„НЕМА СРБА“ Госпођица Злата Ивковићева, кћи уваженог загребачког грађанина, села за гласовир, те свира и пева познату песму хрватског песника Петра Прерадовића: Ту прекиде свирку и, обузета неким заносом, устаде и ходајући по соби, говораше сама себи: „Данас ми ништа не иде  од руке. Нешто сам узрујана — узбуђена. Не могу да седим на једном месту. Ал’ да!.. томе је свему љубав крива — слатка љубав!... Срце ми тежи некуда, а не зна ни само куда. Баш као што песник вели: За светом га жеља мори!.. Дивно је казао — врло дивно! Он је добро познавао срце људско. Али зашто да сам таква?! Зашто да сам нестрпљива?!... Мируј, мируј, срце моје! Та ти си пуно среће, пуно радости! Љубавно небо тако ти је ведро, тако красно...! Сунце љубави с њега ти дивно сија... Пуно си среће, јер — он ме љуби! Он ме љуби и — “ У то закуца неко на врата, и она се трже и рече: „Слободно!“ У собу ступи њена другарица, госпођица Минка Банковићева. — Баш си добро дошла! — кликну Злата радосно. — Ја сам ти се данас пожурила; не могу да седим код куће — одговори госпођица Минка, рукујући се са својом другарицом. — Добро си учинила, јер мени је тако дуго време, да не знам шта да почнем и чиме да се забавим. — Верујем ти. Срце ти је немирно — једва чека да дође час, кад ће се састати са оним, који ти је најмилији на свету. — Ти добро погађаш, драга пријатељице. Од оног часа, кад сам се с Миланом упознала, увек сам нестрпљива; срце ми је немирно, и најсрећније је онда, кад је он близу мене, — онда је задовољно, онда је весело. — Кроз неколико часака уживаће ту срећу. Ићи ћемо у шетњу у Тушканац, па ћеш се састати с њиме; он ће тамо бити — је ли? — Да! Тамо се често састајемо. И данас ће ме тамо чекати, и то баш на оном месту, где смо се недавно упознали — говораше Злата са особитом живошћу и усхићењем. — Једва чекам, да се и ја упознам с њиме, и да тебе видим, како си срећна, кад с њиме говориш — изјави Минка. — Данас ћу те упознати с њиме. Видећеш, како је добра срца и мио у разговору. — Јако се радујем томе. — А знаш ли, како сам се ја с њиме упознала? — рече Злата. — Како? — Кад си ти са својом матером отпутовала у Италију, он је на скоро за тим дошао у Загреб. Ја сам га чешће виђала на шеталишту. Приметила сам више пута, како ме је ватрено погледао, кад би пролазио поред мене. Први његов поглед упио се у моје срце, и од тога часа желела сам увек њега само да видим. И кад сам га видела, била сам срећна, јер сам из његових очију читала одговор жељи срца мога. Наша су се срца већ тада разумела, а не прозборисмо јоште ни речи једно с другим. — Ти си ми и писала о томе — примети Минка. — Да! писала сам ти, јер ми је тешко било, што ти ниси била у Загребу, да ме тешиш у неизвесности моје љубави, да  окрепљаваш наду моју, да ће се испунити највећа жеља срца мога. — Ја бих ти заиста била права и искрена пријатељица у томе. — Како бих срећна била, да сам ти тада могла руку стиснути, па ти поверити тајну срца свога — говораше Злата, ухвативши Минку за руку. — Срећна бих била, да сам се могла с тобом разговарати овако као сад, јер би онда одлакшало срцу моме. А онако — морадох све осећаје стегнути у своје груди, неимајући их коме поверити. Срећна сам била, кад сам теби само писати могла. — Како ми је жао, кад чујем да тако говориш — изјављиваше Минка своје саучешће, стискавајући Златину руку. — То је сад прошло. Сад смо опет заједно. Но да ти причам даље, како сам се с Миланом упознала — Причај! То ме јако занима. — Приметила сам, да је он тражио прилику, да се са мном упозна, а и ја сам то желела. — Па то је онда могло са свим лако бити! Ти си желела да се с њиме упознаш, а он је опет желео, да се с тобом упозна, па онда је готово. — Није то баш тако лако, као што се чини. У тој жељи прође много дана, док се најпосле не догоди красан случај, који испуни нашу жељу. — Какав то беше случај, који је створио толику срећу? — питаше Минка. — Диван случај! Ја се и сад радујем, што се тако догодило, — одговори Злата. — А шта је било? — Шетајући са својом малом сестром по Тушканцу, сретнем Милана, и у онај час, кад је он мимо мене пролазио, падне моја лепеза на земљу, које ја ни сама не знам како се догодило. Он ју је из учтивости подигао и рекао ми: Госпођице изволите вашу лепезу, ви сте је овај час изгубили. — Заиста красан случај — примети Минка. — Ја му се захвалим на доброти, а он ми рече, да му је врло мило, што ми  је ту услугу учинити могао. И тако почесмо разговор, идући заједао. Он ми се показа врло мио. Осетила сам да ме љуби исто тако, као и ја њега. — Ти си срећна, драга пријатељице, и ја се радујем твојој срећи. — Срећна сам и од срца се радујем, што имам тебе, верну пријатељицу, са којом се могу разговарати о срећи својој. — А и он је за цело исто тако срећан, као и ти, јер га ти љубиш. — Може бити... А знаш шта ми је рекао тога дана при растанку? — Шта? — Рекао ми је, да ће се и сутра дан на истом месту и у исто доба шетати, запитавши ме на то: да ли ћу и ја можда сутра дан доћи у шетњу у Тушканац. Ја сам му одговорила, да хоћу. А и шта бих друго одговорити могла, кад сам добро разумела то његово питање. — То је одговарало жељи срца твога, је ли, драга Злато? И ти си сутра дан опет срећна била. - Тако је. То беше срећан дан у моме животу. Дуго смо се тада разговарали. И он ми је најпосле изјавио своју љубав, и говорио ми је доста о љубави и њеном значају. И утврдисмо љубав, која ће трајати, докле и нас самих траје...“ На то се зачу у ходнику узрујан мушки глас, који рече: „То ме је ужасно ражљутило!“ Злата прену и ућута. Беше то глас њеног брата, који ступи у собу заједно са својим пријатељем Иваном Загорцем. Поздравише се и руковаше, те седоше сви. - А шта те је оно „ужасно ражљутило“, Зорко? Што си тако узрујан? Ти се и сад још љутиш, - говораше Злата своме брату Зорку Ивековићу, правнику четврте године на загребачком университету. - Ко се не би љутио! - одговори Зорко. - А шта је било? Шта се догодило? - Помисли само: Србин! а родио се у Хрватској! - Опет си се препирао са тим злокобним Србима - рече Злата, нагласивши нарочито последњу реч. - Како се не бих препирао, кад му човек не може доказати. Он је себи увртио у главу, да је Србин - и он ће ти остати Србин, па макар му како доказивао, да то не може бити. - То су баш чудновати људи; ја их никако не трпим - примети Злата. - А ко би их могао трпети - прихвати Минка. - Ко би их трпео, кад нам вређају наше хрватско право - умеша се Иван. - Ја их страшно мрзим, ужасно мрзим, - рече Зорко. - Рођени су у Хрватској, а не ће да буду Хрвати, већ Срби; па на то човек да се не љути! - надовеза Иван. - Заиста је то чудновато - рече Минка. - Ја и Злата више пута смо се о томе разговарале, и не могосмо се начудити,  како то може бити, да Срба има у Хрватској — рече Минка. — То је заиста чудновато! — примети Злата. — Како би то могло бити, то ја никако не разумем — збораше Зорко. — Мој ум то не може да докучи. Србин! а родио се у Хрватској! Та то је смешно! Па онда да их човек не мрзи. Сваки ваљан Хрват мора их мрзети! — Тако је! — одобрише сви. — Живео Зорко! — узвикну Иван — Тако треба увек да бранимо наше хрватско народно право! — Али ономе ћу ја показати! — прихвати Зорко. — Шта мислиш, како је безобразан! Ја њему доказујем, да је он Хрват, јер је рођен у Хрватској, а он ми рече: „Зар за то, што сам рођен у Хрватској, да морам бити Хрват?! То не стоји, јер место, где се ко родио, не одлучује о карактеру, ни о имену, па на о народности. Кад би тако било, онда, да сте се ви у штали родили, зар бих ја вама смео рећи да сте коњ!“... Шта мислиш  — како је безобразан! Али ја ћу њему већ показати! Имаће мој револвер посла! Показаћу ја њему, како ће он са мном говорити, кад ја браним хрватско народно право! Нека добро запамти, кад је споменуо шталу и коња!... На двобој ћемо, да!... јуначки да се огледамо! Избићу ја њему Српство из главе! — Немој се љутити, Зорко. — рече Злата. — Што се љутиш због тога?! — Хоћу да му покажем, с киме има посла. На двобој сам га позвао! — На двобој! Заиста? — Кликнуше Злата и Минка у један глас. — Дакако! на двобој! — Ти се шалиш само; ниси ти таког срца — рече Злата своме брату. — Ја се никад не шалим. — Ту нема шале — примети Иван. — Манимо се сад таквог разговора; почнимо друго што, — рече Злата. — Дабоме! Почнимо друго што — прихвати Минка. — Злато, свирај нам у гласовир. — Ако је свима по вољи? — Молим, госпођице, ја уживам у свирци — рече Иван. — Свирај нам хрватску корачницу: „Ој бановци, ој Хрвати, хајдемо!“ — предложи Зорко. Злата седе за гласовир и засвира ту песму, Зорко и Иван пратише је, певајући и афектујући рукама. Кад је свршила песму, кликну Иван: „Живела!” А Зорко рече: „Иване, дај сад ону нашу.“ Иван се стави у важну позитуру, спремајући се, за тим поче, те Зорко прихвати, и обојица певаху, млатајући рукама, као да прете: — То је „мото“ нашег програма! — кликну Зорко, кад свршише песму. — То је „succus” наше идеје! —- дода Иван. — Живели! — кликнуше Злата и Минка,  које су међу тим устале биле, те међу собом нешто поверљиво говориле. — Живели Хрвати! — узвикну Иван. — Живела велика Хрватска! — надовеза Зорко. — Господине Иване, — рече Злата. — Ви ћете нам опростити, што вас морамо ја и Минка оставити, јер морамо ићи нашој пријатељици, којој смо посету обећале. — Молим, изволите само; обећање се мора држати — одговори Иван. Минка и Злата спреме се, те се опросте са Зорком и Иваном, па оду. Зорко, оставши сам са Иваном, рече: „Једва чекам, да се приближи час, кад ћу се јуначки огледати са тим Србином — тим Србином у Хрватској... Да му покажем, шта је Хрват! — Још два сата и десет минута, па је време двобоју — рече Иван, извадивши сат из џепа и гледећи у њега. — Сад ми се ваља спремити на то свето дело — говораше Зорко, па оде у  другу собу и донесе револвер. — У славу Хрвата и велике Хрватске овај ће се револвер данас хорити по Тушканцу. А жртвом његовом биће онај син Хрватске, који не поштује идеју великог Хрватства. Нека позна... нека види, шта је Хрват кадар учинити! Та хрватско све ће бити од алпијских кршних гора до обале црног мора! — Живео, Зорко! — Живела велика Хрватска! — Живела! У то се зачу с поља, где неко пева: — То је луди Јоја, — рече Зорко. — Стари Илирац! — прихвати Иван. — Јоја, Јоја! Ходи овамо! — викаше Зорко. Јоја се појави на вратима и уђе у собу скакућући и певајући: Пресече Јоја, лупивши бесно ногом, и стаде као укопан пред Зорка и Ивана, гледећи их укоченим погледом. — Шта је, Јоја? — Како је, Јоја? Јоја поче опет скакутати и певати: Тако певајући скакуташе он према вратима и оде. — Тај ништа друго не зна, већ увек само: хоп — поп!... хоп — топ! — рече Зорко, кад је Јоја отишао. — А шта ћеш, кад је луд! — прихвати Иван. — Пре неколико година није ништа друго говорио, него увек само о Илирству. — Добро га познајем. То је чувени Илирац. — Он беше први међу онима, што су стварали Илирство. — Да! Он је био покретач Илирства.. хаха! Да красна покретача! Зорко прегледаше револвер; отвори га, па опет затвори; за тим га метне у џеп. — Тако! Сад је у реду! Сад би могли ићи пре свега на коју чашу пива. — У славу велике Хрватске! — узвикну Иван. — Живела велика Хрватска! -- кликну Зорко. У то се показа па вратима Станимир, слеп старац, отац Зорков, улазећи у собу са малом Јелком, која га вођаше. — Шта радите децо? — рече он, идући несигурним корацима уз своју кћер Јелку, која га за руку вођаше према једној наслоњачи. — Баш се спремамо да одемо — одговори Зорко. — А куда, сине? — питаше Станимир, дошавши до наслоњаче и пипајући је рукама, да седне. — За послом — рече Зорко. — А какав је то посао? — запита Станимир, наместивши се у наслоњачи. — Имамо врло важан посао — јави се Иван. — А! ти си, Иване! Не видим, па и не знадох да си ту. А какав то важан посао имате?... Је ли то истина што сам чуо? — Шта сте чули? — запита Зорко. — Ако је истина, онда није лепо од тебе. Чуо сам, да си некога на двобој позвао и да хоћеш да се бијеш. — Ко вам је то казао? Ја сам се само пред Златом и Минком шалио. — Ако је шала, није добра шала. Синко, пази шта радиш. Не ваља бити нагао. — Не бојте се; ја увек пазим шта радим. — И треба да пазиш, синко! Човек више пута у наглости учини штогод, па се после каје, али доцкан! А ви млади људи  данас врло мало размишљате о ономе, што радите или што хоћете да урадите. — Ја све радим онако, како треба и како мора да буде. А у одбрану свога имена и своје части спреман сам све учинити, што се од мене очекује. — Добро збориш, сине! Само имај увек на уму и то, да исто тако, као што си спреман да своје име и своју част браниш, треба и туђе име и туђу част да поштујеш. То је прави човек, који тако ради, и тај неће никад погрешити. — Хвала вам на савету! Ми сад одлазимо. Збогом! Хајдмо, Иване! — Збогом! — рече и Иван старцу. — Збогом, децо! Само пазите шта радите. — Не брините се; ми смо људи! — рече Зорко и оде са Иваном. Станимир остаде сам са Јелком, која сеђаше близу њега на столици. — Чини ми се, да мој син није искрен према мени — збораше Станимир, мислећи на глас. — Нешто је збиља наумио, па таји од мене. Ако ме вара, и себе вара.  Злата ми рече, да је казао, да ће на двобој да иде. Он вели, да је то само шала била. О, овај данашњи млади нараштај са свим се изопачује.... А моја деца — моја деца! Ја сам слеп, па не могу да их упућујем на прави пут, као што треба и као што желим. О, Боже! за што си ми вид одузео, да овако бедно живим на свету, невидећи сунца ни лица деце своје... У то се појави Јоја и уђе у собу скакућући и певајући: И стаде пред Станимира, гледећи га мирно. — Ти си то Јоја! — поче Станимир. Драги Јоја! Пружи ми руку, да је се дотакнем. Јоја пружи руку и рукова се са Станимиром, па стаде мирно крај њега гледећи сулудасто. — Драги Јоја, добри мој друже! Где су она лепа времена, кад смо нас двојица срећни били! Боље смо ми радили, но што данашњи нараштај ради. Ми — Илирци, проповедали смо слогу и братство међу народним суплеменицима нашим. А данас!.. Данас место слоге и братства влада мржња и раздор. — Јоја отступи од Станимира и почне скакутати и певати: Тако певајући скукуташе он по соби, па на један пут дохвати врата и оде. — О, бедни Јоја! уздахну Станимир и диже се са столице. Јелка му прискочи, ухвати га за руку и изведе из собе. II. ДВОБОЈ Загребачко шеталиште Тушканац лежи одмах крај вароши на брежуљцима, који су обрасли шумским дрветима. На десној страни Тушканца, кад се од вароши иде, доста подалеко налази се једна висоравањ са неколико клупа, коју посетиоци ређе похађају, ма да је хладовита и за шетњу удешена. У једном крају те висоравни стајаше усамљен млад човек, који замишљено ходаше поред једне клупе тамо и амо, те час по час застајкиваше, као да би хтео своје мисли боље да прибере. Најпосле застаде са свим и гледаше околину, гору и винограде, који се на далеко простираху. Обузет заносом мишљаше он: „Како дивно мирише овај предео, као да рајски лахори у њему лећу! Како су красни, како питоми брежуљци ови! како  ли дивни виногради, које је вешта рука вреднога ратара тако лепо удесила, да ти око у њима највеће чари налази! Дарежљива рука божија лепо је украсила земљу ову.... Па откуд паде на такву земљу клица раздора, клица неслоге! У место лепе слоге и љубави овде расти мржња у срцу људском!... О, красна земљо, народе братски! Дођох овамо из далеког краја, да вас упознам — да упознам земљу, красоту ову, и народ овај, врлине његове; да упознам једнокрвну браћу своју, потомке Звонимира, негдашње славе Хрватске, коју иста готово судба прати, као и српски народ мој. Дивне слике братске слоге, братске љубави и заједничког потпомагања трептаху пред мојим очима као најлепши узори мојих жеља. И дођох овамо, да нађем браћу и да будем браћи брат. Дођох у зао час! јер падоше узори моји, срушише се дивне слике и рушевине њихове притискоше моје груди. Место радости сузе ми на очи нагле! место љубави братске — паклено зрно ово“ (извади револвер из џепа) „спрема се,  да прохуји кроз груди и срце братско! О боже! за што си слабост у срце људско усадио! Зар није лепши, зар није савршенији створ разборит, поносит, узвишен?!.. Зар није?... ах! А зар човек мора бити слаб?!.. Зар не може бити разборит?! Зар не може бити узвишен над слабостима и страстима?! О, може!.. И такав хоћу да будем ја....