce прпбдиже к брду Гдду п к ре- чици Лугомиру. Ту, крај пута, бејаше нека-  кав човек стрељан, и бачен на точак. Френ-  чевићка пружи прст на ту слику, рекавши: —  Гдедајте, гдедајте, шта ради Коџа-Ми-  лош са својом рајом !  Ако ce вратите y Србе,  и вас ће сутра онако разапети ! Марији ce и Милани сва кожа најежи. На један мах зазвони звоно на јагодинској  цркви, јер je Киез Милош наредио да звона  свуда звоне чим ce оне угледају да иду. Ma-  рија и Милана слушале су, кад ce прича да  y сретним црквама звоне звона место кде-  пада, али гдаса од звбна нису познавале.  Највеће звоно које су оне чуде, бидо je опо  које носе о  врату трговачке камиде. —  Шта ce то чује? упита Марија Акиду. —  To звоне звона на јагодинској цркви:  ми смо већ y Шумадији. Српкиње прожма неко неоиисано осећање  кад то чуше.... У том већ ступише y  саму Јагодину. На пи-  јади беше некодико стотииа оружаних сељака,  упарађепих y два реда. Пред њима на коњ-  ма сеђаху Мидета Радојковић и Аврам Пе-  тронијевић , a до њих родитељи и рођаци  Маријиви и Мидааини. Чим Френчевићи с 6 ЈУРМ7СА И  ФАТИМА колима уђоше y овај варод, повикаше Србв  са свих страна : — Пуштајте девојке !  п јурнуше да их  отму. Френчевићи. н њихови момцп исукаше  сабље, п стадоше махати оео кбда, говорећи : —  Девојава не. дамо до Београда.. док ce  ствар не пресуди онако како je наредао цар 1 Лди свет навалн :  и браћа п сестре Ма-  ријпне и Миланине ночну депати убрадаче  с ебпх  две. Већ паде некодшсо људи тешко  рањенпх, н Осман-Бег Френчевић y мадо не  посече рођенога брата Милашша. Тада стара  Френчевпћка повика: —  Аман. Бег-Авраме! пзгпбоше ми снновн ! С  тешком иуком Аврам п Милета утишају људе. И Френчевићп пођу даље. Одавде Лкида увећа оппспвање сдасти  жнвота y харезгу. Уз пут, где год бп видеда  сргтске сиромашке куће, идп чупаве жене. иди  босу децу, одмах бн пм рекда : - Ено онаке бп и ви шпде, да вас Адах1   иије мидовао, и довео y  моју кућу, y оваку  богаштпну. Душа ваља, девојке су вадеде на једној  странн сиротпњу , a на другој богаство : на >  Bor. једној муку, a на другој доколицу; на једној  трудбу. a на другој благовање! Ko зна на  што би ce оне приволеле, али баш усред те  двоумице њех  y један мах оиколише многи  наоружани људи. Пдану пеколико пушака.  Срба беше много више, те на еиду продреше  и заузеше кола. —  Баш кад хтедох , причаше после Ма-  рија : —  да вриснем и да обиснем Френче-  вићки око врата, да ме не да тим хајдуцима  (мислнла сам да су то хајдуци), угледах пред  собомкога? Боже благи! да ли je ово сан илн  јава? Онога краснога Јованчу којн je ноћио  о  Светом Томи y  нашој кући, и који je, по-  лазећв, чини ми ce и моје срце ишчупао и  однео. Видећи њега, заборавих све, па викнух : —  He дај ме, .Јованча, ако знаш за Бога! —  He бој ce, Марија! Овде ти јемајка и  тодики род! Па ме ухвати за руку, помозке  ми да скочвм с кола ,  и предаде ме мајди. У  тај исти мах , Френчевић исуче сабљу  да не да Милане. Она мислећи да он хоће  њу да посече, a угледавши близу Србина Ми-  лисава, викне : —  He дај! да си по Богу брат! —  Братство ти не примаи , a док je на  мени главе, не бој ce! одговори Мидисав, и дрско одби турчинов ударац, па девојку узе  н предаде матери. Марију н Милану с матерама одведу Срби  y једну кућу, однах их разбулс. и за вечеру ен  донесу надо печено прасе. Еад впде да оне  једу прасетнну, ида, по томе, нису Туркиње,  одмах иопгљу Енезу Милошу татаринз, да му  јаве ту радост. To je све било y  Паланци. Капетан Мидија пз Друговца, који je, но  заповестн Квеза Мидогаа, нзвршно ову zcpv-  отмицу,  пусти одатле Френчевиће с матером  н пратњож да иду напред y Београд. A  он, с  Марпјом п Миланом, с њиховпж матерама и  осталом јаком срвском пратвом.