Први пут је сврнуо на себе пажњу целога села о крстоношама. Тада се управо и замомчио. Мајка му срезала дуге кошуље од убељена конопљана платна, сестра му их извезла црвеним и црним памуком, и уз њих му спремила широке тканице са девет разнобојних пруга и памучне подвезе за дизлуке са кићанкама од вунице. А сам Ђурица, терајући дрва у град, зарадио је чохани јелек и дизлуке, опшивене црним гајтаном, и велики тунос са кићанком. Тако одевен дође на крстоноше. Беше се искупило доста народа. Попа већ позвао одборнике у заседање, па одлучује са њима ко ће шта носити. Крст дадоше од прве кметову синчићу, ма око барјака се никако не могоше погодити. Извириваше сви редом на прозор да разгледају кандидате, који су се ту поређали, па напослетку изиђоше напоље. Момчадија пребледела, па нико не дише; све упрло очи у попу, који разгледа једнога по једнога, па, види се, ни сам не може да се одлучи куда ће.  Ђурица беше, и стасом и лепотом, надвисио сву момчадију. Беше их и старијих и одевенијих, али гледајући одједном у све њих, он први падаше у очи. Беше као бор, који је израстао у честару, међу правим и једрим церићима. Зато се и попов поглед заустави на њему.  — А гле Ђурице! Болан, како си порастô — рече попа благо, па се обрте кнезу: — Шта велиш?  Одборници погледаше зачуђено, кнез се намршти, па приђе попу и шану му:  — Зар из ’наке куће?!...  — Знам — одговори му попа. — И баш ради тога и велим... нека се дете поправи...  — Јок, не може! — одсече кнез.  Међу момцима наста гуркање и шаптање. До Ђуричина уха долете само једна реч: »јаловица«, али он одмах разумеде њено значење и позна глас онога, који је рече. У другој прилици он би знао шта би радио, али сад се уздржа. Видео је да се попа још решава, па стаде да чека. У том кнез проговори:  — Ево Милошева Срете. Шта велите људи?  — Нек му је срећно! — повикаше одборници, и Сретен, весео и задовољан, приђе руци поповој.  — Срећно да Бог да! — рече поп, па га затим упути да узме црквени барјак.  Ђурица иђаше очима за Сретеном, док овај не приђе барјаку, па онда обори главу и полугласно, као за себе, рече:  — Хе, да је мој тата одборник, било би друго...  — Оно знаш, Ђурица — одговори му сусед, младић као и он — ми те сви стимавамо, и богзна како; али знаш, брате, отац ти је био, Бог да га прости, некако ’нако...  И таман Ђурица плану и хтеде нешто крупно да каже, а попа проговори:  — Е сад ја хоћу да Ђурица носи црквену меденицу.  Ђурица истрча напред, приђе руци поповој, па оде Обраду клисару, те узе од нега велику меденицу, која је, док није црква набавила звоно, сазивала побожне хришћане на молитву, а сад се употребљује само на литијама.  Момчадија се, после барјака, највише граби за меденицу и кадионицу, а иконама, и ако су пружале извесну почаст — нарочито општинска — није се тако радовала.  После већ попа даде једноме кадионицу, једноме црквену икону, а кмет и одборници изабраше једнога да носи општинску икону Спасово Вазнесење. Раздадоше и друге, за литију потребне ствари; сврши се спомен под општинским записом, па се кретоше крстоноше. Кад попа очита последњу јектенију и Обрад му танко гласовито одговори: амин, кмет повика:  — Господајте, људи!  А крстоноше сви, сваки друкчијим гласом и тоном, узвикнуше сложно:  — Господи, Господи, помилуј нас!  Напред иђаше крст и са њим упоредо барјак, за њима меденица, па онда црквена и општинска икона упоредо, а после тога све по двојица у реду. Остале крстоноше понеше шта је ко имао: неко икону, неко свећицу, неко класје жита или струкове бела лука... Поред крстоноша јаше на коњу попа, а уз њега корачају с једне стране Обрад, с друге онај што носи кадионицу. За поповим коњем, важно и достојанствено, ступа кмет, који пази на поредак, а нарочито на то, да се непрекидно господа. За њим, као што је ред, гегуца општински биров...  Весеље и право душевно задовољство, помешано са побожном збиљом, сија на сваком лицу... Само Ђурица необично изгледа. Нека суморна сета и замишљено расположење овлада њиме од онога тренутка, кад му до ушију допре она пакосна увреда од Сретена. Он се, истина, обрадова меденици и дочепа је са великом журбом, бојећи се да кмет опет не изјави протест; али оно унутрашње мучење остаде на души му и даље, кад се крстоноше кретоше и кад се јасни звук његове меденице стаде разлегати по питомим лукама и дивљим голетима. Руке му снажно али механично замајиваху звоно, усађено у дрвену ручицу, али мисли му беху далеко од ове побожне свечаности. Народ господа, корача, прескаче преко поточића, јендека и врзина... Ђурица то исто чини, не престајући звонити једначито и снажно, али га тај једначити звон сугестује, одваја га од свега што се види и чује и преноси га у бес крајне сањарије... Крстоноше застају код записа, попа и Обрад отпевају што следује, урежу запис и крећу се сви даље. Ђурица опет почиње махати звоном и — мислити...  Мислио је о оној увреди. Знао је он кога се тиче она напомена о јаловици. Његов отац, који умре пре десет месеца, често је лежао »надзор« и био вођен среској кући, све због неких кожа, које су на њихову тавану налажене. Ђурица је не само добро знао откуда су те коже, ну је, заједно са целом кућом, пробао печења и јаније, зготовљене од добрих јаловица. Али зар је он крив за то, и зар је то каква кривица? Та они не имађаху ништа ни у тору ни обору, а отац га је често поучавао: да се треба користити свачим »што ти до руке дође«. Само се, напоменуо би му отац, треба добро чувати туђих очију. — »На невидишу нема кривице!« То значи: ма шта урадио, нећеш бити крив, ако те не ухвате. Све су се врлине састојале у »невидишу«, у томе, дакле, да се крађе и друге сличне »операције« врше што пажљивије...  Са таквим појмовима о моралу Ђурица је ступио у свет. Он је држао, да је то правило, по коме се сви управљају. Па зато га је и изненадила она напомена о јаловицама. И да не би ове меденице, како се родио плах и прек, било би свачега. Али попа му разгали срце... И чудно је то срде, које се радује меденици на црквеној литији, и у исто време мисли о јаловицама!..  И Ђурица је много мислио, тако много, да није ни опажао куд је пролазио, ни шта се око њега збивало. Само кад би крстоноше минуле поред каква богата дома, где су домаћице изнеле неколико карлица млека, заборавио би све мисли, дочепао би једну кутлачу и сркао докле год траје... После је опет мислио и мислио, и најзад дође до закључка, да је сва ова момчадија гора од њега, и да га сви они мрзе само с тога, што је сиромах. У таквим мислима обиђе део атар сеоски и врати се, са крстоношама, к судници.  Кад се изређа под записом сва читанија, народ заседе у совре, које су подигнуте око записа. Свако племе имало је своју совру — четири дирека, по бодена у земљу и спојена пречагама, преко којих су намештене уздуж две широке тренице; на њих се ставља јело; около ових треница поређане су друге за седење. Имућнија племена дизала су над совром кров, а около седишта ужљебљивани су шашовци, те је цела совра изгледала као нека стаја. Лепо је видети око цркве или, кад је црква далеко, око суднице гомилицу оваквих стајица испуњених веселим народом, који се сабрао да, овако у скупу, проведе благ дан...  