“ Из тога заноса тргоше га весели женски гласови, који се зачуше са десне стране. — Ох, боже! чији то чујем глас! — уздахну он, метнувши револвер у џеп — То је Злата, узор мој у земљи овој! Злата и Минка појавише се, те он иђаше пред њих, поздрави их и рукова се са Златом, рекавши: „Мило ми је, што вас видим.“ — Особито ми је мило — рече Злата, па се окрену према Минци и представи их — Моја пријатељица Минка Банковићева... господин Милан Данчић. — Мило ми је, што имам част — рече Милан, рукујући се са Минком. — Мени је особито драго — одазва се Минка. — Минка је моја највернија пријатељица — рече Злата. — Највернија! — прихвати Милан — То много значи. Срећни су они, који имају верних пријатеља. — Још од детињства бесмо увек такве; живљасмо као сестре — збораше Злата. — Да! као сестре — потврди Минка. — То се заиста похвалити мора — примети Милан. — Делиле смо увек искрено и слатке и тешке часе — рече Злата. — То је лепо. Верност и искреност то су најлепше врлине, које пријатеља красе. — Верност и искреност, да, тако је! — прихвати Минка, — А то значи, да никакву тајну не сме пријатељица тајити од своје пријатељице. — Тајну! — А каквих тајана имате? — упита Милан. — Врло лепих! А најлепша је међу свима она најновија, коју ми је Злата поверила и коју ћу ја као највећу светињу штовати. — Минка ће бити анђео наше среће и наше љубави; њој сам поверила ту тајну свога срца — рече Злата. — Тако дакле?! Ви ћете нам бити анђео хранитељ — рече Милан Минци. — Ја ћу уживати у срећи своје пријатељице. А као први знак моје радости и мога уживања у тој срећи биће мирисави венац, што ћу га сплести од дивног оног цвећа, што се тамо онако лепо шарени. Ја волим цвеће.... идем да га наберем — говораше Минка и отскакута у цвеће, које се виђаше у близини на малој пољани. — Како је добра! — примети Злата, — Прави анђео! рече Милан. У то се појави Јаја, долазећи са стране и певајући: Тако певајућу и скакућући оде даље, прошавши мимо њих. — Сиромах Јаја! — рече Милан. — Увек се растужим, кад видим тога човека. Он ништа не говори, већ само тако пева и скаче — збораше Злата. — Ето шта је човек на свету — примети Милан — Па још да није љубави... драга Злато... ја сам срећан! Како се радујем, што сам се с вама састао! Срце ми је задовољно; свет ми је милији, кад сте ви близу мене. — Ја сам срећна уз вас. — Ви ме љубите, Злато. — Љубим вас одавно; тајно сам вас љубила онда још, кад о овој срећи ни мислити смела нисам. — Мила Злато! Исто тако и код мене беше. Ја сам вас љубио од оног часа, кад сам вас први пут видео. — Ви ме љубите, и увек ћете ме љубити.... — Љубићу вас као живот свој. — И увек ћете ми веран бити?! — И увек ћу ти веран бити, мила Злато!... тако ми части! тако ми поноса! тако ми српског имена мога! Злата прену и ступи мало даље од њега: — Ви сте Србин дакле! Ох Милане!.. ви сте Србин!... ох, Боже! У том тренутку зачу се у близини оштар глас, који изрече: „Овде нам је рочиште!“ И одмах за тим појавише се Зорко и Иван. — Ево Србина, ту је!.. чека већ! Сад ћемо јуначки да се огледамо — рече Зорко, спазивши најпре само Милана, а за тим, видевши и Злату, рече изненађен: — А откуд ти овде! Који те удес амо доведе! — Шећемо се — поче Злата збуњено. У то дотрча Минка са цвећем у руци и рече: — Шећемо се туда; уживамо у дивној природи: а господин Милан нам је то уживање повећао својим лепим причањем. Зорко их погледа обе љутито: — С њиме се шећете.... с њиме зар? — Он с вама зар! Он... вук мећу овцама! дода Иван. — Господо, ви ме вређате — рече Милан. — Господине! ви сте мене страшно увредили, и ја сам вас за то на двобој позвао. — Узвикну Зорко. — Ја сам готов за бој! — Ви сте увредили наше хрватско народно право. — То не разумем, јер то никад учинио нисам. — Ви се називате Србином, ви, који сте у Хрватској рођени. Није ли то вређање народнога права хрватског, које ја као правник и ваљан Хрват бранити морам. — То су празне речи. Ја као правник не познајем таког права, које би се вређало тиме, што се ја Србином називам. А на против баш ви вређате моје име, моју народност. — Ви сте дрзак човек. Ви све поричете; никоме не дате за право! Ви сте Хрват, јер сте рођени у Хрватској, а одричете   се свога имена — називате се Србином, дакле презирете име хрватско. — Не презирем име хрватско. Народ хрватски мио ми је исто тако, као и српски, јер то су два братска народа, који треба у слози и љубави да живе, ако теже своме напретку и срећи својој. — Кад Срба нестане, онда ће Хрватска срећна бити. А дотле ћу ја као Хрват, свакоме ономе, који вређа и који гази право хрватско, овако судити — говораше Зорко и извади револвер из џепа. Милан извади такође револвер и рече: — А ја ћу се од свакога обесног нападача овако бранити! Злата је међу тим престављена клонула на клупу, која се близу ње налазила, и дркћући гледаше, шта се збива. Минка сеђаше уз њу и у страху држаше Злату за руку. Иван се повукао у страну и посматраше Зорка и Милана, погледајући час по час густе облаке, који су се међу тим изнад планине подигли били, те се чула и грмљавина и видело севање муње. — На десет корака даљине — викну Зорко. — На десет корака — одазва се Милан. Обојица држаху револвере у рукама. — Стојте на свом месту — рече Зорко и стаде бројати кораке од места где је Милан стајао. — Један, два, три, четири, пет, шест, седам, осам, девет, десет — и окрене се према Милану. — Спремајте се! — Ја сам спреман! — Боже! шта сам дочекала — збораше Злата кроз страх и плач. — Ох, Зорко брате! Ох, Милане! — Сведоци двобоја од моје стране нека буде мој пријатељ Иван и ова два женска створења — рече Зорко. — Мој сведок нека буде високо небо, што се тамо тако наоблачило и намрштило. О Боже! и небо се срди... љути се на нас, који смо ево дигли руке, да страшни злочин учинимо — убице да постанемо! — Хаха! ето кукавице! — потсмехну се Зорко. — Убице да постанемо — продужи Милан, неслушајући Зорка. — А за што?..  Ни за што друго, но из пуке мржње, која братску крвцу хоће да пролије. То је грозно!... то је неопростиво!... Не, не! то ја не ћу учинити. Моја ми савест то не допушта. — Хаха! Тако говоре кукавице, које се смрти плаше. Злата на то улети међу њих и падне на колена пред свога брата, преклињући га: — Зорко, брате! Преклињем те мајчиним грудима, које су нас једнаком љубави одојиле, — не чини страшног злочина! Не узнемируј тихи покој мајке наше, која у гробу почива! Не проливај племениту крв највећег народног сродника нашег. — Даље! Даље од мене, кукавни женски створе — одгурну је Зорко испред себе, и она се повуче натраг, дркћући и уздишући: — О, мајко, где си да ме видиш сада! Милан спусти доле руку, у којој држаше револвер, и окренут према облацима и грмљавини, која се чула, збораше: - Силна мржња у грудима страсним зверско срце у човеку ствара, страшни   отров у њега улива, уништава клицу човечанства, те је кадар светињу оскрнит’, која носи за њега спасење!.... Ал’ зар човек тако слаб да буде, да се пода бесу и страстима, да му памет сасвим преокрену! — Не!.. не!.. Ја се не дам! Тако ниско никад пасти не ћу. Моја снага јача бити мора. — У то дигне револвер изнад своје главе: — Ово зрно створа пакленога, што је брату моме намењено, да му срце прожеже у грудма, моја рука плавом небу шаље, нека знају небески сводови, да се човек диг’о над страстима... Испали револвер према небу и баци га на страну. Пуцањ се помеша са грмљавином, која у том тренутку затутњи. — А ти брате, челични Хрвате, ево удри у српске ми груди! Ја ћу умрет’, а ти срећан буди! Али ове запамти ми речи: Док се браћа крве међу собом, дотле душман обојицу гњечи!.. Ево груди! ево груди српских — удри у њих, ако су ти мрске, нек се прича по земљи Хрвата, да је братац свог убио брата!... — Такве речи за ме ништ не вреде. Ниси Хрват, пуцам за Србина... рече Зорко и испали револвер на Милана. Милан се ухвати левом руком за десницу и клоне на земљу, уздахнувши: Боже, опрости му!“ — Ох Зорко — проклет! — узвикну Злата, и јецајући клекне пред Милана. — Ах, Милане.... Милан дижући се грчевито, прими левом руком Златину руку: — Хвала вам, госпођице Злато.... У то се зачуше са стране узрујани мушки гласови, који се приближаваху. Зорко отрге Злату од Милана и ухвативши је под руку замакне с њоме у страну и побегне, а за њима и Иван и Минка. Неколицина угледне господе појавише се и дођоше на место двобоја, где затекоше Милана, коме беше десна страна крвава од ране у десној мишици. Пошљу одмах по фијакер и спроведу Милана у болницу. III. БЕС И ЛУДИЛО Злата беше сама у свој соби, узрујана и немирна. Час седне на столицу час пак устане и хода, говорећи са неким грозничавим заносом: — Отргоше ме од њега. Одведоше га у болницу, а мени не дадоше тамо. Не дадоше да идем с њиме, да му ране видам, мојом руком мелем да превијам, О, Малане, ти си усамљен тамо! Туђа рука мелем ти превија; туђа рука твоје ране вида... Ох, боже!... И умрећеш можда.... од љуте ране, коју ти зададе рука мога брата... Брата мога!... О, судбо злокобна, што ме гониш!... што ме убијаш!... Зар сам ја то заслужила! Брат — убица! Брат — душманин мој!... О, Милане, ти можда сад и мене проклињеш, остављен од свију, па и од мене. Не! не! Не проклињи ме! Ја те нисам оставила и никад  те оставити не ћу Ја сам твоја!... твоја док живим на овом свету!... На то клекне на сред собе, склопи руке и окренута према икони, која на зиду беше, говораше даље: — Боже, смилуј се! Ти си силан, свемоћан. Поврати срећу моју, одржи живот Милану, звезди среће моје!... звезди која ће ми увек сијати, па и онда кад заиђе испред ока мога.... кад се спусти западу своме.... Свемоћни боже! Ја ти се молим. Остави звезду моју, нек сија на небу моме. Не дај да заиђе.... Светлост њена то је живот мој; зраци њени то је срећа моја... Па те зраке да не видим више! Ох, боже! Ја их мора видети — морам у њих гледати! Морам видети ма последњи отсјај њихов! Морам, идем у болницу... Устане нагло, дође до врата, хтеде да их отвори, али она беху закључана. — Ох, боже!.. О, Зорко — небрате! убицо!.. шта чиниш са мном!... затворио ме.... затворио... Плакаше она и кидаше се од раздражености. На то се врата откључаше и Зорко уђе у собу: — Злато, шта је теби?! Што ме толико мучиш?! За киме плачеш — за Србином! Злата се окрену срдито од њега: — Боже, шта сам ти скривила!.. О судбо.... о, Милане... — Злато, умири се. Више да нисам то име чуо из твојих уста! заборави на њега, јер он је душманин наш, душманин велике наше идеје — велике Хрватске. А свога душманина не смеш љубити — мрзити мораш! — Милана немрзим! Да га не љубим!.. Да га мрзим! О, ја ћу га увек љубити, и то ми нико забранити не ће! Зорко седне код стола и наслони главу на руку: — Ти њега не смеш љубити. То би била срамота и за мене и за тебе. Помисли само, шта би ми на то рекли моји другови, поборници идеје велике Хрватске. — О људи!... нисте људи — зверови! Учините све, што год можете! Одузмите  ми слободу.... затворите ме! Одузмите ми све што имам — све! Али осећаје — њих ми не можете одузети.... Они леже дубоко у срцу моме. С њима би ишчупали и срце моје. — Шта сам дочекао! — уздисаше Зорко. — Сестра моја да погази име хрватско, да воли Србина, непријатеља Хрватске! — О, Милане! Овде не познају племенито срце твоје. Не ће да га познају! Називају те непријатељем својим, тебе највећег пријатеља народа нашег!... Зорко! Зар ниси чуо оне лепе речи Миланове, оне племените мисли његове о слози Хрвата и Срба?! зар ниси чуо! Зар их не поштујеш! О, како те је он надвисио! Како се уздигао над тобом! Зар то не увиђаш? — Доста! Ни речи више о томе! — љутио се Зорко. — Више да ми не споменеш име његово! — — Да не говорим о њему?! — — Заборави на њега. — Да заборавим на њега?! — — Да! Заборави на њега. — То не могу. — Немој мислити на њега. — Да не мислим на њега!? Ко је још над мислима господарити могао! Ко је још мисли своје ограничити могао! Ко?! Ко може заповедити уму, да не ради! Ко може заповедити срцу, да не куца, и грудима, да не дишу! — Па кога волиш, Злато!... Србина! — Србина... да! — Непријатеља нашег! — Пријатеља нашег! — Непријатеља Хрватске! — Пријатеља Хрватске, који исто онако осећа за Хрватску, као и највећи Хрват. — Доста! Престани! Доста сам чуо! — љућаше се Зорко. На то уђе мала Јелка, сестра Зоркова и Златина, и паде у наручај Злати. Злата седне на столицу и држаше Јелку, која јој се на крило наслонила и обгрлила ју. — Срећна сам била, док бијах овако мала, — говораше Злата. — Бијах безбрижна и весела у крилу матере своје. А сад? Мајке немам, да јој јаде кажем. Јелка плакаше и стискаше се уз своју сестру. — Ни речи више да не чујем! хоћу да буде мир, — брецну се Зорко. — Ја не могу мировати. Ти хоћеш да ме унесрећиш! — рече Злата. — Још те један пут опомињем, да престанеш о томе. Ја знам шта радим. Радим оно, што је моја дужност, коју ми налаже идеја великог Хрватства. Јелка, ходи са мном! — рече Зорко, па узме Јелку за руку, отргне је с крила Златиног и оде с њоме. Злата оста сама у соби, клонула је на столици, премишљала дуго, па онда на један пут устаде и као у неком заносу и бунилу говораше сама себи: — Моја срећа за мало трајаше. О, Милане! Тек што почех слободно у лице твоје гледати, већ те отргоше од мене. Раздвојише нас... раздвојише срца наша баш у оном тренутку, када најчвршћи савез склопише. И не даду ми, да се с тобом састанем. Хоће да нас раставе за навек... О, боже! Ја ћу полудети!... полудети!...  