пође за њима. Од Паланке до Београда није бпло нп-  каква сукоба. У Београд стигоше y петак  после uo дне. П  P E C У Д  A He збори ce ласно c везарима  Ho ђе дођу, донесу грозницу,  П захучи земља од кукања. Његуш. Питали Бошњака: —  Који вам je паша био пајбољи? — Онај, одговори он :  — који je из Стам-  бода пошао a y Босну недошао! Право je казао. И који би паша био човек добар, опет je  као управник тежак оним својим садтанатом1   који мора да одржава ако жели да га народ  слуша, да га ce боји, да од вега стрепи ..... Хусеин-Паша , београдски везир , бејаше  човек средовечап , средњи растом , ношаше  турско одело, и око гдаве хамедију.2  Он ce 1  Велико госпоство. 2  Хамедија — управо мухамедовача = бела чалма. ( одликовао нрепреденнм лукавством, ижеђу за  новдем којн му je и требао, да би иогао ку-  витн место Урумедп - Вадиса. За то je све  приходе, особито ђумручке, мар.виво приби-  рао y своје касе. Хусеин није марно за великп садтанат,  ади ce ипак потресао Београд, кал он, y пе-  так после по дне, пође с многобројнол и  страшном својом пратњом rope е Папшној  Чешми, да ce провеседи, и да ce дедпје a e ­ rose иало продидитају. Чим ce зачују пашини таламбаси, одмах  ce ћепенци од српских дућана спутлтају, кашш  на прозорима затварају, матере децу приби-  рају y куће , и тек вроз коју маду руппцу,  једним оком, cire Србпн да погдеда на ту  спду, на ту људску одују !... Једнога петка посде по дне, y Фебруару  1833, беше време депо, онако како може да  буде тога месеца y Београду. Тако красан  дан y сред зпме употреби Хусеин да пзиђе на  теФерпч1  с обнчном својон свитом. Ово je мо-  рао чинптп нарочито за то да Србпма, којн  су ce већ бндп доста осдободидп, напомене  турску сиду и моћ. Његова свита одиста je  за нас данас мадко необпчна. 1  ТеФерпч je место где ce весели. Напред су ишлс хоџе. За њима сојтарије  (којн граде шале); За сојтаријаиа татари ; За татарима војници иешаци  (Арнаути) ; ■ За овима делије  (на коњна) ; За делијама ce носе пашини сребрни кал-   кани  (сребрни штнтовн) и тугови (коњсвн  реаови), који показују ког je чпна паша; За тим иду јерлије  (Турци београдски на  коњина) ; За јерлијама иде пашин Лаја-бег,  и хаз-  надар. За њима ce воде иашини једеци  y нај~  депшој опреми. За овнм иашајлије , па тек тада, на коњу  на Еоме шкргућу сребрнирахтови, јаше Паша..   Чехири момка држе руке на сапима и на пле-  ћима пашину коњу, који иде најтишим ходом. За пашом иду бегови. На посдетку велика далбулана.' Снровод овај беше толики да стражви још  не беху изишли из Града a предњи већ изла-  жаху на Стамбо^-капију.2  Ту je онда био крај  Веограда. Даље ce находила тек по која ко-  вачница. . . 1  Музика. 2  Где je сад Позориште. Кад спровод овај беше еод  „Батал-џа-  мије“, озго, цариградскил друмои, иђаху к  Београду једна затворена кода и спровођаху  нх око 80 ТураЕа коњик-а. За овима, мало  .  додније, иђаху друга Еола, која окружавају  око 100 Срба коњика. Пашина пратња внде ове необпчне пут-  нике, али ниео  не потруди госпоства свога  ни да уппта: —  Ko je to? Кола, која сповођаху Турди, обртоше на  Зерек sa Дорћолу, a она Еоја су пратиди Срби,  стадоше више цркве, пред кућом неке Савке   ЈТазарке. Савка je однста родом Пазарка. Прешда  je најпре y Чачак; познада ce с Господаром  Јованом, па онда с Кнезом Милошем п Кне-  гињом Љубицом, н y доцнпје време била je  као својта y њпховој вућв. Еућа јој je била  она која н сада стоји према „Староме Здању*  п зове ce кућа „Саве Спапје.