Ђурица не имађаше ни совре ни племена. Он, са неколико вршњака, који не беху гладни те не седоше за совру, стаде да чека док попа напије у славу, па да почну играти. Чим народ заседе, поп се диже, а Обрад зазвони меденицом. Народ се диже, као на команду. Људи поскидаше капе и сваки у својој соври стаде се молити Богу. Утом попа отпева тропар, испи чашу вина и седе. Поче ручак. Свирала одјекну...  Момчадија потрча у коло, а за њима и девојке, које имађаху снахâ да дворе и послужују у соври. Заљуља се прво коло, за њим друго и треће... Кад би при крају ручка, Сретен поведе Мачванку уз свиралу, а Ђурица узе цигане да му свирају Ситниш, и поведе коло. Младеж, чувши ћемане, потрча у Ђуричино коло. Љуља се леса млађаних и веселих играча; диже се прах под лаким ногама, које у такту трупкају; звецкају огрлице и ђердани; а ћемане једначито и весело цилика... Само ти срце игра, а у грудима осећаш неописану топлину и задовољство; готов си да одједном загрлиш сав тај лепи и весели свет, који је исто тако раздраган и расположен...  А ко се у такву весељу нађе увређен, није му лако. У Сретенову колу остаде само десетина момака, а то је за коловођу грдна срамота. Ту још може помоћи само »политика«, али јој Сретен не бејаше вичан, те мораде пустити срцу на вољу. Водећи коло, он се приближи Ђурици и некако с леђа подметну му ногу, те се овај саплете и падне. За тренут ока умукоше и цигани и свирала, а у Ђуричиној руци севну нож.  — Ха, ђидо, зар с леђа! — подвикну младић исколачених очију и бледа лица, па јурну на Сретена, који стајаше блед и непомичан као кип. Али се хитро пружише многе руке и дочепаше Ђурицу.  — Натраг, коме је живот мио! — узвикну Ђурица и махну ножем око себе, па, видећи се слободан, потрча опет к Сретену, али овога загради трострука леса момака, а на Ђуричино раме, као из неба, паде рука кметова.  — Стан’ дер ти, момче, да се разговоримо.  Ђурица зину од чуда и стаде на месту као укопан.  — Зар ти први — продужи кмет — откако је наше село закопано, да окрвавиш и окаљаш нашу свету славу!  Ђурица поче долазити к себи.  — Јок ја, оногај... видео је сав народ... пао сам кâ проштац... Зар он мени да подмеће ногу! — узвикну он и подиже руку с ножем.  — Доле ту кустуру! — цикну кмет.  Ђурица се само одмаче неколико корака.  — Доле нож, кад ти кажем! — понови кмет и погледа Обрада значајно.  — Ножа не дам, а ти гледај своја посла... — промуца Ђурица јетко и пође још корак натраг, али га одједном дочепаше многе руке, одвукоше у брвнарицу испод суднице и закључаше...  Тада га познаде цело село, те се о њему још дуго говорило...  II Прођоше две године после ових крстоноша. Ђурица постаде најкршнији момак, али му спољашњи изглед не донесе уважења и угледа међу момцима, као што би то био ред у обичним приликама. Беше то стасита и ретка појава. Висок, снажан младић, широка чела, густих повијених обрва, испод којих севају два зеленкаста ока, за која народ вели да играју као на зејтину. Очи му, на први поглед, исказиваху неизмерну питомост и благост, неку болећиву доброћудност, која се често може опазити код људи зеленкастоплаветних очију. Али кад се мало пажљивије разгледају оне једва приметне боре око крајева очију, које издају лукаво и подмукло срце, и кад се човек мало боље загледа у оно необично севање очију му, моћи ће без двоумице погодити, да Ђурица неће ићи обичним трагом свих сеоских момака, већ је његов пут одвојио од осталих. Ну имађаше он још других карактерних особина. Доњи му део лица са вилицом беше знатно истурен напред, те испољаваше преку и страсну природу, али је он, једним благим погледом својих великих очију, умео да прикрије ту особину. Само га често издаваше нервозно трзање виличних мишића, које је откривало усиљену и немирну унутрашњу борбу. Таква глава беше усађена међу широким и снажним раменима, а цело му тело држаху необично развијене и еластичне ноге.  Ђурица је веома ценио своје телесне особине и своју ретку снагу, па је према томе подешавао и своје држање и одело. Као сиромах није се могао истицати богатством одела, али је и ону сиротињску одећу умео тако вешто наместити на себи, да је свакоме, и по њој, падао у очи. На глави је носио дубок вес, немарно затурен к потиљку, те га је црна дуга кићанка била по плећима. Бела конопљана кошуља, извезена по недрима и огрлици, вазда му је била за шаку две више колена, због чега су га старији људи звали »онај куси«, а момци би се радо угледали на њега, јер држаху да му онакав кицошки изглед највише зависи од кратке кошуље, ма нико се не усуди кршити адета, који влада у целом округу. Носио је вазда доколенице, повезане шареним подвезама, о којима су висиле по три кићанке, а преко дизлука — чарапе за шаку дуже од обичне мере; због тога је и кајишâ имао пет шест увојака више но обично. Опасивао је око себе два широка појаса, па широк кајиш са два убода, о коме је висио, низ бедра, леп белокорац у паквонским канијама. Јелек му беше лепо срезан, приљубљен уз тело, ишаран црним гајтаном; из његова џепа је спреда висио бео рубац. Према такву стасу Ђурица је подешавао и своје покрете. Корачао је брзо и лако, али је при том некако одсечно избацивао ноге унапред, те му се цело тело тресло у ходу, и тиме још јаче истицало његову необичну снагу и једрину. У коло је ступао гордо и дрско, и кад год се хватао до момака, видео му се око усана подругљив осмех. Али чим би се која виђенија девојка до њега ухватила, а то је врло, врло ретко бивало, он се одједном сав мењао. Разлило би му се тада по лицу тако велико задовољство, да изгледаше други човек. Ну девојке су га избегавале, као и момци. Плашио их је највише његов рђав глас у народу, али је и у његову држању и понашању било нечега, што их одбијаше од њега.  Ђурица је опажао ово опште нерасположење према себи, па се постепено и навикао сносити оне значајне и подругљиве погледе сеоске младежи, који се њега тицаху. Он се стараше само да не покаже како му то тешко пада, а већ са своје стране давно је реситио рачуне са друштвом. Угушио је у себи и најтајнију жудњу за друштвом и његовим животом. Само једно није могао угушити. Али ту би се већ морао борити против природе и против себе сама. Жудио је за лепим женским светом. Још за ово време, под утицајем каквих лепих очију, он се могао изменити, могао је постати други човек. Али такве га очи не погледаше.  А беху два ока, две љуте гује, под чијим се севањем овај груби јуначина топио и постајао мекши и питомији од сваке девојке. Чудна беху та два ока. Из њих је севао такав понос и тако јасно сазнање своје надмоћности, да не беше момка, који би осећао снаге и одважности да их слободно и отворено погледа. Још ниједан момак не могаше поуздано казати какве су очи у Станке Радоњића: црне или граорасте или, можда, зеленкасте?... Ђурица их је само једном сагледао, кад оне не беху управљене на њега, и више их никад није смео погледати. Кад је Станка у колу, Ђурица се ретко хватао. Волео је да је посматра са стране, да уочи сваки њен покрет, сваку особину чуднога јој стаса. Кад би је опазио где у пољу или у селу да му иде на сусрет, сврнуо би ма где, само да избегне онај поносити поглед, који уништава човека.  