Онда би ми дали за право, кад бих полудела! Онда би се смиловали. Онда би их победила. Ал’ онда би доцне било, кад бих полудела... Полудела! А зар ја не бих могла полудети па опет оздравити?! Зар не бих могла?!... О Милане, ти си доказао, да ме волиш — доказао си мени и свима. А ја? Је сам ли ја доказала, да тебе тако исто волим, као ти мене?.. О, јесам! Ево су сви то увидели, сви то знају — сви! Али шта ти мислиш о мени? Ти не знаш јаде моје — не видиш борбу моју, па и не познајеш величину моје љубави. Не знаш за овај пламен, који у срцу моме тако силно пламти. Ти лежиш на болничкој постељи, усамљен, остављен. Ти ме можда и осуђујеш, мислећи да сам те оставила — изневерила! О, Милане! Мене закључаше, да теби не одем. Закључаше ме међу ове зидове. — Окрећући се по соби дође она међу тим до врата, ухвати за кваку и отвори их: — Ха! отворена су!... Слободна сам... Идем... у болницу... Идем! — рече она и оде. После неколико тренутака уђе у собу Магда собарица и зачуди се кад никога не нађе! — Нема никог овде! — чуђаше се она. — Па ни госпођица Злата није ту! Сиротица, баш је несрећна! Већ два дана нити може да једе, нити што ради. А целу ноћ ни ока свела није. Сиротица! Разболеће се од туге и јада. Како ми је жао! Она је тако добра; тако блага, тако мила!.. А тај наш млади господин Зорко, баш је прави Зорко, јер готово увек у зору кући долази!... Он је тако досадан! Увек је напрасит... Па овда се увек препире и свађа о Србима. Све му Срби сметају, увек их грди, као да су то последњи људи на свету. О, боже мој!.. Та мој Јеврем, мој драги Јеврем, и он је Србин, — па како је добар, како је поштен! Он ме воли, па ће ме узети за жену. Да! узеће ме за жену, па ћемо бити срећни. Он је пандур, а ја ћу бити онда госпоја пандуровица, или пандурица - - како ли се то каже? Како је боље: „пандуровица“ или „пандурица“?... Чекај... каже се: генерал —  генералица!.. Онда се мора казати: пандур — пандурица! Дакле: пандурица — то је боље!.. Ја ћу дакле бита госпоја пандурица! и то кроз две недеље. Да! Кад прођу још две недеље, онда ћемо се венчати. Попа Амврозије већ нас је један пут навестио у цркви. Каз’о је свима, да ћу се ја удати за Јеврема. О мој слатки Јеврем —- и он је Србин! Па како га волим! Па како он мене воли, ма да сам Хрватица! — На то уђе Зорко нагло у собу: — Где је Злата? Камо је отишла? — питаше он Магду. — Не знам. Ја је нисам видела, — одговори Магда. — Куд је нестала? — рече Зорко и оде у другу собу да види, да није тамо. — Боже мој! какав је то немир у овој кући. Томе је свему овај крив, овај убојица! — збораше Магда дигнувши песницу и претећи према вратима, кроз која је Зорко отишао. — Па ни стари господин нема мира због њега. Зорко се међу тим врати из друге собе и рече: — Она је за цело отишла у болницу ономе несрећнику — ономе Србину. Па за тим оде журно. — О, сирота госпођица, моја добра госпођица! Љубав је мори... љубав је вуче! — рече Магда, па и она оде. Стари Станимир, кога мала Јелка вођаше за руку, уђе у собу: — Децо моја где сте? Злато! Зорко Зар нисте овде? Јелка, дете моје, има ли кога овде? — Нема никога, — одговори Јелка, водећи свога слепога оца до наслоњаче, где он седне, питајући: — Куда су отишли? — — Не знам, — одговори Јелка. — Злато, ћерко! где си? Ходи оцу своме! Ходи добра, ћерко моја!.. О, боже, што си ми вид одузео, да не видим милог лица деце своје! Ево већ је шеста година, како ме очи изневерише. Шест година наскоро ће се навршити, како не видим рујне зоре ни сунашца, не видим бела света ни лица човечијег — не видим лица миле деце своје. О децо моја! и умрећу, а лица вам  видет’ не ћу!... О, боже! је ли то твоја воља тако!... Тако збораше Станимир тужан и невесео. Међу тим дође Минка, те му рече, да је Злата отишла у болницу, а Зорко да је одјурио за њом, да је натраг доведе. Станимира потресе та вест, подиже се са свога седишта, као да хтеде поћи нагло некуда, но слепоћа му то не допушташе, и он клону опет на наслоњачу, уздишући: — Ох, боже! О ћерко — Злато, дете моје! Какве муке тебе муче... Разумем... разумем! Твоје је срце увек осетљиво. — А сад је подлегло осећајима својим, — примети Минка. — Да!... Подлегло је... — И нико је за то корети но може; па и ви је зацело нећете корети. Не могу је корети. Не смем је корети, јер њена је љубав племенита. — Природа је човеку у срце љубав усадила. То је закон природни. — Тако је. То је закон природни, — прихвати Станимир. — Тешко ономе, који  не поштује закон тај! Онај је нечовек, несрећник! Ја то добро знам. И ја сам некад... О, боже мој! Ал’ што ме сада мучиш! Што ми мучиш дете моје, ћерку моју! Зар је тако морало бити?! За што си довео у искушење невино дете моје?!... Она није то заслужила... О сине, Зорко! ти си томе крив... Ти си узрок несрећи њеној. Проклета свађа, та шупља политика младога нараштаја нашег: свађа о народности, раздор међу једнокрвном браћом.... свађа, — она је свему крива.... На то се отворише врата, и Зорко ступи унутра, вукући Злату за руку: — Хтела је у болницу, а ја сам је стигао и натраг довео. — Децо моја! Злато, кћери моја, — збораше Станимир кроз плач, дижући се са столице. Злата му паде на груди и плакаше: Опрости ми. Ја сам несрећна. Ја не господарим над собом више. Постадох робом својих осећаја. Опрости ми.... — Опроштено ти је, кћери моја. Ја те и не кривим. Ја нисам тиран и не ћу тај да будем. Али свладај се, ћерко моја. Умири се. Твоја срећа није ишчезла. Бог ће дати, добри бог. — Мили оче, ја не могу ово издржати. Мозак ме боли; тешки болови муче ми груда моје. Он ће умрети без мене, — говораше Злата, клекнувши код оца свога а очи јој гледаху укоченим погледом. — Прибери се, драга Злато — рече Минка, ухвативши је за руку. Злата одбије Милкину руку и скочи, те их све гледаше узвереним погледом и збораше као изван себе: — Ја морам ићи тамо.... да га уверим... Он лежи тамо сам... умире!.. Па без мене да умре... Да ме проклиње. А ви ме задржавате... не дате ми, да га уверим.... да моја реч није била празна реч... — Драга Злато, не очајавај. Он не ће умрети, — рече Минка приступивши Злати и ухвативши је за руку. Злата одби њену руку и викну бесно: — Даље од мене, душмани!... Минка се трже од њеног гласа и погледа јој, и повуче се натраг. — Боже! Крв се у мени слеђује. Злато, ћерко! ходи оцу своме! — рече Станимир уздрхталим гласом. — Ја морам тамо где он лежи! Он ме зове... зар не чујете! Он умире, издише.. и мене зове. Зар не чујете!.. Пустите ме! — збораше Злата раздражено, па се дохвати врата и истрча из собе. Зорко одјури за њом. — Како јој је глас чудноват. На један пут се сва променила! — рече Минка, па и она оде за Златом. — Бедно дете моје — уздахну Станимир, клонувши у наслоњачи. После кратког времена дотрча Магда и рече усплахирено. — Госпођица Злата трчи удицом.... трчи, а људи кажу... — Шта кажу људи? Говори! Шта кажу? — питаше Станимир уздрхтавши и дижући се са седишта. — Кажу, да је полудела... — Полудела! Боже! помози јој! Спаси дете моје, Злату моју... ћер моју! — завапи Станимир и нагне према вратима, а мала Јелка ухвати га за руку и изведе из собе. — Сирота госпођица... кажу да је полудела! Зар она да полуди... добра моја госпођица! - уздахну Магда, па и она оде. IV. КАЈАЊЕ Злата сеђаше код свога гласовира и удараше снажно прстима, извађајући неправилне тонове. Лице јој беше бледо, поглед укочен, а коса у нереду, расплетена и замршена пала по грудима и плећима. Почела је свирати песму: „Ко је срце у те дирн’о“ — с почетка лепо и хармонично, но за тим на једном пређе у чудновату дисхармонију и удараше јако прстима, прелазаше целу скалу горе и доле. Па онда на један пут устане и стане скакати тапшући рукама и говорећи сама себи: — Право госпођице... право!... Ви красно свирате... ви сте права вештакиња... Красно, дивно, величанствено! Штета што јавно пред публиком не покажете своју вештину!.. Заиста, велика штета! Публика би вас обожавала, дивила  би вам се. Све би летело цвеће око вас из руку слушалаца! Па венци!... венци! Ни броја им се неби знало!.. Право!.. право!.. Фора! Још један пут!.. Фора! фора!... Тапшаше она сама себи, клањајући се на све стране, па затим седне опет за гласовир и почне снажно ударати прстима, и извађаше поједине кратке одломке доста правилно; по том прелазаше она час у највише час у најдубље тонове, и најпосле сврши са највишим тоновима, ударивши јако прстима, па онда устаде и скакутајући стаде по ново тапшати, говорећи сама себи: — Госпођице Злато, ја вам честитам! Дивно! изврсно! Баша вештина усхићује, очарава.... Живела! живела! По том седне на фотељу и завали главу: — Хахахаха! Живела! Право! живела!... Клоне и лежећи мирно ћуташе неко време. За тим се трже, прену као иза сна и опет поче: — Шта сам ја оно хтела? Шта је  оно било?... Неки људи.... нешто су ми отели... ишчупали одавде... И ту показа на срце и стеже груди рукама. О људи, људи?... А шта су људи?... Створови, који дивних врлина имају!... Врлина! Хаха!... врлина!.. А страсти?.. а слабости?... Хаха! Страсти, слабости! Ко за то пита! Ко о томе рачуна води!.. Хаха!... А осећаја?.. а љубави? Хаха! Љубави!.. Ко за то још мари! хаха! Ах! и ја сам љубила... али... Ту клоне и дремајући говораше даље испрекидано: — Врлине... љубав... страсти... слабости... чега има више у људи?... Чега!... Хаха! Чега?!.... Ко за то пита!... Ко о... том.... још... ра... чу... на... роди!.. Ха... ха... ха... Ту заћута, заспавши у наслоњачи.  После неколико тренутака уђе Зорко лагано у собу, и спазивши је, где спава, застане. — Спава! Већ толико дана и ноћи није спавала. Сад јој се ипак смиловао  сан.... Њу је памет оставила... полудела је! А ја сам томе крив — ја, брат њен!.. О сестро, опрости ми! опрости! - - - Политика, хрватска политика!... родољубље!... идеја великог Хрватства!.., племенска свађа у домовини Хрвата — то је узрок. О сестро, ти си жртва свега тога... Боже, смилуј се — избави сестру моју, поврати јој разум — разум јој поврати!... Клекне пред Злату у даљини од два корака: — Сестро, опрости ми.... опрости брату своме!.. — Ти ме волиш... увек још— прошапута Злата кроз сан. — О, јаднице! — уздахну Зорко. — Милане, ти ме волиш... љубиш ме истинито, као и ја тебе — шапуташе Злата опет... — Она сања, о њему сања. Она га вола, љуби. А ја хтедох да угушим љубав ту, и ето шта сам учинио. Ја сам убица среће њене. — Кунем ти се животом својим. Ја  те нисам изневерила. Кунем ти се. Веруј клетви мојој! — говораше Злата у сну, и ту се диже и коракне према Зорку. — Ох боже! — уздахну Зорко, прихвативши Златине руке, које му је пружила. — Злато, сестро! — узвикну Зорко уздрхталим гласом. — Ах! — цикну Злата отворивши очи и отргнувши руке. — Ти! Убицо! убицо! — Злато, сестро моја! — преклињаше Зорко, уставши. — Убицо!... ти! Јеси л видио крв! — викаше она, и побегне у другу собу, од које беху врата отворена. Зорко клоне у наслоњачу, где је Злата седела: — Ја сам је унесрећио, ја брат њен! — Крв, његова крв... овде је била на мојој руци. Ја сам га љубила, и он ми је оставио крв!.. Овде на мојој руци била је његова крв, — говораше Злата у другој соби. — Боже, смилуј се, спаси сестру моју! — уздисаше Зорко. — Он ме је љубио; али крв — остала је на мојој руци! Крв је истекла, и он је умро... Ал’ не! Он, није умро — њега су убили!... убили! -— плакаше Злата. — Она је себи уселила у главу, да је он умро од ране, коју му је моја рука задала... моја рука, да! незнајући, да ће овака бити последица. А он није умро. Жив је, и на скоро ће сасвим оздравити. Он — Милан њен. Нек’ буде њен!.. Но шта да радим. Она држи да је он умро, а он је жив. Кад бих је уверио о томе, можда би дошла к себи, можда би јој боље било. — Срце!.. То није ништа у свету... Да, у свету!.. А код људи?.. Код људи! хаха! Шта су људи?.. Колико људи има на свету?.. Колико!.. Боме врло мало!.. Има ли их барем толико, колико прстију на мојим рукама? — говораше Злата, па подиже руке високо, бројећи прсте. — Један, два, три, четири, пет! Охо, — пет!.. Пет људи, ал’ прави људи на свету!.. Охо! Готово да их има доста!.. Доста!.. Није доста!.. Има их ваљда више? Ево  и друге руке! Један, два, три, четири, пет! Охо! Још пет!.. Па то је онда десет!... То је доста! То је много! Десет људи на овом свету, ал’ прави људи!... Хаха!... Како је он био племенит! То је био човек! Па за то су га и убили, што је био човек. Ал’ какав човек?! Таког нема више! Он је умро, па сад нема таквог више. Зорко устане са фотеље и стане код врата од собе, у којој Злата беше: — Ја ипак морам покушати. Злато, сестро, чуј брата свога! Опрости брату своме. Он није убио Милана твога. Милан је жив — оздравио је. — Хаха! жив! Убицо! — викну Злата и полети на Зорка, који се уклони испред ње. — Умири се, Злато! Милан није умро — он је жив. Хаха! Жив или мртав! Ал’ освета! освета! Убицо! — викаше она бесно и полети опет на Зорка. На то уђе Минка, застане код врата и пружи Злати руку: — Злато, шта радиш? Злата прихвати Минкину руку, али је одмах и одбије, па побегне натраг у другу собу, вичући: „Освета! освета!“ — Она је себи уселила у главу, да је Милан умро; а он је жив. Но њу не може нико уверити о томе. Стално држи, да је он умро и о томе непрестано говори, — збораше Зорко Минци. — Морали би је уверити, да је Милан жив и даје оздравио, — примети Минка. — Ал’ како да је уверимо? — Могли би Милана замолити, да дође овамо. Он је оздравио, и ја мислим, да би радо дошао, кад би га позвали. — И ја сам помишљао на то; али се бојим, да би је то изненадило, потресло јој живце још већма, па би онда могло још и горе бити. — Ваља удесити тако, да је то не изненади. Треба је приправити, да га дочека. — Ал’ она не слуша никога, не верује никоме. — Покушајмо ипак. Ја ћу вам помоћи. — Па шта да радим? Како да покушамо?.. — Напишите Милану писмо. Молите га, нека заборави на оно, што је међу вама било, па нека дође овамо. — Учинићу тако. Одмах ћу написати писмо, — рече Зорко и седне за сто, узевши перо, мастило и хартије, па почне писати. Минка међу тим ступи на врата друге собе, у којој Злата беше, и покуша, да се разговара са Златом. — Злато! — рече она. — Шта хоћете? Ко сте ви? — — Па ја сам Минка. Зар ме не познајеш! — Кога тражите? — Тебе тражим, драга Злато! — Немам времена! Освета! освета! Зорко доврши писмо, савије га у коверту, адресује и запечати, па удари прстом у звонце, које на столу беше, те Магда собарица дође и рече: — Шта заповедате, господине? — Однесите ово писмо господину Милану Данчићу. — Господину Малану? — зачуди се Магда. — Да! господину Милану. Знате ли, где је он? — Знам. — Однесите дакле и предајте му ово писмо. — На служби! — рече Магда, примивши писмо, и оде. — Освета! освета! Помоћ! да се осветим! — викаше Злата, па утрчи у собу, где беху Зорко и Минка, и полети бесно на Зорка. — Убицо! Јеси’л видео крв! Зорко се заклони са сто: — Злато, сестро, опрости брату своме!  