* Женаованпје  бпла нп мдада ни лепа, али je бпла умна, и  веома слатка y беседп. Она одабрану госту,  нудећп га да уђе, обпчно вели: —  Где ми ти штапом такнеш, ту ми ce  поздатп, a где ногом станеш — ту ми ce  посвети!" Ето та домаћица изиђе пред госте, и из  кола прими две жене и две девојке, и уведе  их y своју кућу. Читаоци ce већ сећају да су те гошће  Марија и Милана са својим мајкама. He постоја много a Савкиној кућд повр-  веше први људи из Београда. Ту беху Гос-  подар Јеврем Обреновић , Симићи Стојан н  Алекса, Пера Белодољац, Манојло Стевано-  виБ; и многи други одабрани београђади.  Сви бејаху ради да чујуотој чудној отмици,  од које ce дигда тако страшна буна. Марија  и Милана казиваху све како je бидо, и како  су њих Турди салетали да ce одреку своје  вере и свога рода да да остану Туркиње Френ-  чевићке. Али оне су то одбиле —  мањ што  су морале. Срби, слушајући то, хвалили су их напо-  мињући да буду тако тврде и кад изпђу пред  Хусеин-Пашу и пред дарскога комесара. Међу тим Френчевићи нису били без наде,  да срикиње отму још један дут. У Београду  je тада било много Турака. Дорћол ce био  претворио y касарду; y  граду je самих тоб-  џија било на хиљаду људи. Уздајући ce y   толике једноверде, Френчевићи мишљаху пре  спалити Београд него допустити да сеучини поруга вери Мухамедовој, да ce потурчевиде  врате y Србе; ади ce преваршне: Хусеин-  Паша, бојећи ce већих запдета. био je нај-  оштрије запретио , да ce нико не усуди по-  магатн ж е.Ђ Н  Френчевића. Видећи тодику немарност Мусдомана пре-  ма својој верн, н толику мадодушност Ty­ pana према својој части, a тодику моћ српскт:  и не могући поднетн тоднки.ртг свој. Селим-  Бег-ФренчевиБ померн иамећу, н, y дудиду  своме, саио говораше : — Султан једе криетину; Власн ће скоро  и њега зватн на свој суд ! У бели понедељак 1833, y  Граду, y старом  паганном конаку. на доњем боју, бејаше суд.  З^пространој једној собн, на нпскнн шгадер-  лудима сеђаху : Хусејин-Паша. Царскп коме-  сар, београдски кадпја; Јеврем ОбреновпТ,  Алекса Спмић, Пера Белопољац, п Павде Бе-  Линарковић. Кад Хусенн даде знак, пред суд пзађе  Осман - Бег Фреичевић с неколпко Typana.  Он беше с оружјем, a другл без оружја. Онн  стадоше на једну страну. За тнм уђоше Ма-  рија h Мндана, са својпм мајкама п оружаном  иратњом српском. Њима Паша рече да стану  на другу страну. —  Јесте ли вас две. Марија и Мидана, де-  војке из Мозгова? упнта Паша. — Јесмо, честити Пашо 1  одговори Марија. — .Јесте ли ви од своје драге воље отишде  y кућу Фреачевића ? — Нисмо, честити суде ! ■ —  Ko вас je одвео ? — Овај Френчевић са својии оружаним  момцима. —  Хоћете ли сад да будете Мусломанке? —  He ћемо, ни дао Бог ! Ово им питање постави Паш.а три пута.  Н три пута чу од њих одговор: — He ћемо, ни дао Бог ! —  Шта тражите од Френчевића ? —  Што суд и дарека милоет нађу да je  право. Царски ce комесар наже те нешто при-  шапта Паши на ухо. —  Френчевићу, и  ви други Турци !  рече  Хусеин : —  Чусте љихове речи. Даљем говору  овде вема места. Њима остаје све што сте  им досад дали. Трошкове тегдићете ви ! —  Аман Ефендум I1  Њих су  Коџа-Мидо-  шеви људи преплапшли, да ће их y харему 1  За Бога. Господару! исећи ако остану Туркиње; за то говоре  та к о !... — H e ! не !  вичу обе девојке. —  Н ако су ns лдашили они , пдашили  сте их и В 0, рече комесар :  —  Сад вам je право:  идашња за плашњу !... — Аман Ефендум !... —  Дшпери1  !  