Ђурица је имао нарочити разлог, са кога је избегавао поглед Станкин. Свачије друго туђење он је враћао одсудним презирањем и неком, необичном за сељака, поносном охолошћу; али један такав Станкин поглед, у коме би он могао прочитати оне исте изразе, које чита у погледима већине девојака и момака, такав поглед не би поднео, он би га уништио или довео до лудила. Ђурица не осећаше у себи снаге да поднесе толико нечувено унижење, које би стајало у суштој противности са целим његовим осећањем, са свима његовим лепим сновима, са једином светлом и слатком страном живота његова. Зато је избегаваше свуда, а она, с тога, и не сањаше шта се збива у души његовој. Станка га је знала по разговорима других девојака и гледала је на њега као на Ђурицу Дражовића, чији је отац умро под надзором, а никад јој и не паде на памет да погледа на њега као на момка.  Станка није била толико необична по лепоти, колико по нарави својој. Беше то тако самовољна и ћудљива нарав, каква се и међу људима ретко налази. Још из детињства она беше чудновата и особита и не наликоваше на другу децу Марка Радоњића, нити на друге сеоске девојке: беше у њој много неке необичне охолости и самосталности, неке ћудљиве тврдоглавости. Па да је бар из какве богате куће, могла би се још и разумети њена охолост, али Марко беше веома танка стања, тек побегао од сиротиње, а не стигао у богаташе. И он се сам чудио нарави своје кћери.  Једаред наиђоше на село курјаци. Сваки, ко имађаше стоке, мораде ноћивати у обору и тору, да би сачувао свој мал од незваних крвожедних гостију. Маркова кућа беше близу једне јаруге обрасле шумом, која представљаше живу згоду за курјачке ноћне нападе. Чим се чуло за курјаке, одмах исто вече Станка затвори овце у обор са воловима и кравом, узе шареницу, губер и секиру, па оде и леже међу овце. Чекала је три вечера узалуд. Четвртог вечера, око поноћи, узнемири се стока. Овце пођоше и окретоше главе низа страну. Станка се полако придиже испод губера и, после кратког чекања, угледа два велика курјака где се привлаче обору. Овце покушаше да искачу, али врљике беху високе; говеда се устумараше по обору. Станка дохвати секиру, навуче на себе губер и саже се уз врљике, од куда курјаци долазе. Већ су се јасно видела четири светла ока као жеравице. Курјаци се приближише обору, па стадоше да разгледају стоку, јер и они не ускачу у обор где има волова, нарочито бикова. Овце, од страха, јурнуше на ограду и тиме надражише курјаке, те се један од њих залети први и скочи на чатал. У исти мах севну секира према месечини и лупи у курјачку главу, која беше наслоњена на врљику. Курјак се мртав сроза низ врљике, а онај други клисну и нестаде га у шуми.  — О тајо! — викну Станка неколико пута из обора, док јој се отац не одазва. — Оди, дери курјака док је врућ; бојим се нећеш моћи сутра, кад се охлади.  — Каквог курјака, ’натема те не убила! — одговори бунован и зачуђен Марко.  — Ја, вала, једног уцољах, па ако ти треба кожа, оди одери га...  Другом приликом разговараху се девојке о дрекавцу. Беху изишле да беру лешњике, па их при повратку застаде први сутон. Са њима беше и Станка. Чим поче да се спушта она нема тама на шуму и ливаде, девојке се пригрчише једна уз другу, па почеше оне обичне приче о вампирима и вештицама, које се у то време најрадије причају. Кад дођоше до једне крушке под осојем, ту их заустави Јелица Плескоњића, која им причаше о дрекавцу.  — Ето, баш на овом месту га је видео мој чиле; то ми је сам причао толико пута, кад се враћамо с копања.  — Славе ти, шта каже, какав изгледа? — упаде јој Станка у реч.  — Бог с тобом, зар не чу да мора умрети онај који га погледа. Чиле је зажмурио и чекао да онај дрекне...  — Па, шта је било?  — Ништа. Стојим ја, вели чиле, тако и чекам, док тек оно врекну, а осоје се проломи кâ да си топ избацио. Ја онда, вели, ’нако жмурећки, бежи што боље могу, те једва жив дођох кући. После је одлежао трлему, и мал’ није умро.  — Па зар баш нико не зна како изгледа то чудо?  — Покојни Вуксан га је видео па умро. Он је казивао чилу да личи на лисицу. Дугачко, жуто, али кад врекне, Боже сачувај, не да се испричати!...  Станка ућута и више ни с ким не прозбори ни речи. После неколико дана она је две ноћи сачекала поноћне петлове под осојем, па не видећи ништа, врати се кући зловољна. Мало затим прође кроз село глас: да се покојни Јовица повампирио, па сваку ноћ долази на кметова врата и лупа. Станка је и Јовицу чекала две ноћи, па, не видевши ништа, остаде разочарана и још зловољнија. Непрестано је потом мислила и питала се: зашто она не може да види ни вампира ни дрекавца, кад, ето, други људи могу... Једном речју, ваљало је проћи доста света, па да се нађе девојка Станкине нарави.  Родитељи су већ давно дигли руке од свих покушаја да савладају Станкину самовољу. Видели су да је то необуздана, срчана природа, која не зна ни за какве препреке. Марко се само чудио и вртео главом.  — Да ми је само знати на кога се уметну — рекао би жени, па би и даље остао нем пред овом загонетком.  Ето, у такву се девојку загледао Ђурица Дражовић; али то беше велика тајна, коју он скриваше и од себе сама. Станка не знађаше ништа о томе, а он јој не даде ни једне прилике да се сама досети шта се у њему збива. Тако пролажаху дани...  Међутим Ђурица је и даље живео онако, како је од оца навикао. Имања, може се рећи, и не имађаше. Једна кућица са даном орања око ње и једна њива у планини — беше му све наслеђе од оца. Сестру је удао у друго село, а мајка Му се довијаше од сваке руке, да не буде сину на терету. Лети се наимала под надницу на лакше радове, зими гребенала, прела, ткала по имућнијим кућама, а и лети и зими помало врачала и бајала. Тако се отимала од немаштине и глади, а дао Бог — сеоској души не треба много: комад проје и главица лука задовољава потпуно њене потребе и навике.  Ђурица је лети, кад је хтео радити, добро зарађивао. Радио је све сеоске радове по скупој надници, а кад настане ново жито, куповао га је и снабдевао се на целу зиму. А чим настане јесен, почео би терати дрва у варош на туђим колима, од чега му је такође остајала по нека пара. Али, при свем том, није било дана, кад се он није осећао као пуки сиромах. Ово вечно безизлазно стање принуђавало га је да се лати и таквих средстава, која су законом забрањена. За ово му није требала постепена навика: у томе је одрастао...  Другова не имађаше. Једини човек, пред којим је слободно смео отворити душу, који га је заносио причама о хајдуковању, био је ча-Вујо из Брезовца. Он је водио велико пријатељство и са Ђуричиним оцем, па је то наставио и са сином. Сваке недеље Ђурица би се лепо обукао, па отишао у госте ча-Вују, који га је вазда радосно дочекивао. Чим се сретну, Вујо би га узео за руку, па би се онда малко поизмакао и тако би га гледао дуго и значајно, мерио би му оком стас и сваки покрет, па, кад би му најзад добро сагледао оне двосмислене очи, узвикнуо би:  — Хеј, мајковићу, зар је ова рука рођена да другоме аргатује?... Их, душу ли му, што плаче гора за ’ваким јунаком!  А Ђурица би севнуо оком и задовољно развукао своје танке плаве брчиће у некакав полуосмејак, па би онда, као одбацујући од себе такву похвалу, додао:  — Прођи се, чича, здравља ти!... Јадне су нам данас и горе и горски цареви... Нема више ни ’наке горе ни ’накога Јевђовића, кâ што ти причаш...  — Ко, зар Јевђовић?... Хеј, мој соколе; да ли му је само да те сагледа данаске — ево моје главе, ако не би рекао: »Хајде да ми будеш харамбаша и побратим!«... Не знаш ти, мој Ђуро, ни сам колико вредиш. Чичу питај...  