Злата стане, гледећи их обоје укоченим погледом. — Злато, драга Злато! — рече Минка, пруживши јој руку. Злата се рукује са Минком: — Хаха! Шта желите? — Злато! Ја сам ти донела поздрав. — Хахаха — смејаше се Злата сулудасто. — Знаш ко те је поздравио? — Хахаха! — Милан те је поздравио, — понови Минка. — Хахаха! Освета! освета! — викаше Злата, одбивши Минкину руку, коју је дотле држала, и побегне у другу собу. За тим настаде тишина. Минка и Зорко ћутаху, а и Злата беше Мирна у својој соби. Станимир се појави на вратима, а вођаше га мала Јелка. За њима иђаше Иван. — Боже, смилуј се! — уздахну Станимир, дошавши до наслоњаче и седнувши, — Како је болесници? — Ништа се не мења. — рече Минка. — Боже што си послао проклество у кућу моју! Хахаха! — зачу се Златин глас из друге собе. — Боже, спаси је! — узвикну опет Станимир. — Хахаха! Срце! Шта је срце!.. Ко то може казати?.. У њему живе осећаји — љубав!.. Љубав, да! А мржња? а  освета?.. Освета! освета! — викаше Злата у другој соби, уставши са дивана, на ком је лежала, а претећи песницама. За тим оде у дну собе, отвори мали орман, извади из њега неке хартије и бацаше их по соби. Међу тим спази мач и јатаган, који су на зиду висили, и загледа се у њих. — Ха! Освета освета! — викну она, дохвати јатаган са зида и дигне га у вис. — Крв! Освета! Крв! — Полети у другу собу, потегне јатаганом на Зорка. Минка цикне, а Зорко појури на врата, да побегне. У то се пред њим отворе врата, и Милан ступи у собу са завијеном руком. Злата, спазивши Милана, испусти јатаган из руке и падне на под, онесвешћена. Настаде немир и забуна. Милан застане пренеражен: — Дакле, истина је! — рече он и сагне се крај Злате и ухвати руку њену. — Боже, дај ми вид за тренут само! — јецаше Станимиров глас. — Злато! — рече Милан. Злата лежаше мирно на поду, неотварајући очију. — Злато! — рече опет Милан. Она се почне кретати. Минка и Иван приступе, те подигну Злату на фотељу. Милан и Минка седоше крај ње, држећи је за руке. Остали, осим Станимира, стајаху около и гледаху. — Злато! — шапутаху Милан и Минка наизменце. Злата отвори очи и гледаше зачуђено Милана и Минку. — Злато! -- рече Минка и загрли је. Злати ударише сузе на очи. — Дошла је к себи, — рече Зорко. — Боже, хвала ти,! — уздахну Станимир. — Децо моја! Злато, кћери моја! Злата прене и погледа у Станимира, дигне се и клекне пред њега, те савије руке око ногу његових, плачући. Станимир јој прихвати руке: — Устани ћерко моја! Злата устане и падне своме оцу на груди, рекавши: „Опрости“! — Шта да опростим, ћерко? Опроштено   ти је! — рече Станимир плачним гласом и пољуби Злату у чело. Злата се опет спусти на колена пред Станимира, подиже очи и погледа у Милана, који крај ње стајаше, погледом, којим као да га је нешто молила. Милан клекне поред ње пред Станимира и пољуби му десницу. — Боже! поклони ми вид за тренутак само! — уздисаше Станимир. — Баш благослов!.. рече Милан, држећи Станимирову десницу. Станимир положи руке на главу Златину и Миланову: — Да сте благословени, децо мила! Боже! хвала ти на милости, којом усрећујеш данас срца ова и окрепљаваш душу моју. Децо мила, да сте благословени! — говораше Станимир, па их прихвати за руке и они обоје устану и пољубе му десницу. -— Примите ме, да се радујем с вама, — рече Зорко, приступивши Милану и Злати, те се рукова с њима. — Заборавите што је било међу нама. — Слога и љубав нека буду од сад с нама, — рече Милан. — Слога и љубав! — потврди Зорко. — Слога и љубав међу Хрватима и Србима! — кликну Минка, па притрчи Милану и Злати и рукује се с њима. — Живела слога међу Хрватима и Србима! — прихвати Иван, па и он приступи Милану и Злати и поздрави се с њима. У то се појави Јоја на вратима, скачући и певајући. Магда иђаше за њим вукући га за рукав натраг, да не уђе у собу. Но он се отргне и скакуташе по соби певајући: За тим стане у крају собе и гледаше мирно и радознало. — Драга децо моја! — збораше Станимир. — Сложни будите, поштујте се, јер у томе је срећа и напредак. Будите  постојани, мудри и разборити. Уздајте се у се. Не дајте се ничим завести, ничим заслепити... — А а! А-а! — узвикну Јоја. — Драги Јоја! — рече Станимир. — Ходи пријатељу своме! О, кад би ме ти сад могао разумети. Јоја приђе Станимиру и положи своју руку на његово раме: — Илирци! Илирци! — клицаше он. — Да! Илирци! — прихвати Станимир. — Нас двојица бесмо главни покретачи Илирства. О Јоја, срећна времена беху тада! Не беше тада раздора међу Хрватима и Србима. Бесмо браћа, сложна браћа! Децо мила! Угледајте се на нас. Будите сложни. Поштујте се и љубите се! У љубави лежи срећа, у слози напредак. Хрвати и Срби, сложни будите — поштујте се! Децо мила! Добро запамтите ове моје речи. Данашње осећање и расположење душе ваше нека стално остане у грудима вашим. Поштујте се и љубите се. Хрвати и Срби потомци су једних прадедова.   Хрвати и Срби су једнокрвна браћа. Поштујте се — сложни будите! Јоја стаде скакутати и певати! Тако певајући и скачући оде он из собе, а и Магда за њим. — Право Јоја! Живела слога! — кликну Иван. — Живели наши вереници, Србин и Хрватица, Милан и Злата! — Они нек нам буду видљиви знак слоге и љубави међу Хрватима и Србима, — прихвати Минка. — Живела слога! Живели вереници! — кликнуше сви. — Тако, децо моја! — рече Станимир. — Сад вас радо слушам, кад тако говорите и кад се не заносите лажним родољубљем, које се оснива на раздору и мржњи; но се одушевљавате узвишеном идејом слоге, љубави и братства, која оплемењује  срце и душу и јача карактер и снагу народну. Љубите се, сложни будите и поштујте се, јер у томе нам је спас!... Сложни будите, и радите неуморно на томе, да и све своје другаре одушевите том узвишеном идејом, која једина само води општој срећи и напретку. Радите, децо моја, радите на томе, — осветлајте образ очевима и дедовима својим: покажите, да сте достојни синови славних предака својих!.... V. ЊЕНА ИСПОВЕСТ Прошло је неколико недеља. У кући слепога, али дичнога и мудрога старине Станимира Ивековића беху за то време двоји сватови. Његова красна ћерка Злата венчала се са дичним Србином Миланом Данчићем. А тако исто и његова собарица, Хрватица Магда, венчала се са избраником свога срца, са Србином Јевремом. Млада госпођа Злата са свим је здрава и увек весела. Од душевне болести лудила не беше на њој ни трага. У истини пак та болест није код ње ни пре постојала, она ју је само симулирала, да би тиме победила свога брата, младога занесењака Зорка Ивековића. То је знала њена другарица Минка, с којом се и договорила беше, да тако учини, те јој је ова и помагала у томе. Једнога дана, кад сеђаху њих две са Миланом, исповеди Злата ту тајну своме драгоме мужу Милану, казавши му све, како је било: како је из љубави према њему начинила се лудом, те на тај начин победила своје противнике, који јој иначе неби никако допустили, да за њега пође. Казала је и то, како се са Минком најпре договорила била, како то да учини, и како јој је Минка у томе помагала, те су Зорка са свим победиле и довеле га биле до очајања, у коме је проклињао и себе и своје занесењачке идеје, те се излечио од њих и постао разборитим човеком и истинитим родољубом, те сад ради одушевљено за измирење Срба и Хрвата. Са особитим задовољством, са усхићењем саслушао је Милан Златину исповест. Радовао се, јер је у томе видео јасну црту Златиног карактера, који се тим својим делом уздигао до савршеног узора, до идејала. Како је Злату дотле силно љубио, тако ју је сад још и више поштовао, управо обожавао — давио јој се. Па и Минку је због тога јако поштовао,  изјавио јој је своју захвалност, што се као другарица према Злати показала тако племенита и узвишена, те много допринела срећном решењу њиховога брачног питања. Ви сте учинили два племенита дела. — говораше он Минци. — Златину и моју љубав окитили сте венцем победе и успеха. Уништили сте у души Зорковој тешку заблуду, оно лажно родољубље, које води очитој пропасти, и упутили сте га на прави пут, којим треба сви Срби и Хрвати да иду, ако желе себи напретка, среће и спасења. Дичите се и поносите са таким делом. Ја желим да се све Српкиње и Хрватице у томе на вас угледају, те да сложно пораде, да се завађена браћа измире, сложе и уједине. — То ће нам бити дужност, да на томе радимо, колико год лежи у нашим снагама, — рече Злата. — Слога и братство Срба и Хрвата то ће нам бити од сад девиза! Радићемо на томе, где год можемо и колико год можемо, — прихвати Минка одушевљено. — Створите коло таквих раденика, — збораше Милан. — Ја сам увек с вама, жељан, да вас потпомогнем! Створите коло, које ће озбиљно радити на измирењу, слози и братству Срба и Хрвата. Женски рад може у томе много користити, женска реч може у томе много одзива наћи! После неколико дана беше у кући старине Станимира Ивековића свечана вечера, на којој беху дванаест женских, Српкиња и Хрватица, и дванаест мушких, Срба и Хрвата. Зорко и Милан у споразуму са Златом и Минком заједнички су позвали те госте. Друштво беше сложно и једнодушно. Вечера прође у веселом и пријатељском разговору. После вечере устаде Злата код стола и прозбори: — Мили и драги моји гости! Дозволите ми, да као домаћица кажем оно, ради чега смо се овде састали. Ми сви овде синови смо и кћери једних прадедова, једних  праотаца. По народности једно смо, један народ. Говоримо сви једним језиком, српским или хрватским, — једним истим језиком, који крстимо са два имена, за то, што се и као народ крстимо са два имена. Но на жалост баш то, што се као један народ крстимо са два имена, разделило нас је у два душманска табора, који на нашу несрећу хоће од једнога народа да начине два. И овако нас је мало, те смо слаби према огромним масама других народа, па ако се још будемо цепали и делили, биће нас онда још и мање и бићемо још и слабији. Жалосно је, али ми сви знамо, да је раздор између Хрвата и Срба због народности тако далеко дотерао, да је прешао већ у душманску мржњу. Омразила се браћа због имена толико, да су постала већ сами своји душмани. Ми то сви добро знамо, а знамо и то, чему то води; знамо да је то наша несрећа, а можда и пропаст. А кад то знамо, онда треба да се тргнемо, да размислимо шта радимо, те да се освестимо, — да се опаметимо, и да пружимо једни другима братску руку, да се измиримо, те да будемо један народ, као што и јесмо, и да у слози и љубави напредујемо; јер само у томе лежи наша срећа и наш спас!... Завађен је наш народ, завађена су рођена браћа, па треба да се измире. Истина, то није лако; но не ће бити баш ни тешко, ако будемо озбиљно за тим прегнули. Треба само радити на томе. За то ја у овом маленом кругу нашем предлажем, да оснујемо друштво под именом „Братство Срба и Хрвата“. Томе друштву биће задаћа, да ради на измирењу и слози Срба и Хрвата. Чланови тога друштва, и женски и мушки, шириће своје друштво по свима крајевима нашег народа и проповедати слогу и братство. Предлажући вам то кличем: живело братство Срба и Хрвата! Сви око стола одазваше се са бурним усклицима и одушевљеним одобравањем. Милан устаде и рече: — На предлог моје миле Злате изјављујем свечано, да се радујем, што је она тај предлог учинила. Ја се уписујем у то друштво и радићу неуморно на томе, да се оствари „Братство Срба и Хрвата.“ — Живео! — кликнуше сви. — И ја сам члан тога друштва и радићу за остварање његове задаће, — рече Минка. За тим изјавише сви једнодушно, да прихваћају Златин предлог и уписаше се за чланове друштва „Братство Срба и Хрвата.“ — Живели, децо мила! — збораше Станимир. — Народ, који има такове синове и кћери, као што сте ви, драга децо моја, не може пропасти, но напротив мора напредовати и победити непријатеље своје. Слога и братство јесу велика сила, која је кадра савладати све неприлике, које се усупрот стављају. За то, децо моја, и ја, стар и изнемогао, кличем с вама заједно: Живело братство Срба и Хрвата! Живела слога! У то се појави Јоја на вратима, уђе у собу и скакућући певаше: — Живео, Јоја! Живела слога Срба и Хрвата! — кликнуше Зорко и Иван. — Јоја, ходи овамо! Седи до мене!— рече Станимир. Зорко и Злата наместише столицу и посадише Јоју крај стола до Станимира, те га понудише јелом и пићем. Јоја гледаше друштво, мерећи их све редом; јео је и пио; међу тим час по час певао је своју песму, лупкајући ногама о под, као да хтеде сам себи давати такт. Зорко устане с чашом у руци и наздрави здравицу слози Срба и Хрвата, коју сви одушевљено прихвате и пропрате са песмом певајући:
„НЕМА СРБА! Г оспођица Злата Ивковићева, кћи  уваженог загребачког грађанина, села за  гласовир, те свира и пева познату песму  хрватског несника Петра Прерадовића: «Ко је срце у те дирн’о, Те си тако сад немирно? Као тица у затвори — За светом те жеља мори. Ниј’  у свету небо твоје — Мируј, мируј ерце моје! Не ударај тако јако, Разбит’  можеш груди лако; Преслабе су измучене, А да пукну без копрене, Биле б’  љуте ране твоје — Мируј, мируј срце моје !...“ Ту прекиде свирку и, обузета неким  заносом, устаде и ходајући по соби, гово-  раше сама себи : „ Данас ми ништа не иде од руке. Нешто сам узрујана — узбу1)ена,  Не могу да седим на једном месту. Ал’   да! .. томе је свему љубав крива— слатка  љубав ! ... Срце ми тежи некуда, а не зна  ни само куда. Баш као што песник вели:  За светом га жеља мори !  .  . Дивно је ка-  зао — врло дивно!  Он је добро позеавао  срце људско. Али зашто да сам таква ?!  Зашто да сам нестрпљива ?!. . . Мируј, ми-  Р У Ј>  сРДе м0Је •  Та ти си иуно среће, иуео  радости !  ЈБубавно иебо тако ти је ведро,  тако красно . . . !  Сунце љубави с њега ти  дивно сија . .. Пуно си среће, јер — он  ме љуби !  Он ме љуби и — “ У то закуца неко на врата, и она се  трже и реде: „Слободно!“ У собу ступи њена другарица, госпо-  ђица Минка Банковићева. — Баш си добро дошла !  — шшкну  Злата радосно. — Ја сам ти се даеас пожурила; не  могу да седим код куће — одговорн го-  епођица Минка, рукујући се са својом дру-  гарицом. НЗАШЛА ј е  9 . и  10. и  ||.  СВЕСКА НЕВИНЕ Ж РТВЕ или О Н А  Н И Ј Е  К Р И В А РОМАН ИЗ СРПСКОГ Ж ИВОТА  написао Душан Рогић 0  овоме роману изрекао је један одли-  чан, старијц сриски књижевник врло ио-  вољан еуд, из којега наводкмо ове речи; „Роман :  „ Н е в и н е  ж р т в е ,  или о н а  н и ј е   к р и в а “  нроткан је скроз и скроз чистом  појезијом и дирљивим призорима, који се  нижу један за другим, те читаоце толико  привлаче, да му је тешко прекинути чи-  тање. Бујан, млађани живот бије ту бој  са окорелим материјализмом, те у тој борби  уздиже се до савршеног узора, до идеала  Поједини призори узбуђују и потрееају — Добро си учинила, јер мени је тако  дуго време, да не знам шта да дочнем и  чиме да се забавим. — Верујем ти. Срце ти је немирно —  једва чека да дође час, кад ће се састати  са оним, који ти је најмилији на свету. — Ти добро погађаш, драга пријате-  љице. Од оног часа, кад сам се с Миланом  унознала, увек сам нестрпљива ; срце ми  је немирно, и најсрећније је онда, кад је  он близу мене, — онда је задовољно, онда  је весело. — Кроз неколико часака уживаће ту  срећу. Ићи ћемо у шетњу у Тушканац,  па ћеш се саетати с н>име; он ће тамо  бити — је ли ? — Да! Тамо се често еастајемо. И данас  ће ме тамо чекати, и то баш на оном ме-  сту, где смо се недавно унознали — го-  вораше Злата са особитом живошћу и ус-  хићењем. — Једва чекам, да се и ја упознам с  њиме, и да тебе видим, како си срећна,  кад с њиме говориш — изјави Минка. — Данас ћу те упознати с њиме, Виде-  ћеш, како је добра срца и мио у разго-  вору. — Јако се радујем томе. — А знаш ли, како сам се ја с њиме  упознала ? — рече Злата. — Како ? — Кад си ти са својом матером отпу-  товала у Италију, он је на скоро за тим  дошао у Загреб. Ја сам га чешће виђала  на шеталишту. Приметила сам више пута,  1= с а к о  ме је ватрено погледао, кад би про-  лазио поред мене. Први његов поглед упио  се у моје срце, и од тога часа желела сам  увек њега само да видим. И кад сам га  видела, била сам срећна, јер сам из ње-  гових очнју читала одговор жељи срца мога.  