продера ce Хусеин. И Осман-Бег, видећд како судн царски  суд, y који ce он тодико уздао, обнезнанд ce  и паде на руке својнм момцима којнгапри-  хватнше и изведоше на поље. Суд ce сврши. Пресуда гласи : да су Турдн  својвм безакоњем изазвали буну ;  да су жадбе  народа истнпите , и да je заузимаве Кнеза  Милоша дутно !... Српске жеље добдше маха. Турска сила сана себе једе. He дрође много посде тога, a y свој Ср-  бијн бн објављен Цареки хатдшериФ којн, до-  ред осталога, вратн Србпји оннх шест округа  (крајиоскп, црноречкп, гургусовачки , адек-  саначко-параћински, крушевачкд, д додрдн- 1 На поле! скм) који су били једно с њоме кад je под-  везиван уговор y Букурешту, 1812. Сва ce Србија веселила, a село Мозгово  понајвише !... —  Пострадасмо на убавој правди, говораху  сељади, ади ce барем избависмо ........ РАДОСТ У СРБИЈИ „0, гнпјездо јувачне сдободе :   Често -ia т еБ о г надгаеда оком!  Многе дв си муке подннјело,  Многе дц те чекају побједе Ie Њ егуги. Буна ce стишала :  Турци ce иселилн из  оних округа којн су већ билн унесени y карту  нове кнежевине ; Султан je евечаннм актом  епојио те округе са Србпјом ;  народ ce сје-  дпнно и ослободио ;  заробљене Српкнње, вра-  ћене из ропства, нашле су свака своје драго.  Српска мисао корачила je напред !  У свнм  црквама y Србпји држане су велнке богомоље  за сретан свршетак тога народног посла.  Народ ce свуда вееелио као да je већ пот-  пувде осветио Косово !... Султан, y великој мудростп својој, uo-  врх свега, посла Кнезу Мплошу велнни орден. Вишани з и ш а н y знак захвалности што je  уставио пламен устанва, те буна није захва-  тила све српске крајеве под Турдима ! Iloc.ie свега тога, Милош ce крене да по-  ходи нове крајеве, да ce порадује с народом  y радости, да му пбмогне y разним потребама.  Ишао je лагано , врло лагано ;  водио je не  пратњу, него читаву војску. На сваком но-  ћншту био je прави војни стан. Пет топова  означаваху свако вече — ноћ, a свако јутро  —  објављиваху дан. Кад ce тај свечани ход  прпближи гранидаиа нишкиаг, донадне y један  мах татарин из Ниша. Узнемирени Мутеса-  риФ  нишки овако пише : „Знам да си цару иријатељ, али Леш му   бити злотвор ако тако иођеш дале дгуж  гра-   •ница наших: свацарева раја уста листом, и   оде к теби ! Него, или  ce т ога мани, и иди   y ceoj Крагујсвац, или ет о  мене ареда т е с  војском  /“ Милош јекну . .  . Зовну Живановића под шатор ........  He постаја много a из кнежева стана излете татарин Инџе с обичним својим  суруџијама. Онп ce упутише к Пироту. He  језде еего лете: мислиш да им коњи ногама  не дохватају земље! Сјајпи знак, орден. Неколико дана поседе Милош ту, чева-  јући повратак татарива. - За то време, народ грда са свдх страна, и  весели ce no вас дугп дан. На ледој внсокој  диванани седи задовољни Кнез, и гдеда како  ce таласа коло веседе, сретне омладине. Кроз  тај свет гура ce једном кнежев секретар, но-  сећи пнсма и новине које тај час стигоше  од кнежева конзулаХаџп-Стоила, нз Београда,  и од Милете Радојковнћа, из Ражња. Изи-  шавши на дивапану, секретар поче да тражп  шта Ре најпре читати Кнезу. —  Седп !  велн му Кнез. —  Нека ме, Господару, могу и постојатп. —  Седи !  поновн Мидош, п потегли га за  хаљнну. — Нека, Господару, боље да стојин; ви-  дите колико нас света гледа ! —  За то тн п велнм да седнеш, будадо !   додајеМпдош :  — Отопч ce гураш, не мореш да  дрођеш, a седн ту нека те виде уза ме, па  да вп’ш посде како ће ce крчитн пут пред  тобом —  куд год иођеш ! Секретар ce покори, седе, н прво прочита  овако једио писамде: .Госнодару! .•Онога Мндунка Чанколиза, који je, ула-  гујући ce Турцима, пио крв браћи својој,  обесио сам испод мозговачких винограда, баш  онде одакле су отете оне две девојке!. Милета  с. р. —  Добро je урадио !  