После таква дочека Вујо би увео свога пријатеља у собу, где их је чекала спремљена чутура вина, печена јагњетина и добра кајгана на кајмаку. Ту би се, у затвореној соби, провело по читав дан у поверљиву разговору и пијанци... У тој истој соби спремани су и васпитани за потоњи рад сви највећи зликовци, од којих је, за последњих тридесетак година, дрхтала цела Шумадија.  Али, треба да се упознамо с овим ча-Вујом.  По спољашњости својој Вујо представљаше неку необичну силу, која не зна ни за какве препреке. Да је школован, он би, без сваке сумње, постао велики војсковођа или велики чиновник, једном речју — човек, који влада масом и коме се сви потчињавају. Он није био крупна и развијена стаса; напротив: његова коштуњава сувоњавост падала је одмах у очи свакоме. Раста је био повисока, а иђаше увек право, затурене главе, посматрајући све пред собом као са неке орловске висине. Очи му беху црне као угаљ, сјајне као жеравица. Њихов поглед продираше оштро у саму душу човекову, и нема тога, који би пред тим погледом могао слагати, а не поцрвенети. И ако се вазда носио сељачки, ипак и у његову оделу и држању беше нечега, што вас принуђава да не гледате у њему обична сељака: он није ни у чему наликовао ни сељаку ни грађанину, он беше сам за себе. Још су га веома одликовали негда црни, а сад прогрушали брци, дуги као повесмо, и густа округла брада, која му је покривала скоро све лице испод очију на ниже.  Нико од сељака није упамтио да је видео Вуја ма за каквим послом, нити му је ко знао одредити право занимање. Сваки дан је проводио у граду; ту је седео и са сељацима и са господом и са грађанима: слушао разне разговоре, картао се, пио и пред вече се свакад враћао кући. У разговору је био врло опрезан и лукав као лисица: могао је, кад је налазио за потребно, говорити цео дан, па ипак, на крају крајева, не знаш о чему је говорио, а видиш да је разговор паметан. Он се неће ни једним гласом изрећи, а слушаоца ће принудити да му отвори сву своју душу. С тога је и имао огроман утицај на сву околину: сви су му се потчињавали и — бојали га се. Уосталом, ова општа бојазан од Вуја зависила је и од неких других узрока.  Рекосмо да му нико не би умео одредити право занимање, кад би то било потребно ради статистичких података, али иначе знала су и деца од чега Вујо живи. Он је, као што поменусмо, био главни организатор и управник свих хајдучких дружина, које се, у дугом низу година, смењиваху по Шумадији. Изнајпре му је то био посао од невоље, јер немађаше воље за рад, а не беше друга начина да се искобеља из сиротиње. После, кад својим оштрим и проницљивим умом оцени свет и околности око себе; кад проучи сва лица, која рукују судбином народа; кад оцени праву разлику између строгих и сувих законских одредаба и живе душе човекове, која управља тим одредбама по својој ништавној вољи; кад виде како један бистар од природе ум може да влада ученима и неукима — Вујо поче стално да се занима реченим послом.  Кад му се растури прва дружина, он стаде да врбује другу. Њоме је управљао и командовао неограничено, самовласно, као прави деспот. Они, који су с голим јатаганима јуришали на имућне становнике и, као крвожедни вуци, клали нејач и пекли људе, враћали су се са својих пустоловина право к њему и изручивали му у крило све до последње паре, што су по скупе жртве награбили. Он им је од тога одвајао, као милостињу, по неку ситницу, да им се нађе за дуван и друге случајне потребе. Тако је цедио и становнике и своју дружину, док год не стану да се оплећу густе мреже око њихових недела. Кад осети да је близу крај, он убије вођа дружине, узме од државе уцену и са тим живи, док не пронађе друго згодно лице за харамбашу. Читаве десетине година прођоше му у такву животу, а њега још ни глава не заболе због тога. Никад Вујо не одлежа ни дан апса...  Такав беше једини пријатељ и саветник Ђуричин.  Једне недеље дође му Ђурица рано у походе. Вујо беше спреман да пође у град, па, кад виде госта, застаде.  — Куд си тако поранио, соколе? — ослови га Вујо пре него што му се Ђурица приближи.  — Добро јутро, чича! — поздрави га Ђурица и пружи руку.  — Добра ти срећа! Откуд тако рано?  — Хоћу у чаршију. Обосих, а и соли ми нестаде, па да потражим од Маринка на вересију.  Вују севнуше очи необично, али он брзо и вешто сакри своје узбуђење, па дохвати момка за руку и уведе га у кућу. Одатле Ђурица изиђе тек увече и оде кући. На ногама му беху нови црвени опанци, а у торби, која је јутрос висила празна, сад беше добар грумен соли и бут непечене свињетине. Идући путом, беше погнуо главу и тако замишљено гледаше преда се, као и да не опажаше куд пролази. Понеки пут се укажу две праве, оштре боре између обрва му, очи му засветле необично и одлучно, и цело лице му исказиваше неку нему и мучну унутрашњу борбу, која се у њему збива, а он се стара да је савлада, да победи и угуши неко јако унутрашње осећање. Једаред застаде, погледа око себе, па уздахну, као човек који не може да нађе излаза из неке невоље. У том му паде поглед на онај дуги планински венац, из кога се величанствено уздижу поносна Букуља, Венчац, Орловица, Ваган, и оде оком по томе венцу до саме питоме Колубаре. Отуд му се врати поглед на руднички венац, на Козељ, Острвицу, два Штурца. И тај поглед као да му даде неку нову снагу, јер у оку му засја одлучност, а по лицу се разли грозничаво бледило...  III Четвртога дана после овога Ђуричина пута, рано у зору, дојаха пред Ђуричину кућицу срески писар са пандурима, кметом, бировом и два одборника. Ђурица се тек обуо и умио, па почео да облачи јелек. Коњи фркнуше пред кућом, а Ђурица, како беше почео да навлачи одећу, тако и остаде са подигнутом руком, укочен, блед, нем... Писар скочи с коња и приђе к отвореним вратима, на којима стајаше пренеражен Ђурица.  — Добро јутро, момче! — поздрави га писар.  Ђурица прекорачи праг, па стаде журно да намешта јелек, али за нешто му беше рука запела, или се тако њему чинило, тек он једнако савијаше руку, машући њоме десно и лево.  Кмет га ослови без поздрава:  — Где ти је мајка?  Ђурицу дарну ова кметова осорљивост. Пође му срџба уз груди, али се он уздржа. У том се зачу из куће слабачак и промукао глас:  — Ево ме, Перо, сад ћу.  Одмах затим појави се на вратима баба Мара, Ђуричина мајка. То беше мало погурена старица, збрчкана лица, зелених лукавих очију. Падаше у очи њен кукаст нос и танка, шиљаста, напред истурена брадица, која је, док је Мара девовала, без сумње, улевала необична и страсна осећања сеоској момчадији.  Кад пређе праг, баба стаде да се здрави са необичним и немилим јој гостима, али је кмет прекиде:  — Слушај сад, Ђурица, и ти, Марија, шта ће вам господин казати. Ваљад’ познајете господина Миту?  Ђурица подиже главу и јетко се насмеши.  — Тсс... познајемо — проговори махнувши главом у лево, хотећи тим начином да искаже и неко чуђење ради ове необичне посете.  — Ђурђе — поче писар, гледајући га оштро и право у очи — у Трбушници је ономад извршена опасна крађа Јовану Чупићу: разбијен му је вајат и однесене су неке ствари. Власти је дошло до знања да су код тебе, од тих ствари, две огрлице од талира и цванцика и неки пешкири. Хоћеш ли сам да нам предаш те ствари, да ти не претурамо целу кућу?  Ђурица најпре беше оборио главу и гледаше некуд у страну, али кад писар помену опасну крађу, њему задрхташе уснице, а преко лица му пређе, као сенка од облака, нека лака, неосетна дрхтавица, неки нарочити израз великога душевнога немира. »Ухватише... то је оно; сад се почиње... робија или гора... шта ће рећи ча-Вујо?.. да ми је само да прекољем овог кмета зубима...