Наша су се срца већ тада разумела, а не  прозборисмо јоште на речи једпо с другим. — Ти си ми и писала о томе —  при-  мети Минка. —  Да! нисала сам ти, јермнјетешко  било, што ти ниеи бпла у Загребу, да ме  тешиш у неизвесноети моје љубави, да§ окрепљаваш наду моју, да ће се испунити  највећа жеља срца мога. — Ја бих ти заиста била права и искре-  на пријатељица у томе. — Како бих срећна била, да сам ти  тада могла руку стиснути, па ти поверити  тајну срца свога — говораше Злата, у-  хвативши Минку за руку. — Срећна бих  била, да сам се могла с тобом разговарати  овако као сад, јер би опда одлакшало срцу  моме. А онако — морадох све осећаје сте-  гнути у своје груди, неимајући их коме  поверити. Срећна сам била, кад сам теби  само писати могла. — Како ми је жао, кад чујем да тако  говоршп — изјзвљиваше Мпнка своје са-  учешће, стискавајући Златину руку. — То је сад прошло. Сад смо опет  заједно. Но да ти причам даље, како сам  се с Миланом упознала. — Причај !  То ме јако занима. — Приметила сам, да је он тражио  прилику, да се са мном упозна, а и ја сам  то желела. — Па то је овда могло еа свим лако  бити!  Ти еи желела да се с њиме упо-  знаш, а он је оает желео, да се с тобом  упозна, на онда је готово. — Није то баш тако лако, као што се  чини. У тој жељи нрође много даеа, док  се најпосле не догоди красан случај, који  иснуни нашу жељу. — Какав то беше случај, који је сгво-  рио толику ерећу? — ниташе Минка. — Диван случај!  Ја се и сад радујем,  што се тако догодило, — одговори Злата. —  А шта је било? — Шетајући са евојом малом сестром  по Тушканцу, сретнем Милана, и у онај  час, кад је он мимо меае пролазио, иадне  моја ленеза на земљу, које ја ни сама не  знам како ее догодило. Он ју је из учти-  воети подигао и рекао ми: Госпођице из-  волите вашу лепезу, ви сте је овај час  изгубили. — Заиета красан случај — примети  Минка. — Ја му се захвалим на доброти, а  он ми рече, да му је врло мило, што ми је ту услугу учиеити могао. И тако ио-  чесмо разговор, идући заједао. Он ми се  показа врло мио. Осетила сам да ме љуби  исто тако, као и ја њега. — Ти си срећна, драга пријатељнце, и  ја се радујем твојој срећи. — Срећна еам и од срца се радујем,  што вмам тебе, вереу нријатељицу, са  којом се могу разговарати о срећи својој. — А и онје за цело исто тако срећан,  као и ти, јер га ти љубиш. — Може биги ... А знаш шта ми је  рекао тога дана нри растанку ? — Шта ? — Рекао ми је, да ће се и сутра дан  на истом месту и у исто доба шетати,  запитавши ме на то :  да ли ћу и ја можда  сутра дан доћи у шетњу у Тушканац. Ја  сам му одговорила, да хоћу. А и шта бих  друго одговорити могла, кад сам добро ра-  зумела то његово питање. — То је одговарало жељи срца твога,  је ли, драга Злато? И ти си сутра дав  опет срећна била. — Тако је. То беше ерећан дан у  моме животу. Дуго емо се тада разгова-  рали. И он ми је најпосле изјавио своју  љубав, и говорио ми је доста о љубави и  њеном значају. И утврдисмо  љубав,  која ће трајати,  докле и нас оамих  траје. . .  .“ На то се зачу у ходнику узрујан му-  шки глас, који рече: „То ме је ужасно ражљутило Злата, прену и ућута. Бепге то глас  њенога брата, који счрупи у собу заједно  са својим нријатељем Иваном Загорцем. Поздравише се и руковаше, те седо-  ше сви. — А шта те је оно „ужасно ражљу-  тило“, Зорко ? Што си тако узрујан ? Ти  се и сад још љутиш, — говораше Злата  своме брату Зорку Ивековићу, нравнику  четврте годиее иа загребачком уаиверси-  тету. — Ко се не би љутио!  — одговори  Зорко. — А шта је било ? Шта се го дого-  дало ? — Помисли само : Србин !  а родио се  у Хрватској ! — Опет си се препирао са тим зло-  кобним Србима — рече Злата, нагласивши  нарочито последњу реч. — Како се не бих нрепирао, кад му  човек не може доказати. Он је себи увр-  тио у главу, да је Србин — и он ће ти  остати Србин, па макар му како докази-  вао, да то не може бити. — То су баш чудновати људи; ја их  ннкако не трпим — примети Злата. — А ко би их могао трпети — при-  хвати Минка. — Ко би их трпео, кад нам вређају  наше хрватско право — умеша сеИван. — Ја их страшно мрзим, ужасно мрзим,  — рече Зорко. — Рођени су у Хрватској, а не ће да  буду Хрвати, већ Срби; па на то човек  да се не љути!  —  надовеза Иван. — Заиста је то чудновато — рече  Минка. — Ја и Злата вигае пута смо се  о томе разговарале, и не могосмо се на- чудити, како то може бити, да Срба има  у Хрватској — рече Минка. — То је заиста чудновато!  — примети  Злата. — Како би то могло бити, то ја ни-  како не разумем — збораше Зорко. — Мој  ум то ие може да докучи. Србин! а родио  ее у Хрватској !  Та то ]е смешно !  Па онда  да их човек не мрзи. Сваки ваљан Хрват  мора их мрзати! — Тако је! — одобрише сви. — Живео Зорко!  — узвикну Иван —  Тако треба увек да бранимо наше хрват-  ско народно ираво! — Али ономе ћу ја иоказати! — при-  хвати Зорко. — Шта мислиш, како је бе-  зобразан!  Ја њему доказујем, да }е он  Хрват, јер је рођен у Хрватској, а он ми  рече: „Зар за то, што сам рођен у Хр-  ватској, да морам бити Хрват ?! То не  стоји, јер место, где се ко родио, не од-  лучује о карактеру, ни о имену, па на о  народности. Кад би тако било, онда, да  сте се ви у штали родили, зар бих ја вама  смео рећи да сте коњ !‘ . . . Шга мислиш — како је безобразан !  А;ш ја ћу њему  већ показати! Имаће мој револвер посла !   Показаћу ја њему, како ће он са мном  говорити, кад ја браним хрватско народно  право !  Нека добро запамти, кад је спо-  менуо шталу и коња! . .  .  На двобој ћемо,  да! . . . јуначки да се огледамо !  Избићу ја  њему Српство из главе ! — Немој се љутити, Зорко. — рече  Злата. — Што се љутиш због тога ? ! — Хоћу да му иокажем, с киме има  посла. На двобој сам га позвао ! — На двобој !  Заиста ? — Кликауше  Злата и Минка у један глас. — Дакако !  на двобој ! — Ти се шалиш само ; ниси ти таког  срца — рече Злата своме брату. — Ја се никад не шалим. — Ту нема шале — нримети Иван. — Манимо се сад таквог разговора ;   почнимо друго што, — рече Злата. — Дабоме !  Почнимо друго што —  прихвати Минка. — Злато, свирај нам у  гласовир. — Ако је свима но вољи ? — Модим, гоепођице, ја ужавам у  свирци — рече Иван. — Свирај нам хрвахску корачницу:  „Ој бановци, ој Хрвати, хајдемо!*' — пред-  дожи Зорко. Злата седе за гласовир и засвира ту  песму, Зорко и Иван цратише је, певају-  ћа и аФектујући рукама. Кад је свршила песму, кликну Иван :   „Живела!" А Зорко рече:„ Иване, дај сад  ону нашу.“ Иван се с « * в и  у важну позитуру, спре-  мајући се, за тим поче, те Зорко прихвати,  и обојица певаху, млатајући рукама, као  да прете: „Живила Хрватска и н.езина права,   Чувала се изрода, славосрпских глава Г   Удри, удри, ин дер штат, Славосрбом штрик  о врат!...“ — То је „мото“ нашег програма!  —  кликну Зорко, кад свршише песму. — То је „зиссиз” наше идеје !  —-дода  Иван. — Живели!  - - кликнуше Злата и Мин- ка, које су међу тим устале биле, те међу  еобом нешто ооверљиво говориле. — Жнвели Хрвати!  — узвикну Иван. — Живела велика Хрватска! — надо-  веза Зорко. — Госводине Иване, — рече Злата. —  Ви ћете нам опростити, што вас морамо  ја и Мивка оставити, јер морамо ићи на-  гаој нријатељнци, којој смо посету обе-  ћале. — Молим, изволите само ; обећање се  мора држати — одговори Ив$ј^ Минка и Злата спреме се, те се опро-  сте са Зорком и Иваном, па оду. Зорко, оставши сам са Иваном, рече:  „ Једва чекам, да се приближи час, кад ћу  се јуначки огледати са тим Србином —  тим Србином у Хватској. . . Да му пока-  жем, шта је Хрват! — Још два сата и десет минута, па  је време двобоју — рече Иван, извадивши  сат из џепа и гледећи у њега. — Сад ми се ваља еаремити на то  свето дело — говораше Зорко, па оде у 2 другу собу и донесе револвер. — У славу  Хрвата и велике Хркатске овај ће се ре-  волвер данас хорити по Тушканцу. А жр-  твом његовом биће онај син Хрватске, који  не ноштује идеју великог Хрватства. Нека  позна... нека види, шта је Хрват кадар учи-  нити !  Та хрватско све ће бити од алииј-  ских кршних гора до обале црног мора! — Живео, Зорко ! — Живела велнка Хрватска! — Живела ! У то се зачу с поља, где неко пева: „Најпре треба скочит’, Онда рећи :  хон ! Тако ми је каза’о   Неки стари поп ! Хоп, хоп топ ! Хоп, хоп — поп! — То је луди Јоја, — рече Зорко. — Стари Илирац! — прихвати Иван- — Јоја, Јо ја !  Ходи овамо !  — викаше  Зорко. Јоја еепојави на вратима и уђе у собу  скакућући и невајући: гКад се људи туку, Њима треба топ! Тако ми је ка,ч’о   Неки стари поп! Хоп, хон — топ! Хоп, хон, — пон ! Хон — пои! Топ ! Пресече Јоја, лунивши бесно ногом, и  стаде као укопан пред Зорка и Ивана, гле-  дећи их укоченим погледом. — Шта је, Јоја? — Како је, Јоја ? Јоја поче опет скакутати и иевати: „Нзјпрв треба скочит’, Онда рећи :  хоп ! Тако ми је каз’о   Неки стари поп! Хоп, хоп поп ! Хоп, хоп — поп ! Тако певајући скакуташе он према вра-  тима и оде. — Тај вишта друго пе зна, већ увек  само : хоп — пон!... хоп —  топ !  — рече  Зорко, кад је Јоја отишао. — А шта ћеш, кад је луд !  — при-  хвати Ивае. — Пре неаолико година није ништа  друго говорио, него увек еамо о Илиретву. — Добро га познајем. То је чувени  Илирац. — Он беше први међу онима, што су  стварали Илирство. — Да !  Он је био покретач Илирства..  хаха !  Да 1фасна покретача ! Зорко прегледаше револвер ;  отвори га,  па опет затвори ; за тим га метне у џеп. — Тако!  Сад је у реду !  Сад би могли  ићи пре свега на коју чашу пива. —•  У славу велике ХрватскеЈ — уз-  викну Иван. — Живела велика Хрватска! - -  кликну  Зорко. У то се иоказа на вратима Станимир,  слеп старац, отац Зорков, улазећа у собу  са малом Јелком, која га вођаше. — Шта радите децо ? — рече он, иду-  ћи нееигуриим корацима уз своју кћер  Јелку, која га за руку вођаше према  једној наслољачи. — Баш се спремамо да одемо — од-  говори Зорко. — Акуда, сиае? — питаше Станимир,  дошавши до наслоњаче и пипајући је ру~  кама, да седне. — За послом — рече Зорко. — А какав је то посао? — -  запита  Станимир, наместивши се у наслоњачи. — Имамо врло важан посао — јави  се Иван. — А !  ти си, Иване !  Не видим, иа н  не знадох да си ту. А какав то важан по-  сао имате ? . . . Је ли то истина гато  сам чуо? — Шта сте чули ? — запита Зорко. — Ако је истина, опда није зепо од  тебе. Чуо сам, да си некога на двобој по-  звао и да хоћеш да се бијеш. — Ко вам је то казао ? Ја сам се само  пред Златом и Минком пталио. — Ако је шала, није добра гаала. Синко,  пази шта радиш. Не ваља бити нагао. — Не бојте се; ја увек пазим шта  радим. — И треба да пазиш, синко!  Човек  више пута у наглости учини штогод, па  се после каје, али доцкан!  А ви млади људи данас врдо мало размишљате о ономе, што  радите или што хоћете да урадите. — Ја све радим онако, како треба и  како мора да буде. А у одбраеу свога  имена и своје части спреман сам све учи-  нити, што се од мене очекује. — Добро збориш, сиое!  Само имај  увек на уму и то, да исто тако, као што  си спреман да своје име и своју част бра-  ниш, треба и туђе име и туђу част да  поштујеш. То је прави човек, кот тако  ради, и тај неће никад погрешити. — Хвала вам на савету!  Ми сад одда-  зимо. Збогом !  Хајдмо, Иване ! — Збогом!  — рече и Иван старцу. — Збогом, децо!  Само иазите шта ра-  дите. — Не брините се ; ми смо људи !  —  рече Зорко и оде са Иваном. Станимир остаде сам са Јелком, која  ееђаше близу њега на столици. — Чини ми се, да мој син није искрен  према мени — збораше Станимир, мислећи  на глас. — Нешто је збиља наумио, па  таји од мене. Ако ме вара, и еебе вара. Злата ми рече, да је казао, да ће на дво-  бој да иде. Он вели, да је то еамо тала  била. О, овај данашњи млади нараштај са  свим се изоначује. . . . А моја деца — моја  деца !  Ја сам слеп, на не могу да их упу-  ћујем на прави нут, као што треба и као  што желим. 0, Боже !  за што си ми вид  одузео, да овако бедно живим на свету,  невидећи сунца ни лица деце своје. . . У то се појави Јоја и уђе у собу ска-  кућући и невајући : „Кад се сламке свежу, Буде снажан снон! Тако ми је каз’о   Неки стари нон! Хои, хон — сноп! Хоп, хоп — ноп ! М  стаде пред Станимира, гледећи га  мирно. — Ти си то Јоја !  — поче Станимир.  Драги Јоја !  Пружи ми руку, да је се до-  такнем. Јоја пружи руку и рукова се са Ста-  нимиром, иа стаде мирно крај њега гле-  дећи сулудасто, 2 4 — Драги Јоја, добри мој друже !  Где  су она лепа времееа, кад смо нас двојица  срећни били !  Бол>е смо ми радили. но што  данашњи нараштај ради. Ми — Илирци,  проповедали смо слогу и братство међу  народним суплеменицима нашим. А данас!..  Данас место слоге и братства влада мржња  и раздор. — Јоја отступи од Станимира и почне  скакутати и певати : „Кад се сламке свежу, Буде снажан сноп ! Тако ми је каз’о   Иеки стари поп ! Хоп, хоп, — сноп ! Хоп, хоп — поп !“ Тако невајући скукуташе он но соби,  на на један пут дохвати врата и оде. — 0, бедни Јоја !  узадхну Станимир  и диже се са столице. Јелка му прискочи,  ухвати га за руку и изведе из собе. Д В  О Б О Ј З агребачко шеталиште Тушканац ле-  жи одмах крај вароши на брежуљцима. који  су обрасли шумским дрветима. На десној  страни Тушканца, кад се од варопш иде,  доста нодалеко налази се једна виеоравањ  са неколико клупа, коју посетиоци ређе  похађају, ма да је хладовита и за шетњу  удешена. У једном крају те висорав: и стајаше  усамљен млад човек, који замишљено хо-  даше иоред једне клуне тамо и амо, те  час по час застајкиваше, као да би хтео  св.'је мисли боље да прибере. Најиосле за-  стаде са свим и гледаше околину, гору и  винограде, који се на далеко нростираху. Обузет заносом мишљаше он : ,Како дивно мирише овај предео, као  да рајски лахори у њему лећу !  Како су  красни, како питоми брежуљци овв!  како ли давни виногради, које је вешта рука  вреднога ратара тако лепо удесила, да ти  око у љима највеће чари налази!  