прекиде задовољни  Кнез: —  Деде, игумане, види сад дхта има y   новинама ! ЖивановиЧ му на то поче гласно српски  читати један чланак из ^Оаштих аугсбурш-   ш х новина-  (које су Милошу редовно читане). Коло ce доде вије као мачванска пшеница  кад je несташни ветар заталаса. На један мах  рукну пљесак од хиљаде рука; диже ce врева,  мислиш, до небеса .... —  Шта то би? упита секретар као саш  себе. — Ено шта би !  одговори му весео Кнез :   — Марија ,  несуђена Јурмуса  , и Милана,   несуђена Фатима , ухватише ce да играју y  колу, a ва другој страни играју њихове мла-  дожење Јованча  и Шилисав.  Коловођа и за-  врћкола некако уплетоше коло тако да ce  њих четворо нађоше једно до другога, па ce  играчи обрадоваше као да њима садаиграју  „шарено хоро“ , и ето ударише y пљесаа. 7 ЈУРМУСА Н  ФАТИМА Miuo посде тога, путем од Пнрота зачу  ce страшна дрека: —  Варда! варда! саул !  сауд.1  Ппред кве-  жеву днванану допадоше татари. Пнра ce  скљусп с коаа, побау.вке изиђе пред Кнеза,  пољуби га y скут, п предаде му писмо и з-  Стамбола. — Пгумане !  b h e h v  Кнез. Севретар Живановпћ допаде, отвори писмо-  п прочита: .Провннцпја Србнја, коју нека Бог чуваг   пма своје гранпце; вреко њах тннећеш, ау  њпма ce веселн како ти je во.ва! Ово знај н  моме светом знаку веруј!“ Мнлошу ce лнце засија од радостн : оа  махну руком, н убрза језпком: —  Тако љех  Мика ........ ! Двадесет п један топ прорнкаше тај успех  АГпдошеве радње. II лосле тога, докде je год  путовао, јутрои п вечером пуцао je дваде-  сет п  један топ, несто џређашњих пет! Адп д'а впдпте чуда од татарпна !  У своме  задовољству, Енез ce сети п брза гласоноше,  п хтеде му датп добар дар. A  гле !  он, умо-  ран, предавши пиемо, сео уз дувар, насдонпо- 1  Чувај ce, кдон’  ce! ce, и засиао као мртвац. Зову га , буде га.  дрмају га —  нижта ;  чак неки несташници  узеше бодкати га игдом, ади он не осећа  ништа. Кад чу то Кнез, он ce насмеја, ре-  кавши : —  Татарин ce не буди тако !  Па ce диже  a приђе сал к заспадоме Инџи , и само ш у  шану на ухо: —  Готови кови, Татар-Ага! Татарпн ђипи, тржекамџију, натачеje на  руку, и пође ........ Осу ce смеј грохотом, и тек тада уморни  путник виде шта je с њим ....... Међу тим je доде међу народ ушао сдепи  Здравко из Чужница. Овај je човек много  помагао y овом народном послу; односио je  гласове и доносио; певао песме какве где  треба, и, закловен својом сдеаоћом, могао je  врло често допрети и онамо куд нико други  не би смео. Вођ ra доведе баш y средину сабора; ту  слепац седе, извади своје гусле, и поче их  удешавати. Чим ce зачуше Здравкове гусле,  кодо ce покида, игра преста, свирка умукну,  шала занеме. Здравко , кош  je Бог узео вид  али увећао памет, зна да омладина не моасе дуто остати y једном уживању, y једној ра-  дости. За то не нева дугих песама, него тек  бере бнсер с оних које су и међу депима  нај.аепше. Дуго je везло преко јаснвх струна љегово  танано гудадо, дуго су пгради старачкн прстн  његови, докле грдо аегово јекну: ,,’Вако веле књиге шдпгјели : „Турцп, браћо, све седам дапја. Вп немојте рајп горки бпти   Веће рајп врло добрп будто ! Нек’  je харач летнаест дпнара, Нек’  je харал u трпест дпнара, He пзнос’ те на рају бпједа ; He дпрајте y њпхове цркве   Hu y  закон, ннтн y поштење ; Вп неиојте рају разгонптп   По шумама, да од вас зазпре   Hero паз’ те рају ка епнове. Тако ће вам дуго бптп царство. Цар умрпје, a мп остадосмо, П својега цара не слушасмо   Већ ве.