« као муње ређаху му се мисли у глави, а десна му рука, она што још не беше јелек на њој намештен, сама се повијаше из рамена, и Ђурици би веома по вољи што никако не може одећу да намести, те му се десно раме и рука једнако налазила у послу. Сва ова забуна потраја само један тренутак, један миг. Ђурица напреже вољу и, старајући се да изгледа што мирнији, проговори неодлучно:  — Можете сад говорити што ви је драго... Знам ја чије је то масло... А за то што велите, за те ствари, ја ништа не знам.  — Е онда ћемо да тражимо — рече писар и махну главом кмету, који с одборницима, пандурима и бировом уђе у кућу.  Писар седе на клупицу пред кућом, један пандур остаде код Ђурице и Марије, који стајаху пред вратима.  Кмет уђе с двојицом пандура у собу да прегледа хаљине и скриње, а одборници са бировом тражаху по кући. После краткога тражења кмет изиђе напоље носећи гомилу разних пешкира, међу којима не беху ни два налик један другому. Писар извади из свога капута један нов пешкир и упореди га с онима што кмет донесе.  — Није то — рече писар.  — Ама видим и ја да су сви различни. То су жене доносиле баби за врачање... Ене де!... — узвикну кмет одједном, издвојивши из оне гомиле један велики фитиљаш, који беше истоветан оному, којим се беше опасао преко паса.  — Откуда овај пешкир код тебе? — запита он бабу.  — Знаш, ваљад’, кад ти је Мићо лежао красте ко га је извидао. Онда ми је то Стојка донела.  Писар се громко и слатко насмеја, а кмет поцрвене.  — Ух, пос’ јој женски, ђе ме орезили!  Њему сад беше тешко да вређа ову бабу, која му је, како је он тврдо веровао, дете излечила враџбином, али га још више обузе срамота од писара.  — Шта ћеш, господин-Мито, простота!...  — Гледај, море, да не наиђеш још на какве своје чакшире... да није и њих твоја домаћица донела на дар — одговори му писар и зацену се од смеја.  — Е тога нема... њено се зна: пешкир или чарапе и који грош, то јој је све. Нису наши доктори скупи као ваши.  Писар га прекиде:  — Хајде, продужи посао.  — Славе ти, Ђурица, немој да нас мучиш. Претурићемо ти сву кућу, док не нађемо... Кажи, брате, где је, па да идемо — рече кмет, пробајући да омекша и одобровољи Ђурицу.  — Ја ти каза’ да не знам, а ти сад чини што год хоћеш — одговара Ђурица одсечно, гледајући писарева коња како чеше главу О врљике, за које беше привезан.  Кмет опет уђе у кућу.  Прође пола часа. Писар попуши неколико цигара, па устаде и обиђе сву кућу унаоколо. Иза куће стајаше нека стара вајатина. Он завири у њу, па, видећи да је празна, врати се натраг. Кад хтеде да се појави иза ћошка, он претходно направи значајан израз лица, као кад човек нађе нешто, што је дуго тражио. С таквим изразом појави се пред кућом и погледа Ђурицу, који не беше вичан таквој препредености, па се издаде. На лицу му се јасно могла читати мисао: »Пропао сам, нашао је!...«  — Хеј, кмете, овамо сви! — викну писар.  Изиђоше сви из куће.  — Нема тамо ништа. На другом је то месту; сад ће нам сам Ђурица дохватити — рече он смешећи се.  Ђурица оборио главу, па, чини се, и не дише. Спопала га нека дрхтавица, па се само мења у лицу и ћути као заливен. Мајка му, напротив, стреља очима и по десети пут погледа писара, као да би хтела загледати му у душу и видети шта мисли овога тренутка.  — Хајде, Ђурица, у вајат — викну писар и махну главом на остале.  Писар уђе први унутра, па се одмах обрте и узе да посматра где ће пасти први поглед Ђуричин; али овај уђе погнуте главе и гледаше непрестано у врх својих опанака.  Полицајац, онако од прилике, погледа у једну страну крова и рече:  — Дед’, Ђурице, дохвати нам!  Да је он био добар посматрач, могао би опазити како на Ђуричину лицу сину радостан израз, који је могао значити: »О, па он није нашао: могу се још спасти.« Али он слушаше Ђуричин гласан одговор:  — Ја не знам, господине, шта хоћеш од мене. Казао сам ти једном да ништа не знам за те ствари, па сад шта хоћеш још?  Чиновник плану. Изненади га толика дрскост. Био је уверен у несумњиви успех, јер је први пут добро опазио ону значајну промену на Ђуричину лицу, кад се он појавио отуд из вајата. Размисли се мало, па се сети да је учинио погрешку што је погледао у кров, кад се обратио Ђурици. Нареди те изиђоше сви из вајата, па разгледа цео под, по коме беше растурено ђубре од живине и стоке. Наједаред узвикну весело:  — Дајте мотику!  — Марија, где је мотика? — запита кмет.  — Не знам, богме, да ли је и донета из луке. Ономад је дете тамо копало — одговори баба гле дајући у страну.  Писар од тог одговора поста још веселији.  — Ено мотике — викну пандур, угледавши држалицу где вири из корова.  — Копај овде — рече писар одлучно и погледа Ђурицу. Разведри му се лице, кад виде Ђуричин изглед.  Пандур стаде копати и после неколико удараца узвикну весело:  — Даска!  — Лакше сад — рече му писар — пази да опкопаш полако.  Кад дигоше малу дашчицу, видеше да она поклапа неку велику мазушку, која беше пуна чарапа и пешкира, а на врху стајаху талири и полутаци.  — Ене де! — узвикну кмет, погледав новце.  »Пропао!... пропао!... робија... окови... Сад одмах окови... јер он рече »опасна крађа«, а Вујо каже да за то окивају пре суда.... Гвожђе на ногама!...« — помисли Ђурица, и само му срце задрхта од те помисли.  — Откуд теби, момче, ове ствари? — запита полицајац, дигнувши на једном прсту дуге ниске старинских новаца.  — Не знам ја. То су ми зацело, подметнули они што ме мрзе кâ крвника — одговори Ђурица, а очи му некако чудновато севнуше.  — Бог с тобом, господине, зар моје дете!... — поче да нариче баба. — Немој душе грешити, ваљ’да знаш шта је дете... Перо, по Богу си брате, ти знаш...  — Мак’ се отале, бабо, док ниси зло прошла! — викну кмет и изгура је из вајата, али она продужи и даље нарицати и призивати за сведоке цело село и све светитеље.  За један миг Ђурицу везаше пандури конопцем, повадише све ствари из лончине, повезаше их добро па обесише о Ђуричина леђа, а огрлице узе писар, сави их у мараму и метну у џеп.  Одмах затим пођоше сви к општинској судници. Баба Мара затвори се у кућу и стаде кукати из свега гласа, а Ђурица, погнуте главе, модра, скоро поцрнела лица, иђаше пред пандурима везан, носећи на леђима своје бешчашће. Беше толико претоварен овим неочекиваним и тешким ударцима, да је већ занемео сав, и душом и телом. Само му беше једна мисао у глави: »Да је само да ме нико не види!...« И разумевајући под тим »нико« своје сељане, нарочито му се издвајаше у памети једно лице, чије је мишљење за њега било претежније од мишљења цела света.  »Шта ли ће она рећи кад чује?... Презреће ме, грдиће као и сви други. Рећи ће: тако му и треба!... Назваће ме лопужом и свакојаким именима... Ех, луд ли сам што се ја о моме сад бринем? Зар није све једно: зар ме није и досад презирала! Све је пропало, и младост, и они лепи снови о будућности, све, све!... Шта да се ради?... Да ли да чекам суђење, па да се дотле спреме сведоци — Вујо би све то лепо удесио — али шта би помогло, кад су ствари код мене нађене!... Робија! окови!... Или... или шта? оно што Вујо хоће, онај, страшни корак: пушку преко средине, па у гору!... Само да ме нико не види. Али ако сврате у судницу?...