Дареж-  љива рука божија леао је украсила земљу  ову. . . .  Па откуд паде на такву земљу  клица раздора, клица неслоге!  У место  леие слоге и љубави овде расти мржња  у срцу људском!  . . . 0, красна земљо,  народе братски !  Дођох овамо из далеког  крајз, да вас упознам — да упознам зем-  љу, красоту ову, и народ овај, врлине  његове ; да уаознам једнокрвпу браћу сво-  ју, потомке Звоиимира, негдашње славе  Хрватске, коју иста готово оудба прати,  као и српски народ мој. Дивне слике  братске слоге, бра^ске љубави и заједии-  чког нотпомагања трептаху пред мојим  очима као најлеппш узори мојих жеља. И  дођох овамо, да нађем браћу и да будем  браћи брат. Дођох у зао час !  јер падоше  узори моји, срушише се дивпе слике и ру-  шевине њихове притискоше моје груди.  Место радости сузе ми па очи нагле!  ме-  сто љубави братске — паклепо зрно ово“  (извади револвер из џепа) „спремд се, да прохуји кроз груди и срце братско !   0  боже!  за што си слабост у срце људ-  ско усадио!  Зар није лепши, зар није са-  вршенији створ разборит, поноеит, узви-  шен ?!,. Зар н и је ? ... ах! А зар човек  мора бити слаб ?! . . Зар не може бити  разборзт ?! Зар не може бити узвишен  над слабостима и страстима ?! 0, може!. .  И такав хоћу да будем ја....“ Из тога заноса тргоше га весели жен-  ски гласови. који се зачуше са десне  етране. — Ох, боже!  чији то чујем глас!  —  уздахну он, метнувши револвер у џен —  То је Злата, узор мој у земљи овој ! Злата и Минка иојавише се, те он  иђаше пред њих, поздрави их и рукова се  са Златом, рекавши: „  Мило ми је, што  вае видим.“ — Особито ми је мило — рече Злата,  иа се окрену нрема Минци и представи  их — Моја пријатељица Минка Банкова-  ћева... гоеподан Милан Данчић. — Мило ми је, што имам част —  рече Милан, рукујући ее еа Минком. — Мееи је особито драго — одазва  се Миака. — Минка је моја највернија пријате-  љица — рече Злата. — Највернија !  — ирихвати Милан —  То много значи. Срећни еу они, који има-  ју вереих пријатеља. — Још од детиљства бесмо увек так-  ве ; живљаемо као сестре — збораше Злата. — •  Да! као сесгре — потврди Минка. — То се заиста похвалити мора —  примети Милан. — Делиле смо увек искрено и слатке  и тешке часе — рече Злата. — То је лепо. Верност и иекреност  то су иајлепше врлине, које нријатеља  красе. — Верност и искреност, да, тако је ! — прихвати Минка, — А то значи, да ни-  какву тајну ве еме пријатељица тајити од  своје иријатељице, — Т ајну!  — А каквих тајана имате? —  упита Милан. — Врло леиих!  А најлепша је међу  свима она најновија, коју ми је Злага по-  верида и коју ћу ја као највећу светињу  штовати. — Минка ће бити онђео наше среће  и наше љубави; њој сам поверила ту тајну  свога срца —  рече Злата. — -  Тако дакле ? ! Вн ћете нам бити  анђео хранитељ — рече Милан Минци. — Ја ћу уживати у срећи своје при-  јатељице. А као први знак моје радости и  мога уживања у то| срећи биће мирисави  венац, што ћу га сплести од дивног оног  цвећа, што се тамо онако лепо шарени.  Ја волим цвеће.. . . идем да га наберем —  говораше Минка и отскакута у цвеће, које  се виђаше у близини на малој пољани. — Како је добра!  — примети Злата, — Прави анђео !  рече Милан. У то се појави Јаја, долазећи са стра-  не и невајући : Кад се сламке свежу, Буде снажан сноп ! Тако ми је каз’о Н е к и  с т а р и  н о п ! Хоп, хоп — снои ! Хоп, хоп — поп ! Тако певајућу и скакућући оде даље,  прошавши мимо њих. — Сиромах Ја ја !  — рече Милан. — Увек се растужим, кад видим тога  човека. Он ништа не говори, већ само  тако пева и скаче — збораше Злата. — Ето шта је човек на свету — при-  мети Милан — Па још да није љубави ...  драга Злато... ја сам срећан!  Како се ра-  дујем, што сам се с вама састао !  Срце  ми је задовољно ; свет ми је милији, кад  сте ви близу мене. — Ја сам срећна уз вас. — Ви ме љубите, Злато. — Љубим вас одавно ; тајно сам вас  љубила онда још, кад о овој срећи ни ми-  слити смела нисам. — Мила Злато!  Исто тако и код мене  беше. Ја сам вас љубио од оног часа, кад сам вас ирви нут видео. — -  Ви ме љубите, и увек ћете ме љу- бити. . . . — Љубићу вас као живот свој. — И увек ћете ми веран бити ? ! —•  И увек ћу ти веран бити, мила  Злато!... тако ми части !  тако ми поноса!  тако ми српског имена мога! Злата прену и ступи мало даље од њега: — Ви сте Србин дакле !  Ох Милане!..  ви сте Србин!.. . ох, Боже ! У том тренутку зачу се у близини  оштар глас, који изрече: „Овде нам је рочиште!“ И одмах за тим појавише се  Зорко и Иван. — Ево Србина, ту је !. . чека већ !   Сад ћемо јуначки да се огледамо — рече  Зорко, спазивши најпре само Милана, а за  тим, видевши и Злату, рече изненађен: — А откуд ти овде' Који те удес амо  доведе! — Шећемо се — поче Злата збуњено. У то дотрча Минка са цвећем у руци и рече: — Шећемо се туда; уживамо у дивној  природи: а госнодин Милае нам је то ужи-  вање повећао својим лепим причањем. Зорко их погледа обе љутито : — С њиме се гаећете.... с њиме зар ? — Он с вама зар !  Он . .. вук, мећу  овцама!  дода Иван. — Гослодо, ви ме вређате — рече  Милан. — Господине!  ви сте мене страгано  увредили, и ја сам вас за то ва двобој  позвао. — Узвикну Зорко. — Ја сам готов за бој ! — Ви сте увредили нагае хрватско на-  родно право. — То не разумем, јер то никад учи-  нио нисам. — Ви се називате Србином, ви, који  сте у Хрватској рођени. Није ли то вре-  ђање народнога права хрватског, које ја  као правник и ваљан Хрват бранити морам. — То су празне речи. Ја као правник  не нознајем таког права, које би се вре-  ђало тиме, што се ја Србииом називам. А  на нротив бага ви вређате моје име, моју  народност. — Ви сте дрзак човек, Ви све порн-  чете ; никоме не дате за цраво!  Ви сте  Хрват, јер сте рођени у Хрватској, а од- ричете се евога имена — називате се Ср  бином, дакле презирете име хрватско. — Не презирем име хрватско. Народ  хрватски мио ми је исто тако, као и срп-  ски, јер то су два братска народа, који  треба у слози и љубави да живе. ако теже  своме напретку и срећи својој. — Кад Срба нестане, онда ће Хрват*  ска срећна бити. А дотле ћу ја као Хр-  ват, свакоме ономе, који вређа и који гази  право хрватско, овако судити — говораше  Зорко и извади револвер из џеиа. Милан извади такође револвер и рече: — А ја ћу се од свакога обесног на-  надача овако бранити ! Златаје међу тим ирестављена клонула  на клуву, која се близу ње налазма, и  дркћући гледапЈе, шта се збива. Минка се-  ђаше уз њу и у страху држаше Злату за  руку. Иван се повукао у страну и носматра-  ше Зорка и Милана, погледајући час но  час густе облаке, који су се међу тим из-  еад нланине иодигли били, те се чула и  грм.навиаа и видело севање муња. — На десет корака даљине — викну  Зорко. — На десет корака—одазва се Милан. Обојица држаху револвере у рукама. —  Стојте на свом месту— рече Зорко  и стаде бројати кораке од места где је  Милан стајао. — Један, два, три, четири  пет, шест, седам, осам, девет, десет — и  окрене се према Милану. — Спремајте се! — Ја сам спреман! —  Боже!  шта сам дочекала — збораше  Злата кроз страх и плач. — Ох, Зорко  брате ! Ох, Милане ! — Сведоци двобоја од моје стране нека  буде мој нријатељ Иван и овадваженска  створења — рече Зорко. — Мој сведок еека буде високо небо,  што се тамо тако наоблачило и намрштило.  0  Боже !  и небо се срди .. . љути се на  нас, који смо ево дигли руке, да страшни  злочин учинимо — убице да постанемо! — Хаха !  ето кукавице! — потсмехну  ее Зорко. — Убице дг постанемо — продужи  Милан, веслушајући Зорка. — А за што?.. Ни за што друго, но из пуке мржње, која  братску крвцу хоће да пролије. То је гро-  зно! . .. то је неопростиво!. .. Не, не!  то  ја не ћу учинити. Моја ми савест то не  доцушта. — Х аха!  Тако говоре кукавице, које  се смрти плаше. Злата на то улети међу њих и падне  на колена пред свога брата, преклињући га: — Зорко, брате !  Преклињем те мајчи-  ним грудима, које су нас једнаком љубави  одојиле, — не чини страшног злочина !  Не  узнемируј тихи покој мајке наше, која  у гробу почива!  Не проливај племеииту  крв највећег народног сродника нашег. — Даље !  Даље од мене, кукавни жен-  ски створе — одгурну је Зорко испред  себе, и она се повуче натраг, дркћући н  уздишући : — 0, мајко, где сидаме видига сада ! Милан сиусти доле руку, у којој др- жаше револвер, и окренут према облацима  и грмљавини, која се чула, збораше: Силна мржња у грудима страсвим  зверско срце у човеку ствара, страшнн отров у њега улива, уииштава клицу во-  вечанства, те је кад&р светињу оскрнит’,  која носи за њега спасење!.. .  . Ал’  зар  човеа тако слаб да буде, да се пода бесу  и страстима, да му памет сасвим прео-  крену !  — Не !.. не !. . Ја се не дам Г   Тако ниско никад иасти не ћу. Моја снага  јача бити мора. — У то дигне револвер изнад своје главе: — Ово зрно створа пакленога, што је брату моме намењено, да му срце про-  жеже у грудма, моја рука плавом небу  шаље, нека знају небески сводови, да се  човек диг’о над страстима ........ Испали револвер према небу и баци  га на страеу. Иуцањ се номеша са грм-  љавином, која у том трееутку затутњи. — А ти брате, челични Хрвате, ево  удри у српске ми груди! Ја ћу умрет’,  а ти ерећан буди!  Али ове запамти ми  речи: Док се браћа крве међу собом,  дотле душмае обојицу гњечи!.. Ево груди!  ево груди српских — удри у њих, ако  су ти мрске, нек се прича по земљи Хр-  вата, да је братац свог убио бр ата!... — Такве речи за ме ништ не вреде.  Ниси Хрват, иуцам на Србина.. . рече  Зорко и иснали револвер на Милана. Милан се ухвати левом руком за дес-  ницу и клоне на земљу, уздахнувши: Боже,  опрости му!“ — Ох Зорко — проклет!  — узвикну  Злата, и јецајући клекне пред Милана.  — Ах, Милане.. . . Милан дижући се грчевито, прими ле-  мом руком Златину руку : —  Хвала вам, госпођице Злато. . .. У то се зачуше са стране узрујани  м ј^шки гласови, који се приближаваху. Зорко отрге Злату од Милана и ухва-  тивши је подруку замакне с њоме у страну  и побегне, а за њима и Иван и Минка. Нехолицина угледне господе појавише  се и дођоше на место двобоја, где зате-  коше Милана, коме беше десна, страна кр-  вава од раее у десној мишици. Пошљу  одмах но Фијакер и спроведу Милана у  болвицу. БЕС И ЛУДИЛО З л ата беше с.ша у свој собк, узру-  јана и немнрна. Час седне на столицу  час пак устаее и хода, говорећи са неким?  грозничавим заносом: — Отргоше ме од њега. Одведоше га  у болницу, а мешг не дадоше тамо. Не  дадоше да ндем с њиме, да му ране ви-  дам, мојом руком мелем да нревијам, 0,  Малане, ти си уеамљен тамо !  Туђа рука  мелем ти превија; туђа рука твоје ране  вида.. . Ох, боже!... И умрећеш можда....  од љуте ране, коју ти зададе рука мога  брата... Брата мога !  .  . . 0, судбо зло-  кобна, што ме гонвш!... што ме убијаш!...  Зар сам ја то заелужила! Брат — убица!  Брат — душманин мој !  ... 0 , Милане,  ти можда еад и мене проклињеш, остав-  љен од свију, па и од мене. Ие! не!  Не  нрошшњи ме!  Ја те нисам оставила и ни- кад те оставити не ћу _ _Ја сам твоја!... твоја док живим на овом свету!... На то клекне на сред собе, склопи руке  и окренута према икони, која на зиду  беше, говораше даље : — Боже, смилиј се !  Ти си силан, све-  моћан. Поврати срећу моју, одржи живот  Милану, звезди среће моје!. .. звезди која  ће ми увек сијати, па и онда кад заиђе  испред ока мога. . . . кад се спуети западу  своме.. . .  Свемоћни боже !  Ја ти се мо-  лим. Остави звезду моју, нек сија на небу  моме- Не дај да заиђе.. . . Светлост њена  то је живот мој; зраци њени то је срећа  моја . . .  Па те зраке да не видим више !   Ох, боже !  Ја их мора видети — морам  у њих гледати !  Морам видети ма послед-  њи отсјај њихов !  Морам, идем у болницу... Устане нагло, дође до врата, хтеде да  их отвори, али она беху закључана. — Ох, боже !.. 0, Зорко — небрате!   убицо!.. шта чиниш са мном !... затворио  ме . . . .  затворио . .. Плакаше она и кидаше се од раздра-  жености. На то се врата откључаше и Зорко уђе  у собу : — Злато, шта је теби ?! ТПто ме то-  лико мучиш ? !  За киме плачеш — за Ср-  бином! Злата се окрену срдито од њега: — Боже, шта сам ти скривила!  .. 0  судбо. . . .  о, Милане .. . — Злато, умири се. Више да нисам  то име чуо из твојих уста !  заборави на  њега, јер он је душманин наш, душманин  велике наше идеје — велике Хрватске. А  свога душманина не смеш љубити — мр-  зити мораш! — Милана немрзим!  Да га не љу-  бим !  . . Да га мрзим !  0, ја ћу га увек  љубити, и то ми нико забраниги не ће ! Зорко седне код стола и наслони главу  на руку : — Ти њега не смеш љубити. То би  била срамота и за мене и за тебе. По-  мисли само, шта би ми на то рекли моји  другови, поборници идеје велике Хрватеке. — 0  људи !  ... ниоте људа — зверови !   Учините све, што год можете !  Одузмите ми слободу ....  затворите м е!  Оду-  змите ми све што имам — све !  Ани осе-  ћаје — њих ми не можете одузети . .. .  Они леже дубоко у срду моме. С њима  би ишчупали и срце моје. — Шта сам дочекао !  — уздисаше  Зорко. — Сестра моја да погази име хр-  ватско, да воли Србина, непријатеља Хр-  ватске ! — О.Милане! Овде не познају племенито  срце твоје. Не ће да га познају !  Називају  те непријатељем својим, тебе највећег  пријатеља народа нашег !  . . . Зорко !  Зар  ниси чуо оне лепе речи Миланове, оне  племените миели његове о слози Хрвата  и Срба ? !  зар ниси чуо !  Зар их не по-  штујеш! 0, како те је он надвисио! Како  се уздигао над тобом !  Зар то не увиђага ? — Доста !  Ни речи више о томе!  —  љутио се Зорко. — Више да ми не спо-  менеш име његово !  — — Да не говорим о њему ?! — — Заборави на њега. - —  Да заборавим на њега ? !  — — Да! Заборави па њега. — То не могу. —  Немој мислити еа њега. — Да не мислим на њега!? Ко је јошнад  мислима господарити могао !  Ко је још ми-  сли своје ограничити могао!  Ко ? !  Ко  може заповедити уму, да не ради! Ко може  заповедити срцу, да не куца, и грудима,  да не дишу ! — Па кога волиш, Злато!. . . Србина! — Србина. . .  д а ! — Непријатеља нашег ! — Пријатеља нашег! — Непријатеља Хрватске! — Пријатеља Хрватске, који исто  онако осећа за Хрватсху, као и највећи  Хрват. — Доста !  Прес^ани !  Доста сам чуо !—  љућаше се Зорко. На то уђе мала Јелка, сестра Зоркова  и Златина, и паде у наручај Злати. Злата седне на столицу и држаше Јел-  ку, која јој се на крило наслонила и обгр-  лила ју. — Срећна сам била, док бијах овако  мала, — говораше Злата. — Бијах без-  брижна и весела у крилу матере евоје. А  сад ? Мајке немам, да јој јаде кажем. Јелка плакаше и стискаше се уз своју  сестру. — Ни речи више да не чујем !  хоћу  да буде мир, — брецну се Зорко. — Ја не могу мировати. Ти хоћеш да  ме унесрећиш !  — рече Злата. — Још те тедан пут ономињем, да пре-  станеш о томе. Ја знам шта радим. Радим  оно, што је моја дужност, коју ми налаже  идеја великог Хрватства. Јелаа, ходи са  мном! — рече Зорко, па узме Јелку за  руку, отргне је с крила Златиног и оде с  њоме. Злата оста сама у соби, клонула је на  столици, нремишљала дуго. па онда на је-  дан пут устаде и као у неком заносу и  бунилу говораше сама себи: — Моја срећа за мало трајаше. 0,  Милане !  Тек што ночех слободно у лице  твоје гледати, већ те отргоше од мене.  Разводијише нас . . . раздвојише срца наша  баш у оном тренутку, када најчвршћи^са-  вез склопише. И не даду ми, да се с то-  бом састанем. Хоће да нас раставе за на-  век. . . 0, боже !  Ја ћу полудети! . .. по- лудетв! ., . Онда би ми дали за право, кад  бих полудгла !  Овда би се смиловали. Онда  би их победила. Ал’  онда би додне било,  кад бих полудела .  .. Полудела! А зар ја  не бих могла нолудети па опет оздравити?!  Зар не бих могла ?!... 0  Милане, ти си до-  казао, да ме волиш — доказао си мееи и  свима. А ја? Је сам ли ја доказала, да  тебе тако исто волим, као ти меве ? . . 0,  јесам !  Ево су сви то увидели, сви тознају  — сви !  Али шта ти мислиш о мени ? Ти  не знаш јаде моје — не видиш борбу моју,  иа и не позеајеш величину моје љубави.  Не знаш за овај пламее, која у срцу моме  тако силно пламти. Ти лежпш на болнич-  кој иостељи, усамљен, остављен. Знмемож-  да и осуђујега, миелећи да сам те оста-  вила — изневерила !  0, Милане !  Мене за-  кључаше, да теби не одем. Закључагае ме  међу ове зидове. — Окрећући се по соби дође она међу  тим до врата, ухватн за кваку и отвори их:  —  Ха !  отвореиа су! .  .. Слободна еам...  Идем . . .  у болницу . .  . Идем !  — рече  она и оде. После неколико тревутака у1)е у собу  Магда собарица и зачуди се кад кикога  не нађе! — Нема аиког овде !  — чуђаше се она.  — Па ни госиођица Злата није ту !  Си-  ротица, баш је несрећна !  Већ два дана  нити може да једе, нити што радк. А иелу  ноћ ни ока скела није. Сиротвца !  Разбо-  леће ее од туге н јада. Како ми је жао !   Она је тако добра; тако блага, тако мила!..  А тај наих шади госоодин Зорко, баш је  прави Зорко, јер готово увек у зору кући  долази! . . .  Он је тако (досадан !  Увек је  напрасит .  . , Па онда се увек нрепире и  свађа о Србима. Све му Срби еметају,  увек их грди, као да су то поеледњи људи  на свету. 0, боже мој !  .  . Та мој Јеврем,  мој драгн Јеврем, и он је Србин, — па  како је добар, како је поштен !  Он ме воли,  па ће ме узети за жену. Да! узеће ме за  жену, па ћемо бити срећни. Он је иандур,  а ја ћу бити онда госпоја нандуровица,  или ианцурица - - како ли се то каже?  Како је боље: „иандуровица" шш „панду-  рица“?  . .  .  Чекај . . . каже се: генерал — генерадица I .. Оида се мора казати: пан-  дур — пандурица !  Дакле: пандурица —  то је боље !  . . Ја ћу дакле битп госпоја  пандурица !  и то кроз две недел.е. Да! Кад  прођу још две недеље, оида ћемо се вен-  чати. Пооа Амврозије већ нас је један пут  навестио у цркви. Каз’о је свима, да ћу  се ја удати за Јеврема. 0 мој слатки Је-  врем — и он је Србин !  Па како га волимГ  Па како он мене воли, ма да сам Хрва-  тица !  — Ба то уђе Зорко еагло у собу: — Где је Злата ? Камо је отишла ? —  питаше ое Магду — Не знам. Ја је нисам видела, —  одговори Магда. — Куд је неетала ? • — рече Зорко и  оде у другу собу.да види, да нвје тамо. — Боже мој !  какав је то немир у  овој кући. Томе је свему овај крив, овај  убојица! — збораше Магда дигнуаши пе-  сницу и претећи нрема вратима, кроз која  је Зорко отишао. — Па ни стари господин  нема мира због твега. Зорко се мсђу тнм врати из дрге собе  и рече : — Она је за цедо отишла у болницу  ономе несрећнику — ономе Србиву. Па за тим оде журно. — 0, сирота госнођица, моја добра  госпођица! Љубав је морн . . . љубав је  вуче! — рече Магда, па и она оде. Стари Станимир, кога мала Јелка во-  ђаше за руку, уђе у собу : — Децо моја где сте ? Злато! Зорк о  Зар нисте овде? Јелка, дете моје, има ли  кога овде ? — Нема никога, — одговори Јелка,  водећи свога слепога оца до наслоњаче,  где он седне, питајући : — Куда су отишли ? — — Не знам, — одговори Јелка. — Злато, ћерко ! где си ? Ходи оцу  своме! Хода добра, ћерко моја !  .. 0, боже,  што си ми вид одузео, да не видим милог  лица деце своје !  Ево већ је шеста година,  како ме очи изневерише. НГест година на-  скоро ће се навршити, како не видим рујне  зоре ни сунашца, не видим бела света ни  лица човечијег — не видим лица миле деце  своје. 0  децо моја!  и умрећу, а лица вам видет’  не ћу !. .. 0, боже !  је ли то твоја  воља тако/... Тако збораше Станимир тужаа и не-  весео. Међу тим дође Минка, те му рече,  да је Злата отишла у болницу, а Зорко  да је одјурио за њом, да је натраг доведе. Станимира потресе та вест, подиже се  са свога седишта, као да хтеде ноћи на-  гло некуда, но слепоћа му то не допушта-  ше, и он клону опет на наслоњачу, уз-  дишући : — Ох, боже! 0 ћерко — Злато, дет«  моје! Какве муке тебе муче... Разумем...  разумем!  Твоје је срце увек осетљиво. —  А сад је подлегло осећајима својим,  — цримети Минка. — Да !  .. . Подлегло је. . . — И нико је за то корети но може ;  на и ви је зацело нећете корети. Не могу је корети. Не смем је корети,  јер њена је љубав цлеменита. — Природа је човеку у срце љубав  усадила То је закон нриродни. — Тако је. То је закон природни, —  прихвати Стаиимир. — Тешко ономе, који не поштује закои тај !  Онај је нечовек,  несрећнпк! Ја то добро зиам. И ја сам некад ........  0, боже мој !  Ал’  што ме сада мучиш !  Што ми мучиш дете моје, ћерку  моју!  Зар је тако морало бити?! За што  си довео у нскушење невипо дете моје?!...  Она није то заслужила . . .  0 сине, Зорко!  ти си томе крив . . .  Ти си узрок несре-  ћи њеној. Проклета свађа, та шупља  нолитика младога нараштаја  нашег :   ввађа о народеости, раздор међу једно-  крвиом браћом. . . . евађа,—  она је евему  крива. . . . На то се отворише врата, и Зорко  ступи унутра, вукући Злату за руку : — Хтела је у болницу, а ја с& н је  стигао и натраг довео. — Децо моја !  Злато, кћери моја, —  збораше Станимир кроз плач, дижући се  са столице. Злата му паде на груди и нлакаше : Оароети ми. Ја сам несрећна. Ја не  госнодарим над собом више. Постадох ро-  бом својих осећаја. Опрости ми . . . . — Опрогатено ти је, кћери моја. Ја  те и не кривим. Ја нисам тирае и не ћу  тај да будем. Лди свладај се, ћерко моја.  Умири се. Твоја срећа није ишчезла. Бог  ће дати, добрк бог. — Мили оче, ја не могу ово издржати.  Мозак ме боли; тешки болови муче ми  груда моје. Он ће умрети без мепе, —  говораше Злата, клекну вши код оца свога  а очи јој гледаху укоченим иогледом. — Прибери се. драга Злато — ■  рече  Минка, ухвативши је за руку. Злата одбије Минкину руку и скочи, те  их све гледаше узвереним погледом и збо-  раше као изван себе : — Ја морам ићи тамо. .. .  да га уве-  рим . . .  Он лежи тамо сам. .. умире !.. Па  без мене да умре . . .  Да ме проклиње. А  ви ме задржавате . .  .  не дате ми, да га  уверим .... да моја реч није била ираз-  на реч. . . — Драга Злато, не очајавај. Он не ће  умретп, — рече Миека ириступивши Злати  и ухвативши је за руку. Злата одби шену руку и викну бесно : — Даље од меие, душмани /... Миака се трже од њеног гласа и ио- гледа јој, и повуче се натраг. — Боже !  Крв се у мени слеђује. Злато,  ћерко !  ходи оцу своме!  — рече Стапи-  мир уздрхталим гласом. — Ја морам тамо где он лежи !  Он ме  зове. . . зар не чујете! Он умире, издише ..  и мене зове. Зар не чујете ! .. Пустите  ме!  — збораше Злата раздражено, па се  дохвати врата и истрча из собе. Зорко одјури за њом. — Како јој је глас чудеоват. На један  цут се сва ироменила!  — рече Минка, па  и она оде за Златом. — Бедно дете моје — уздахну Ста-  нимир, клонувши у наслоњачи. После кратког времена дотрча Магда и  рече усплахирено. — Госпођица Злата трчи улицом .. . .  трчи, а људи кажу . .. — Шта кажу људи ? Говори ’ . Шта ка-  жу ? — питаше Станимир уздрхтавши и  дижући се са седишта. — Кажу, да је полудела. . . — Полудела !  Боже !  помози јој !  Спасн  дете моје, Злату моју . .. ћер моју !  —  завапи Станимир и нагне према вратима,  а мала Јелка ухвати га за руку и изведе  из собе. — Сирота госоођица.  . . кажу да је нолудела !  Зар она да полуди .. . добра  моја госаођица !  - уздахну Магда, па и она оде. К А Ј А Њ Е З лата сеђаше код свога гласовира и   удараше снажно нрстима, извађајући не-  правилне тонове. Лицејој беше бледо, ног-  лед укочен, а коса у нереду, расплетена  и замршена пала по грудима и плећима. Почела је свирати песму: „Ко је срце  у те дирн’о“  — с ночетка лепо и хар-  моничио, но за тим на једном пређе у  чудновату дисхармонију и удараше јако  прстима, прелазаше целу скалу горе и доле.  Па онда на један пут устане и стане ска-  кати ташпући рукама и говорећи сама  себи : — Право госпођице , . . право !. .. Ви  красно свирате. . .  ви сте нрава вешта-  киња . .  . Красео, дивно, величанствено !   Штета што јавно пред публиком не по-  кажете евоју вештину !  . . Заиста, вилика  штета !  Нублика би вас обожавала, дивила бн вам са. Све бн летело цвеће око в?.с  из руку слушалаца! Па венци!... венци!  На броја им се небн знало !.. Празо !  . .   право ! . . Фора! Још један пут ! . . Фора !   Ф о р а !  .  . . Таишаше оаа сама себн, клашајући се  на све сграие, па затим седае опет за гла  совир и почне сиажно ударатл нрстимз,  и извађаше ноједине кратке одломке доста  правилио; но том прелазаше опа час у  највише час у најдубље тонове, и најиосле  сврши са иајвишим тоновима, ударивши  јако ирстима, иа онда устаде и скакута-  јући стаде по ново тапшати, говорећи  сама себи: — Госпођице Злато, ја вам честитам!   Дивно !  изврсно!  Ваша вештииа усхићује,  очарава. . . . Живела !  жавела! По том седне на Фоте.ву н завади главу: — Хахахаха! Живела! Нраво! живела !... Клоне и лежећи марно ћуташе неко време. За тим се трже, ирену као иза  сна и опет ноче : — Шта сам ја оно хтела ? Шта је ово било ?... Неки људи.. .. нешто су  ми отели. . . ишчунали одавде. .  . И ту показа на срде и стеже груди  рукама. — 0  људи. људи ? .... А шта су људи?... Створови, који дивиих врлина им ају!...  Врлина! Хаха! . .  . врлина! . . А страсти?..  а слабости?... Хаха !  Страсги, слабости!  Ко за то иита! Ко о томе рачуна води!..  Хаха!... А осећаја ? . . а љубави ? Хаха !   Љубави !  . . Ко за то још мара !  хаха!  Ах!  и ја сам љубила. . . али. . . Ту клоне и дремајући говораше даље  испрекидаоо: — Врлине. . . љубав. .  . страсти. .  . сла-  бости... чега има вшпе у људи?... Чега!...  Хаха !  Чега?! .... Ко за то пита !  . .. Ко  о. . . том. . . . још . . .  ра. . . чу .  . . на . . .  роди !  . . Ха . . . ха . . .  ха . .  . Ту заћута, заспавши у наслоњачи.  После неколико тренутика уђе Зорко  лагано у собу, и спазивши је, где спава.  застане. — Спава!  Већ *толико дана и ноћи  није спавалл. Сад јој се ипак смиловао сан .... ЕБу је памет оставила. . .  полу-  дела је! А ја сам томе крив — ја, брат  њен !  . . О сестро, опрости ми !  опрости ! ----------- Политика, хрватска политика !  . .. родољубље !  . . . идеја великог Хрватства !..,  племенска свађа у домовини Хрвата —  то  је узрок. 0 сестро, ти си жртва свега  тога . . . Боже, смилуј се — избави сестру  моју, поврати јој разум — разум јој по-  врати ! . . . Клекне пред Злату у даљини од два  корака : — Сестро, опрости ми . .  .  . опрости  брату своме !  .  . — Ти ме волиш... увекјош — проша-  пута Злата кроз сан. — 0, јадниде!  — уздахну Зорко. — Милане, ти ме волиш. . . љубиш ме  истинато, као ијатебе — гаапуташе Злата  опет. . . — Она сања, о њему сања. Оеа га  воли, љуби. А ја хтедох да угушим љубав  ту, и ето шта сам учинио. Ја сам убица  среће њеае.' — Кунем ти се животом својим. Ја те ниеам кзневерила. Кунем ти се. Веруј  клетви мојој !  — говораше Злата у сну, и  ту се диже и коракне према Зорку. — Ох боже !  — уздахну Зорко, при-  хвативши Златине руке, које му је пру-  жила. — Злато, сестро !  — узвикну Зорко  уздрхталим гласом. — Ах !  — цикну Злата отворивши очи  и отргнувши руке. — Ти! Убицо !  убицо! — Злато, сестро моја! — преклињаше  Зорко, уставши. — Убицо! . . .  ти !  Јеси л видио крв ! — викаше она, и побегне у другу собу,  од које беху врата отворена. Зорко клоне у наслоњачу, где јеЗлата  седела : — Ја сам је унесрећио. ја брат њев! — Крв. његова крв . . . овде је била на  мојој руци. Ја сам га љубила, и он ми је  оставио крв !.. Овде еа мојој руци била  је његова крв, — говораше Злата у дру-  гој соби. — Боже, смилуј се, снаси сестру моју! —  уздисаше Зорко. — Оа ме је љубио ; али крв — остала  је на мојој руци ! Крв је истекла, и он ;е  умро . .  . Ал’  не !  Он, није умро — н»ега  су убили! .. .  убили !  — илакаше Злата. — Она је себи уселила у главу, да је  он умро од ране, коју му је моја рука  задала.. . моја рука, д а !  незнајући, да ће  овака бити последица А он није умро.  Жив је, и на скоро ће сасвим оздравити.  Он — Милан њен. Нек’  буде њен! .. Но  гата да радим. Она држи да је он умро,  а он је жив. Кад бих је уверио о томе,  можда би дошла к себи, можда би јој  боље било. — Срце! . . То није ништа у свету. . .  Да, у евету!. . А код људи ?. . Код л»уди!  хаха !  Шта су људи ?  . . Колико људи има  на свету ? .. Колико! .. Боме врло мало! ..  Има ли их барем толико, колико прстију  на мојим рукама ? — говораше Злата, па  подиже руке високо, бројећи прсте. —  Један, два, три, четири, нет / Охо, — пет!..  Пет људи, ал’  прави људи на свету !  . .  Охо!  Готово да их има доета! .  . Доста! . .  Није доста! . . Има их ваљда вигае ? Ево и друте руке !  Један, два, три, четири,  иет !  Охо !  Још пет!.. Па то је онда де-  еет !. . . То је доста !  То је много!  Дееет  људи на овом свету, ал’  прави људи !  . . .  Хаха !  .. . Како је он био нлеменит !  То је  био човек!  Па за то су га и убили, што  је био човек. Ал’  какав човек ?! Таког  нема више !  Он је умро, па сад нема та-  квог више. Зорко устане са Фотеље и стане код  врата од собе, у којој Злата беше : — Ја ипак морам покушати. Злато,  сестро, чуј брата свога!  Опрости брату  своА1е. Он није убио Милана твога. Милаа  је жив — оздравио је. — Хаха! жив! Убицо! — викну Злата  и иолети на Зорка, који се уклони ис-  иред ње. — Умири се, Злато !  Мидан није умро  — он је жив. Хаха !  Жав или мртав !  Ал’  освета I  освета!  Убицо! — викаше она бесно и  полети опет на Зорка. На то уђе Минка, застане код врата и  пружи Злати руку: — Злато, шта радига ? Злата прихвати Минкиву руку, али је  одмах и одбије, па побегне натраг у другу  еобу, вичући : „Освета !  освета !