шкп зулун иодпгосмо   И грехоту Богу учпнпсмо . . И сад ћемо изгубптп царетво Грдсш умукну, a гудадом убрза. Око пе-  вача беше небројено света: окружилн га са  свпх страна ; стражњп ce проднњу на прсте п  предњпма ce насдањају на рамена, да бп могдп видети чуднога певача! Све муком мучи као  да душом не дише. Слепад на ново викну :   ,.О ј госпођо, Кулинова кадо ! Нпт’  тп пде Кулнн-Еапетане, Нпт!  тп пде, нптп ће тп доћп ; Нпх’  ce надај, нитп га погледај. Хранн сина, па шаљп на војску, —   Србнја ce умприг не море !. . . “ Опет ушукну грдо ;  опет убрза гудало. Сад  je гудно дуже; окретао ce ва десно и на лево  као да je умним очпма разгдедао, да ли су  слушаоди ситн гусала и иесама.' Најпосде  јаснијим, развученим гласом викну: ...Јоште веле књвге пнџијелп : ..Мунаре fee попаст’  паучпна, He fee пмат’  ко језан учптн . . . Друмови Ке иожељет Турана, A Турака нигдје бити не fle“  !  . . . ■ Јо ш  не умукоше последњи једи од овнх  пророчких Здравкових речи, a с брега грунуше  кнежеви вечерњи топови. Народ тексадпрену,  виде да je сумрак :  ускомеша ce, узавре, и . .. поче ce разилазити .................... Али чак сутра дан, a и доцније, многом радосво одјеки-  ваху y  ушима последње речи слепога гласника:  »Друмови fie иожељет' Typana   A Typana нигдје бити не fie  / ® ЗА ВРШ Е ТА К Доврпшвши ову Лричу, устах од стола да  ce мало одморим ;  н да бд ми одмор био што  пријатнији, узехда прочнтан штолако онако  одмарајућп ce ;  случајно ce маших баш за  Свето Писмо , које и овако радо разгледам  кодико због пстпнсб Еојпма ce бавп род људски  од ово четирп хнљаде годпна, толдко и због  лепоте језика којнм су те истпне исказане y  дивнои преводу Вука и Данпчпћа. Расклоплвшп књпгу са свпи случајно, за-  читах оно на чем ми ce прво уставпше очп.  и гле! ја чнтах ове врсте: „  Чуј Израиљу! немој да речеги y срцу свом:   за иравду мој-у уведе ме Госиод y ову землу   да je наслиједим; јер Гоеиод тјера оне na­ po де исаред т ебе за неваљалство њкхово .1 II нехотпде упоредивпш ове речп с при-  чом Еоју тек што доврших, зачудвх ce такој  случајности !.. 1  Мојсије,  књ. V, глава VI, 18. Превртох некодико листа напред, и за-  читах, a то изађоше ове речи: .За т о  чини ш т о je ираво и добро аред   Госиодом .1 Сад захватих и претурих више листа, и  кад догледах, a пред мојим очима речи: .Иа ово шесторо мрзи Госиод , аседмоје   гад души његовој, Очи ионосите   Језик лажљив, Руке које ирољевају крв ираву, C pnçe k oje кује зле мисли , Ноге које брзо трче на зло, Лажан свједок који свједочи лаж, и   Ko залеће свађу кеђу браћол!2“ После ове треће напомене, јер ја ове слу-  чајностп узех као праве напомеие, седох на  ново за сто, узех перо написах овај saep­ ia ет ак. Ако читаоцу моја прича буде по вољи,  ако y  њој нађе доказа да народ не умире  докле год осећа воље и снаге за рад, за бор-  бу, докле год му ce мили бити оно што je;  ако ce, прочитавши je, из груди његових 1  Мојсије,  нљ V, глава IX, 1—4. 2  Лриче Соломунове  VI, 16—19. отме којп дах захвадности према родољуби-  визг претцпзга нашпзг: онда. нека не пожади  труда дочптатд п  ове неколнке врсте, као .ио  сласти иослађење . . Ако т му, напротив, моја прича не буде.   угодна; ако му не б у т ду по вољи њени јунади,  н.1п ce расрди п на самога приповедача па,  поменувшп му, no старом обпчау, претке.  замахне да књигу бацн, онда нека задржд бар  овај посдедњи днстав, те прочита ове неко-  лике ретке кСјв не писах ја него Мојснје п  Содомун !... Може ce догодити да ове љпхове речи  разбуде y читаоца така осећаља каква не бп  изазвала ни најбоља прпча !... . Мпсао пзазпва зшсао :  мпсао попувава ни-  сао; зшсао осветљава мисао; зшсао je мајка  мисдп ; зшсао je к.тцх животу ;  шпсао je Јазг-  ство будућностп !