“ — Она је себи уселила у главу, даје  Милан умро ; а он је жив. Но н>у не може  нико уверити о томе. Стално држи, да је  он умро и о томе непрестано говори, —  збораше Зорко Минци. — Морали би је уверити, да је Милан  жив и даје оздравио, — примети Минка. — Ал’  како да је уверимо ? — Могли би Милана замолити, да дође  овамо. Он је оздравио, и ја мислим, да би  радо дошао, кад би га позвали. — И ја сам помишљао на то ; али се  бојим, да би је то изненадило, потресло  јој живце још већма, па би онда могло још  и горе бити. — Ваља удесити тако, да је то не из-  ненади. Треба је принравити, да га дочека. — Ал’  она не слуша иикога, ве верује  никоме. — Покушајмо ипак. Ја ћу вам помоћи. — Па шта да радим? Како да поку-  шамо? . . — Напишите Милаау писмо. Молите  га, нека заборави на оно, што је међу  вама било, па нека дође овамо. — У чинићу тако. Одмах ћу написати  писмо, — рече Зорко и седне за сто, у-  зевши перо, мастило и хартије, па почне  писати. Минка међу тим ступи на врата друге  собе, у којој Злата бегае, и покугаа, да се  разговара са Златом. — Злато!  — рече она. — Шта хоћете? Ко сте ви ? — — Г1а ја сам Минка. Зар ме не позна-  јеш ! — Кога тражите ? — Тебе тражим, драга Злато! — Немам времена !  Освета !  освета ! Зорко доврши писмо, савије га у ко-, верту, адресује и запечати, па удари прс-  том у звонце, које на столу беше, те  Магда собарица дође и рече: — Шта заповедате, господине ? — Однесите ово пиемо господину Ми-  лану Данчићу. — Господину Милану ? — зачуди се  Магда. — Да! господиау Милану. Знате ли,  где је он ? — Знам. — Однееите дакле и иредајте му ово  писмо. — На служби!  — рече Магда, примив-  ши писмо, и оде. — Оевета !  освета / Помоћ !  да се ос-  ветим !  — викаше Злата, на утрчи у  еобу, где беху Зорко и Минка, и полети  бесно на Зорка. — Убицо! Јеси’ л видео  крв ! Зорко се заклони са сто : — Злато, сестро, опрости брату евоме! Зната стане, гледећи их обоје укоченим ногледом. — Злато, драга Злато !  — рече Минка,  нруживши јој руку. Злата се рукује са Минком : — Хаха !  Шта желите ? — Злато! Ја сам тв донела поздрав. — Хахаха — смејаше се Злата сулу-  даето. — Знаш ко те је ноздравио ? — Хахаха ! — Мгшш те је иоздравио, — поиови  Микка. — Хахаха !  Освета !  освета !  — вика-  ше Злата, одбивши Минкину руку, коју је  дотле држала, и нобегне у другу собу. За тим настаде тишина. Минка к Зорко  ћутаху, а и Злата беше Мирна у својој  собн. Станимир се појави на вратима, а во-  ђаше га мала Јелка. За њима иђаше Иван. — Боже, смилуј се! — уздахву Ста-  нимир, дошавши др наслоњаче ш седнувши, — Како је болесници ? — Ништа се не мења. — рече Минка. — Боже што си нослао проклество у  кућу моју ! Хахаха!  — зачу се Златин глас из  друге собе. — Боже, спаси је !  — узвикву онет  Станимир. — Хахаха!  Срце !  Шта је срце! . . Ко  то може казати?. . У њему живе осећаји — љубав! . . Љубав, да!  А мржња ? а освеха?.. Освета!  освета!— викаше Зла-  та у другој соби, уставши са дивана, на  ком је лежала, и претећи пееницама. За  тим оде у дну собе, отвори мали орман,  извади из њега неке хартије и бацаше ух  по соби. Међу тим сиази мач и јатаган,  који су на зиду висили, и заглсда се у  њих. — Х а !  Освета освета! — викну она,  дохвати јатаган са зида и дигне га у вис.  — Крв !  Освета !  Крв !  — Полети у другу  собу, потегне јатаганом на Зорка. Минка  цикне, а Зорко појури на врата, да по-  бегне. У то се пред њим отворе врата, и  Милан ступи у собу са вавијеном руком. Злата, сназивши Милана, испусти ја-  гатан из руке и падне на под, онесве-  шћена. Наетаде немир и забуна. Милан застане пренеражен: — Дакле, истина ј е !  — рече он и  сагне се крај Злате и ухвати руку њену. — Боже, дај ми вид за тренут само !  —  јецаше Станимиров глас. — Злато !  — рече Мидан. Злата лежаше мирно на поду, неотва-  рајући очију. — Злато!  — рече опет Милан. Она се почне кретати. Минка и Иван приступе, те подмгну  Злату на Фотељу. Милан и Миека седоше  крај ње, држећи је за руке. Остали, осим  Станимира, стајаху около и гледаху. — Злато !  — шапутаху Милан и Мин-  ка наизменце. Злата отвори очи и гледаше зачуђено  Милана и Минку. — •  Злато !  - -  рече Минка и загрли је. Злати ударише сузе на очи. — Дошла је к себи, — рече Зорко. — Боже, хвала ти, !  — уздахеу Ста-  нимир. — Децо моја !  Злато, кћери моја ! Злата прене и погледа у Станимира,  дигне се и клекне нред њега, те савије  руке око ногу његових, плачући. Станимир јој прихвати руке : — Устани ћерко моја! Злата устане и падне своме оцу на  груди, рекавши : „Опрости“  ! —  Шта да опростим, ћерко ? Опро- штено ти је !  — рече Станимир плачним  гласом и пољуби Зласу у чело. Злата се опет спусти на колееа пред  Станимира, подиже очи и ногледа у Ми-  лана, који крај ње етајаше, ногледом, ко-  јим као да га је нешто молила. Милан клекне поред ње пред Станимира  и пољуби му деееиду. — Боже !  поклони ми вид за тренутак  само !  — уздисаше Стаиимир. — Баш благослов !.. рече Милан, др-  жећи Станимирову десницу. Станкмир положи руке на главу Зла-  тииу и Миланову: — Да сте благословени, децо мила!  Боже! хвала ти на милости, којом уере-  ћујеш даиас срца ова и окрепљаваш душу  моју. Децо мила, да сте благословени!  —  говораше Станимир, иа их прихвати за  руке и они обоје уетану и пољубе му де-  сницу. - — Примите ме, да се радујем с вама,  — рече Зорко, приступивши Милану и  Злати, те се рукова с њима. — Забора-  вите што је било међу вама. — Слога и љубав нека буцу од сад с  вама, — рече Милан. — Слога и љубав !  — потврди Зорко. — Слога и љубав међу Хрватима и  Србима!  — кликну Минка, на притрчи  Милану и Злати и рукује ее с н»има. — Жавела слога међу Хрватима и Ср-  бима!  — нрихвати Иван, на и он нристу-  пи Милану и Злати и поздрави се с њима. У то се појави Јоја на вратима, ека-  чући к певајућн. Магда иђаше за љим  вукући га за рукав натраг, да не уђе у  собу. Но он се отргне и скакуташе по  соби певајући : Кад се сламке свежу, Буде снажан сноп — Тако ми је каз’о   Неки стари поп ! Хогј, хои, сноп ! Хои, хоп — иоп! За тим стане у крају еобе и гледаше  мирно и радозиало. ■ — Драга дедо моја !  — збораше Ста-  вимир. — Сложии будите, поштујте се,  јер у томе је срећа и наиредак. Вудите постојани, мудри и разборити. Уздајте се  у се. Не дајте се ничим завести, вичим  засаепити. .. — А а ! А-а !  — узвикну Јоја. — Драги Јоја! — рече Станимир. —  Ходи пријатељу своме !  0, кад би ме ти  сад могао разумети. Јоја приђе Стаеимиру и положи своју  руку на његово раме: — Нлирци !  Илирци !  - — клицаше он. —  Да !  Илирци !  — прихвати Стани-  мир. — Нас двојица бесмо главни покре-  тачи Илирства. 0  Јоја, среКна времена  беху тада!  Не беше тада раздора међу  Хрватима и Србима. Веемо браћа, сложна  браћа !  Децо мила !  Угледајте се на нас.  Буднте сложни. Поштујте се и љубите се!  У љубави лежи срећа, у слози напредак.  Хрвати и Срби, сложви будите — поштуј-  те се !  Децо мила !  Добро запамтите озе  моје речи. Данашње осећање и располо-  жење душе ваше нека стално остане у  грудима вашим. Поштујте се и љубите се.  Хрвати и Срби потомци су једних ираде- дова. Хрвахи и Срби су једнокрвна браћа.  Поштујте се — сложни будите ! Јоја стаде скакутати и певати ! Кад се сламке свежу, Буде снажан снон — Тако ми је каз’о   Неки стари нои ! Хон, хоп — поп ! Хоп, хоп — сноп! Тако певајући и скачући оде он из  собе, а и Магда за њим. — Право Јо ја !  Живела слога!  — кли-  кну Иван. — Живели наши верениди, Ср-  бин и Хрватица, Милан и Злата ! — Они нек нам буду видљиви знак  слоге и љубави међу Хрватима и Србима, — прихвати Минка. — Живела слога !  Живели вереници ! — кликнуше сви. — Тако, децо моја !  — рече Стани-  мир. — Сад вае радо слушам, кад тако го-  ворите и кад се не заносите лажним родо-  љубљем, које се оенива на раздору и мржњи,  но се одушевљавате узвшневом идејом  слоге, љубави и братетва, која оплемењује срце и душу и јача карактер и снагу на-  родпу. ЈБубите се, сложви будите и по-  штујте се, јер у томе вам је сиас !  . ..  Сложни будите, и радите неуморно на томе,  да и све своје другаре одугаевите том уз-  вишеном ндејом, која једина само води  општој срећи и напретку. Радите, деЦо  моја, раднте на томе, — осветлајте образ  очевима и дедовима својим : покажите, да  сте достојни синови славних иредака сво-  јах !  . . . . ЊЕНА ИСПОВЕСТ ЗОгрошло је неколико недеља. У кући  слепога, али дичнога и мудрога старине  Станимира Ивековића беху за то време  двоји сватови. Његова красна ћерка Злата  венчала се са дичним Србином Миланом  Данчићем. А тако исто и његова собари-  ца, Хрватица Магда, венчала се са избра-  ником свога срца, са Србином Јевремом. Млада госнођа Злата са свим је здрава  и увек весела. Од душевне болести лудила  не беше на њој ни трага. У иствни пак  та болест није код ње ни пре постојала,  она ју је само симулирала, да би тиме  иобедила свога брата, младога занесењака  Зорка Ивековића. То је знала њена дру*   гарица Минка, с којом се и договорила  беше, да тако учини, тејо јје ова и пома-  гала у томе. Једаога дана, кад сеђаху љих две са  Миланом, исповеди Злата ту тајну своме  драгоме мужу Милану, казавши му све,  како је било: како је из љубави према  њему начинила се лудом, те на тат начип  иобедила своје противнике, који јој иначе  неби никако допустили, да за њега пође.  Казала је и то, како се са Минком нау  пре договорила била, како то да учиии,  и како јој је Минка у томе помагала, те  су Зорка са свим победиле и довеле га  биле до очајања, у коме је проклињао и  себе и своје занесењачке идеје, те се из-  лечио од њих и постао разборитим чове-  ком и истиннтим родољубом, те сад ради  одушевљено за нзмирење Срба и Хрвата. Са особитим задовољством, са усхи-  ћењем еаслушао је Милан Златину испо-  вест. Радовао се, јер је у томе видео јасну  црту Златиног карактера, који се тим  својим делом уздигао до савршеног узора,  до идејала. Како је Злагу дотле силно  љубио. тако ју је сад још и више пошто-  вао, уираво обожавао — давно јој се,  Па и Минку је због тога јако иоштовао, нзјавзо јој је своју захвалност, што се  као другарица према Злати показала тако  племенита и узвишеиа, те много допри-  нела срећном решењу њиховога брачног  питањз. Ви сте учннили два нлеменита де-  ла. — говораше он Минци. — Златину и  моју љубав окитили сте венцем победе и  уснеха. Упиштили сте у души Зорковој те-  шку заблуду, оно лажно родољубље, које  води очитој проиасти, и упутили сте га  на прави иут, којим треба сви Срби и  Хрвати да иду, ако желе себи напретка,  среће и снасења. Дичите се и поносите са  таким делом. Ја желим да се све Српкиње  и Хрватице у томе на вас угледају, те да  сложно нораде, да се заваћева браћа т -   мире, сложе и уједине. — То ће нам бита дужиост, да на  томе радимо, колико год лежи у нашим  снагама, — рече Злата. — Слога и братство Срба и Хрвата то  ће нам бити од сад девиза !  Радићемо на  томе, где год можемо и колико год може-  мо, —  првхвати Минка одушевљеио. — Створите коло таквих раденика, —  збораше Милан. — Ја сам увек с вама,  жељан, да вас погпомогнем !  Створите коло,  које ће озбиљно радити на измирењу, слози  и братству Срба и Хрвата. Женски рад  може у томе много користити, женска реч  може у томе много одзива наћи ! ** * После неколико дана беше у кући  старине Станимира Ивековића свечана ве-  чера, на којој беху дванаест женских,  Српкиња и Хрватица, и дванаест мушких,  Срба и Хрвата. Зорко и Милан у спора-  зуму са Златом и Минком заједнички су  позвали те госте. Друштво беше сложно и једнодушно.  Вечера прође у веселом и пријатељском  разговору. После вечере устаде Злата код стола и  ирозбори : — Мили и драги мо.ји гости !  Дозво-  лите ми, да као домаћица кажем оно, ради  чега смо се овде састали. Ми сви овде си-  нови смо и кћери једних прадедова, једних праотац««. По народности једно смо, један  народ. Говоримо сви једним језиком, срп-  ским или хрватским, — једним истим је-  зиком, који крстимо са два имена, за то,  што се и као народ крстимо са два имена.  Но на жалост баш то, што се као једае  народ крстимо са два имена, разделило нас  је у два душманска табора, који на нашу  несрећу хоће од једнога народа да начине  два. И овако нас је мало, те смо слабн  према огромним масама других народа. па  ако се још будемо цепади и делили, ';  бп1> е  нас онда још и мање и бићемо још и сла-  бији. Жалосно је, али ми сви знамо, да је  раздор између Хрвата и Срба због народ-  ности тако далеко дотерао, да је прешао  већ у душманску мржњу. Омразила се  браћа због имена толико, да су постала  већ сами своји душмани. Ми то сви добро  знамо, а знамо и то, чему то води; знамо  да је то наша несрећа, а можда и пропаст.  А кад то знамо, онда треба да се тргнемо,  да размнслимо шта радимо, те да се осве-  стимо, — да се опаметимо, и да пружимо  једни другима брагску руку, да се изми- римо, те да будемо једаи народ, као што и  је-. мо, и да у едози и љубави иапредујемо;  јер само у томе лежа наша срећа и наш  сиас! . .. Завађен је наш народ, завађена  су рођена браћа, иа треба да се измире.  Истииа, то није лако; по не ће бити баш ни  тегако, ако будемо озбиљпо за тим нре-  гнули. Треба само радити ва томе. За то  ја у овом малеаом кругу нашем предла-  жем, да оснујемо друштво иод именом  „Вратство Срба и Хрвата“. Томе друштву  биће задаћа, да ради па измирешу и слози  Срба к Хрвата. Чланови тога друштва, и  жеаскк и мушки, шириће своје друштво  по свима крајевима нашег народа и пропо-  ведати слогу и братство. Предлажући вам  то кличем : живело братсто Срба и Хрвата! Сви око стола одазваше се са бурним  уеклицима п одушевљеним одобравањем. Милан устаде и рече : — На предлог моје миле Злате изја-  вљујем евечано, да се радујем, што је она  тај иредлог учинила. Ја ее уписујем у то  друштво и радићу неуморно на томе, да  се оствари „Братетво Срба и Хрвата.“ — Живер !  —■  кликнуше еви. — И ја сам члан тога друштва и ра двћу за оетварање његове задаће, — рече  Мквка. За тим изјавише еви једнодушно, да  прихваћају Златин вредлог и уписаше се  за чланове друштва „Братство Срба и Хр- вата.” — Живели, дедо мила!  — збораше  Ста.шмир. — Народ, који има такове си-  нове и кћери, као што сте ви, драга децо  моја, не може пропасти, но наиротив мора  напредовати и нобедити непријатеље своје.  Слога и братство јесу велика сила, која  је кадра савладатн све неприлике, које се  усупрот стављају. За то, децо моја, и ја,  стар и изнемогао, кличем с вама заједно:   Живело братство Срба и Хрвата !  Живе ■   ла слога ! У то се појави Јоја на вратима, уђе  у еобу и скакућући неваше : К а д  с е  е л а м к е  с в е ж у , Буде снажан еноо, — Тако м и је каз’о Неки стари поп ! Хоп, хоп — сноп ! Хоп, хоп — поп ! — Живео, Јоја! Живела слога Срба  и Хрвата!  — кликнуше Зорко и Иван. — Јоја, ходи овамо !  Седи до мене!—  рече Станимир. Зорко и Злата наместише столицу и по-  садише Јоју крај стола до Станимира, те  га понудише јелом и пнћем Јоја гледаше друштво, мерећи их све  редом; јео је и нио ; међу тим час по час  певао је своју песму, лупкајући ногама о  под, као да хтеде сам себи давати такт. Зорко устане с чашом у руци и на-  здрави здравицу слози Срба и Хрвата, коју  сви одушевљено нрихвате и пропрате са  песмом певајући :