« И баш тога тренутка опази да су ударили оним путем који води право к судници.  Пред општинском кућом не беше никога. Уђоше сви у заседање, где писар састави протокол о свршеном претресу, који потписаше кмет и одборници. Писар и кмет остадоше у заседању да се, поверљиво, разговоре о другим општинским пословима, а остали, заједно са Ђурицом, изиђоше пред судницу и полегаше на меку зелену траву.  — ’Натема вас било, како дознасте за ово тако брзо? — запита кмет љубопитно, чим остадоше њих двојица сами.  — Ни ја не знам све, само то: да је капетан добио писмо, у коме му је достављено за Ђурицу; а за друге учеснике не знамо још ништа. Но сад је лако. Овај ће проказати остале.  — Хм, богме ћете имати муку са њим. Не знаш га какав је паксијан... Мучно да ће он што одати.  — Хе — одговори писар — имамо ми поуздан лек за то — и насмеши се значајно.  Кмет развуче вилице у широк глуп осмех и, као да је за тај случај потребно и његово мњење, одговори:  — Ако ће, ако ће; то баш и ја велим. Шта ту нега, »шуле-миле«, но притегни пса, па нек пуцају кости... Е ја...  Писар окрете разговор на друге ствари и, свршивши што је имао, изиђе пред судницу. Он и пандури за часак појахаше коње, узеше Ђурицу преда се и одоше к среском месту.  IV Први пут у животу Ђурица се нађе у затвору, »лишен слободе« како веле правници. Кад шкрипну за њим брава, он у оној полутами нађе сламу, на којој му је ваљало боравити и проводити дуге дане и ноћи, па се онако уморан, намучен, разбијен душевно спусти на њу и дубоко хукну. Овога тренутка само једно једино осећање беше му пријатно: што су му сад руке слободне. Уводећи га у затвор, одрешише му руке, којима у први мах не могаше ни макнути — осећаше јаке болове више лаката. Али ипак то није ништа према ономе како се осећао, док му руке беху везане. О, сад тек разуме шта значе руке за човека, сад тек поима њихову праву драгоцену вредност.  Одмарајући се на слами, стаде да разгледа своју »кућу необичну«, али у мраку, који владаше око њега — и ако је било тек подне — не могаше скоро ништа распознати. Капци, на једином прозорчићу, беху заклопљени, и само неколико сјајних зракова продираху кроз пукотине стара дрвета. То му беху једини гласници дана, који владаше на пољу срећноме свету. Како су мили и драги сужњу ови ретки и необични за тамницу дарови сјајна сунца!...  Ови зраци подсетише га да размисли о положају своје апсане. Устаде са сламе, пође к прозору, који беше виши од његове главе и — о среће! — до ушију му допре зврјање кочија од оне стране, на којој беше прозор. — »Дакле то су оне апсане са улице, а ова моја, то је она на углу, јер само је тај један прозор зазидан више од половине. То знам добро, запазио сам толико пута...« Читав свет наде јурну му у душу и паде на срце као мелем на љуту рану, а отуд му се разли нека слатка, ваздушаста топлина по целоме телу. Очи му у оној помрчини засјаше необичним сјајем и он, готово несвесно, под утицајем овога лепог осећања, пође ближе к прозору и стаде да разгледа не би ли се могао попети горе. Одмах наиђе на неки подметач, који су сигурно његови претходници, ради истога циља, ту наместили. Попе се на њега и осети се као да је на пољу. Поред куће не пролажаше нико, али се лепо чуо разговор с леве стране, од Јанкове каване, која је одмах до среске куће.  — Ваљда нећете бити тако бездушни, господин Перо, и одрећи нам ту велику част, да прогутате у поштеној компанији једно пиштољче — чуо се глас од каване, у коме Ђурица одмах познаде говорљивог и беспосленог апотекара.  — Батали, човече, сав сам гола вода. Идем да видим је ли жена што спремила за ручак — одговори други, за кога није било сумње да је Пера писар.  — Зар су те тако почастили Маскарци, болан? — рече неки непознати.  — У стању смо умирити вашу велику бригу о ручку, јер смо били очевици, кад је госпођица куварица вашега дома носила овоме Мити Стрижибрку два гушчета на заклање, а миледи Соја баш сад посла пандура у Танасијеву башчу за салату. Дакле, пријатељу, куцнимо се! — ишчита апотекар читаву декламацију.  — Еј, Танасијо, пошљи ми дваесет пара јалову паприку — викну Митко ашчија, преко од канцеларије.  »Ала живе ова господа! — помисли Ђурица у себи — само једу и пију, а ништа не раде«, и ту се сети да од јуче није ништа окусио. »Да ли ће ми донети хлеба и воде?« — запита се, рачунајући да му данас неће ништа дати. »Да сам се бар сетио да понесем што од куће; но све једно, данас могу и гладовати. « И ту се тек, кад помену то »данас«, опомену свих невоља што га снађоше, и би Му чудно што се, поред свега тога, сећа јела. »Што ти је човек — продужи мислити — све... све, али без хлеба никуд!... «  — Хајдес... паде риба скочи месо; потрчите муштерије, разграбише људи! Ох, што је Масно--о-о! — повика Митко, лупајући ножем о пањ.  — Дај пречњаке овамо! — викну неко испред каване.  — Молим, ја сам се пре абоновао — одговори апотекар.  — Дајте пандуре, поклаше се неки око јагњећих ногу — опет се чу глас онога непознатога.  — Молићемо, ово су пречњаци, а ноге се бацају таквима — одговори му апотекар.  «То ћу ја од истине да гладујем данас... О, брате, да ми је само комад хлеба... — помисли Ђурица опет. — Вала нећу сад лупати, па макар цркô... Мрзи ме да гледам очима пандуре... Како би било да спавам?... Јес’, ко ће ти сад заспати!« Постоја још мало на своме прозорчићу, па, кад виде да нико не пролази, а и ноге га заболеше, сиђе и оде опет на сламу. Седнувши на месту, стаде претурати сламу и ослушкивати неће ли се опет што чути споља. Уосталом он се и не надаше да што чује, али му је било веома потребно да се ма чим забави, да нађе ма каква посла уму, само да не мисли о ономе што је од јутрос преко главе претурио. Све, што се тицало тога, стајаше иза њега као какво црно страшило, које је готово да га свакога тренутка у своје канџе дочепа. А он избегаваше сваку помисао, која би га на то подсетила, и ако осећаше последице тога непрестано и око себе и на себи самом. Тек беше му стало до тога, да ово садашње расположење, ово »нетицање ничега« продужи што више може.  У таквој тишини, у тој затупљеној укоченој самоћи, не мислећи и не осећајући ништа, проведе неколико дугих часова. Сунце удараше готово хоризонтално у капке на прозору, на улици се народ живо креташе, зврјање кола и топот коњских ногу чуо се свакога тренутка, а он непрестано сеђаше у свом куту непомичан, укочен, сав удубљен у своје немо, дуго ћутање. Ни једне мисли, ни једнога покрета!...  Наједаред, усред тога гробнога ћутања, нешто око браве на вратима заклопара и врата се отворише нагло. Да је гром ударио усред апсане, чини му се не би се тако изненадио ни тако детињски уплашио, као што се уплаши од овог обичног отварања врата; усред неме и дуготрајне тишине, којој се беше сав предао. Истога тренутка, кад се врата почеше отварати, он скочи као електрисан и стаде насред апсане, бленући узверено и плашљиво у лице апсанџино, који га, вичним оком, љубопитно посматраше. Познаде главног апсанџију Радисава, с којим је неколико пута пио по каванама, али му се сад он учини страшнији од самога ђавола. Нарочито му паде у очи оно лукаво жмиркање малих и сјајних Радисављевих очију, које ћутећи, али веома речито говораху: »А, лијо, ту ли смо!...«  Радисав га погледа онако узверена и, ваљда ради већег ефекта, звецну кључевима; затим му се одједном набраше обрве, па викну заповеднички и грубо  — Излази!  »Боље што се чини невешт старом познанству, сад ми је то лакше и згодније... баш га не бих могао погледати, а већ после... лако ћемо...« — помисли Ђурица и послушно, погнуте главе, изиђе у ходник, где га дочека други пандур и одведе право у канцеларију.  За зеленим столом сеђаше сам капетан, а уз једну полицу, претрпану свежњевима хартија, стајаше писар Мита и разгледаше нека акта. Чим капетан проговори, он се осврте и приђе к столу.  Кад уђе Ђурица, капетан га погледа оштро, али се иза те оштрине не могаше сакрити и она обична радозналост, са којом први пут посматрамо свакога човека, за кога нам се каже да је зликовац.  — Шта си ти, море, починио тамо у Трбушници? — проговори капетан, чим Ђурица стаде.  »Хвала Богу!« — помисли Ђурица. Он се плашио само тога првога питања, страховао је само од почетка; а кад виде да му само питање ставља на расположење повољан одговор, он дође к себи и, погледавши капетана право у очи, одговори одлучно:  — Не знам, господине!... Шта су они намислили са мном — Бог зна, а гре’ота је сирома’у човеку ’вако подметати — и овај му се одговор тако допаде, да већ поче и сам веровати у истинитост његову.  Капетан се јетко насмеши, као човек који непрестано слуша овакве одговоре од свих правих криваца, те увиђа, да за овај мах не може што друго ни очекивати.  — А шта ћеш рећи на испиту за ствари, које су код тебе нађене? И то су ти, ваљада, подметнули?  — Не знам, господине...  — Добро, добро... — прекиде га капетан — сад ти то и не тражим. Звао сам те само да ти кажем: сутра ће доћи Трбушничани да познаду своје ствари, и ти ћеш одмах у окове. Твоје ми признање не треба ништа, али ми мораш казати, с ким си извршио похару. Ноћас се добро промисли... Али не заборави да ми овде имамо такве мајсторије, од којих и мутави проговоре... — заврши капетан, и тако се значајно осмехну, да Ђурица осети како му се кожа под кошуљом набира.  — Води га! — викну капетан пандуру и диже се од стола.  Као у неком бунилу и заносу Ђурица прође кроз врата, кроз дуге ходнике на горњем, па затим на доњем спрату и, не проговоривши ни речи, уђе у апсану и паде на сламу.  — Овде је крчаг с водом и хлеб, а онде у ћошку лончина — објасни му пандур, па изиђе и забрави врата.  Ово последње објашњење као да није ни било потребно, јер чим уђе у апсу, Ђурица осети страшан смрад, од кога му пођоше сузе из очију.  Збуњен, уплашен, изненађен свим овим што се са њим догодило, Ђурица ни у прво време па ни доцније не знађаше шта да мисли, нити беше у могућности да ма какав правац да својим мислима. Час се сећао села, своје куће и свега онога што му беше тамо најмилије; час стане да мисли о оним страшним мајсторијама, које му капетан напомену и о којима му је Вујо тако много, баш као нарочито, причао, али на тој се мисли не зауставља дуго, она му је тешка убија му свако друго осећање, изазивајући ужасан страх. И усред тих мисли он се сети хлеба, зграби га и поче жудно јести, не толико због глади, колико ради жеље да отера од себе мисли, да се забави јелом, док му не падне каква друга мисао на ум.  Али и сам је добро знао да у овакву стању и за овакве ствари он не може никад ништа смислити. И досада је други за њега мислио, најпре отац му, па после Вујо, а он је умео само извршити оно што му се каже. И ову похару извршио је по плану и наговору Вујову, али није ни сањао да ће овакве последице наступити. Истина, док се одлучивао, он је помишљао на све, па и на горе, али је све то друкчије изгледало онда, док се помишљало. Сад, кад се нашао пред стварношћу, изгубио се сав. Само зна једно: да је могао унапред осетити све ово што је данас преживео и што сад осећа — не би се никад одлучио на такав корак.  Али, несрећом својом, Ђурица још многе ствари није знао. Он није знао да је Вујо, одмах после извршене похаре, неким нарочитим, само њему познатим начином, ставио до знања капетану, да су похаране ствари код Ђурице. Није знао да је то Вујо учинио из рачуна: да навуче младића на велику кривицу, па онда да га страхом принуди, да се одметне у гору. А после већ — Вујо зна како се командује туђом главом...  Ђурица је сад знао само једно: да му се Вујо мора, каквим било начином, јавити и дати му савета, шта да чини даље. Вујо ће за њега смислити ма какав излаз, он је у то уверен, као у себе самога. А зна добро да ће то бити једини излаз, да га мора примити без размишљања, без поговора; јер он сам не може ништа смислити, а добро увиђа да је без помоћи Вујове пропао. Остаје му, дакле, само да чека. Због тога је и избегавао мисли о своме положају, оне су му и иначе биле тешке, а у овој неизвесности још теже.  — О, ала ово смрди ужасно! — рече полугласно, пошто се напи воде из крчага.  Погледавши на ону страну, где је био прозор, Ђурица опази да нема више оних зракова од сунца. Да би бар колико избегао овај несносни задах и да би дознао шта се ради на улици, попе се опет на прозор. У оним пукотинама, кроз које му данас допираху зраци, беше тамно као и у његовој апсани.  »Смркло се, мора бити« — рече у себи и стаде да слуша пролази ли народ улицом. Не прође нико, само се отуд од кафане чујаше разговор, али се могло одмах опазити да је мало света пред кафаном.  »Па то је већ права ноћ« — помисли он, и неко чудно, загонетно надање испуни му душу.  Стаде да чека још, али пролазници беху врло ретки, а разговора пред кафаном сасвим нестаде. Сиђе опет на своју сламу и сав се предаде дугом, упорном ћутању, без једне мисли... Тако му пролажаху дуги, бескрајни часови у ћутању, те је већ изгубио сваки приближан рачун о времену...  Наједаред зачу се тихо, као сан, као са другога света, куцање о капак на прозору. Ђурица се прену. Читава бура осећања пробуди се у њему, и за један миг беше на прозору. Стаде да слуша, угушујући своје рођено дисање, али му у ушима наступи читава свирка од зујања, све по такту, на прекиде, те стаде очајавати да не заглухне. Беше зинуо и сав се претворио у слух, кад се куцање опет понови. Сад је, чини му се, осећао присуство човечје с оне стране капка. Полако, тресући руком, одговори на куцање. Капак лагано шкрипну, и Ђурица осети да је отворен. Затим стаде нека рука да шушка око прозора, који је намештен с поља, иза гвоздене решетке. Прозор се лагано и опрезно отвори. Струја свежега, хладнога ноћнога ваздуха појури кроз отвор, право на њега, и он удахну свом снагом пуне груди овога дивнога ваздуха.  — Ђурица! — зачу се отуд глас, који га потресе свега, јер познаде чији је.  — Ча-Вујо, ја сам... — прошапта он, дршћући као у грозници, и наслони лице на решетку. Беху се обојица тако примакли, да су могли чути један другом дисање.  — Камо се, по Богу си?... полудех од муке — рече он.  — Е, синовче, на муци се познају јунаци... Није то шала... Шта је било, јесу ли те позивали горе?  — Ја, па ми рече да сутра морам све казати. Иначе, вели, има неке мајсторије.  — Хоће, хоће поганац, знам ја њега... Сваку ће жилу да истегне, свако парче меса да пребије, па после не ваљаш ни Богу ни ђаволу... Душу ће да извади, а живот да остави, ја како...  — Не говори тако, ако знаш за невољу, јер полудех од муке; но реци ми шта би ово од мене, ко то проказа? И шта да радим сад?  — Још нисам то дознао, али сам наместио моје замке, и за два-три дана дознаћу ко нас потказа. Ако буде неко од оних, неће му се, бели, више оџак пушити.  — Зар од оних што су са мном....  — Не знам, али ко може други?... Но већ то је било и прошло, али шта ћемо сад?  — Па ја погибох, брате, мислећи, али знаш да без тебе не могу ништа. Чекô сам те кô озебô сунце, па сад што ми ти кажеш, тако ће и бити.  — Оно знаш... мука је то. Ствари су код тебе нађене, ту ти не поможе нико. Али те они неће оставити, док не издаш остале, а То не смеш учинити — одговори Вујо таквим гласом, од кога Ђурица задрхта.  — Море, то се зна... какво издавање! Али ко ће ’наке муке поднети?  — Ти их немој подносити, ко те гони да их трпиш...  — Како... ја шта ћу?  — Хајде у гору.  Ђурицу удари као муња по срцу. Све досад сматрао је ту мисао некако онако, као и сваку мисао која је далеко од дела. Она му је непрестано стајала пред очима као нека црна тачкица у даљини, којом се он само забављао, али ето, сад му се »тачкица« приближи муњевитом брзином и, као неко чудовиште, обухвати га свега, стеже га грозно, не остављајући му времена за размишљање.  — Да се одметнем? — прошапта он као за себе. — Али и тамо ме чека куршум.  — А ти чекај ту, па трпи. Ако издаш, чека те конопац или отров; ако не издаш, чека те дуга робија у тешком окову и сва она чуда и муке, о којима сам ти причао. А ја мислим, боља ти је слобода овамо, па бар док живиш, да живиш царски.  — Знам, али ће и тамо да убију.  — Тхе... ја мислим једном се мре. А ја ти главу дајем, као што сам ти и пре говорио, да ћу те чувати, док год сам жив. После већ, кад накупиш пара, можеш куд хоћеш.  — А како да изиђем одавде?  — То је моја брига, само ти кажи.  Ђурица наслони главу на хладно гвожђе и уздахну очајно. »Дакле баш да се хајдукује?« — поче да мисли. »А младост?... а будућност?... Све се руши, свега нестаде; одоше, кâ прах и пепео, они лепи снови младости.« Како је он лепо замишљао своју будућност!... Али на што се сад сећати свега тога, кад је све прошло... И зар се могао чему бољем надати, зар је могао у оној сиротињи очекивати какву сјајну срећу? Јад и немаштина били би му вечити другови... А овако, зар је боље?... О, тешко ли је то!... И баш се мора, баш нема другог излаза, до у гору? Нема, јамачно нема. — Кад то каже ча-Вујо, онда мора бити тако; он је, јамачно, добро промислио. Али зашто тако одмах, зашто нема могућности да се спреми за то, да размишља дуго, да учини бар какву већу кривицу, па да зна зашто се одмеће. А овако ни због чега!... Јест, али сутра почиње испит, а на ноћ — оно...  — Синовче, говори! — поче Вујо, пошто га је нарочито пустио да мало промисли под утисцима оне плашње. — Ја морам сад знати на чему смо, треба до зоре да посвршавам са људима.  — Па... кад није друкче, оно... нека буде тако! — прошапта Ђурица збуњено.  — Нећу тако, но кажи одсечно, да знам!  — Па видиш, ваљад’, да пристајем... морам!  — Дакле, сигурно?  — Сигурно!  — Е, дај руку!  Ђурица пружи своју хладну као лед руку, коју Вујо дохвати и стеже својим коштуњавим прстима.  — Нека ти је срећна друга мајка, гора зелена! А сад одмах лези па спавај, не мисли ни о чему. Ако удесим да ноћас вршимо посао, пробудићемо те лако. Гледаћу, ако пристане Радисав, да не проваљујемо зид...  — Који Радисав? — прекиде га Ђурица.  — Твој апсанџија, знаш га ваљад’?  — Како, зар је он...  — Хе, мој синовче, зар би ти сад био у тој апсани са сокака, да ми није њега. Ти мислиш ја се шалим, кад што радим. Хајде ти спавај, а ја одох да вршим посао.  V Свиће зора. По целој варошици, кроз коју кривуда, тихо жуборећи, малена речица, надвила се бела влажна магла, те заогрнула својим лаким покривалом целу ону долину, којом се, у дужину, пружила главна и једина варошка улица. Петлови ућуташе, после дуге јутарње дерњаве, и још се задржаваху на гранама, протежући устојане ноге и крила, или опружајући шију к земљи, као да се жељаху уверити: није ли се ноћас што год на земљи променило. Понека врата зашкрипе, понеки точак на бунару заклопара: то буновни и сањиви шегрти спремају воду за љуте газдарице, које се још по мало протезаху по душеку поред гојазна и флегматична господара. Фењери пред каванама суморно шкиље, као душа у јектичава старца. Отвори се понеки прозор, на коме се појави трома и сањива глава, са необично дебелом руком иза потиљка. Са планине пирка студен, оштар поветарац. Варош се буди...  Отворише се врата на среској кући и на њима се појави Радисав. Стаде лено пред вратима, завуче руку у недра и почеша се, као човек, који је сву ноћ провео у дубоку сну. Отвори се и један прозор на горњем спрату, из пандурске собе, и на њему се појави други, бунован пандур. Погледавши на улицу он се почеша по глави, зевну добро и обрте се Радисаву, који још стајаше пред вратима са улице.  — Ма виђидер, Раде, ’вамо под прозорима. Нешто ми се ноћас једнако причињаваше нека лупњава.  — А-а-а-а... — зевну Радисав и погледа га сањиво. — Ђе велиш?  — Па виђи ’вамо, болан. Знам ти ја сад ђе је!  Радисав пође тромо и, бацивши поглед дужином зида, одједаред застаде и узвикну:  — Ене де, проваљен зид!...  — Шта велиш, море? — викну онај с прозора.  — Зови људе, буди капетана! — викну Радисав и стаде да трчи тамо и амо поред зида, не знајући да ли да уђе унутра или да стоји напољу.  За један тренутак узбуни се цела среска кућа. Пандури поизлеташе, како се који нашао у то време: неко босоног, неко са једном обувеном а једном босом ногом, неко ђипио право с кревета, па онако необучен умешао се у гомилу. Истрча и капетан сањив, с огрнутим капутом преко леђа и папучама на босим ногама. Стадоше да се купе, најпре један по један, а после гомилама, радознали и буновни грађани. Сакупи се велики збор пред канцеларијом. Капетан разгледа проваљено место; рупа беше мала: изгледаше да се не може кроз њу ни глава провући. Људи се чуде, зевајући и протежући се.  — За то мени синоћ пева лево уво — вели Мирко дућанџија — окупило једнако: цију... цију... цини... Видим ја да ће бити нешто, па велим мојој Круни: »Море чућемо неки глас«. — »Јок, вели она, кад пред вече пева, не рачуна се«. Аја, што ја знам, то мора бити.  — Вала и мени се нешто предсказивала нека граја, — наставља Мирков сусед, Цветко опанчар — једнако ми сепија пуцка: окрени овако, она — цак! окрени с друге стране, опет — цак! О, веру му, мислим се ја...  — А ја сам по псима познао да нечега има — додаје Коста абаџија. — Сву ноћ прелајаше, земљу гризу. Видим ја да то није тек ’нако...  — Како се провуче, слава га убила, ’наки човек кâ тресак! Рекô бих ни песница му не би могла овуд’ проћи.  — Ја, море. Да нису ови људи прегледали апсу, чисто не бих веровао да је изишао.  — Шта ћеш је прегледати сад — одговори Радисав. Он је већ у другом округу.  — Зар ви нисте загледали у апсу? — Викну капетан.  — Шта је вајде... — поче Радисав да се правда, али га прекиде стотина гласова:  — Нису још гледали апсу! Нису отварали! Па он је, болан, још у апсу...  — Дете се не би могло овуда провући!  — Отварај! — викну капетан, и сва се она гомила крете за њим к вратима апсанским.  Радисав откључа браву и отвори врата широм. Кроз ону рупу продираше светлост унутра, те се одмах, на први поглед, могло видети да је апсана празна. Пред рупом изнутра не беше ни једне цигље, ни једнога већега парчета од зида. Било је јасно свакоме, да су други, с поља, зид провалили, да их је морало бити више и да је то веома озбиљна ствар.  Капетан одмах појми, да се, овим кораком, Ђурица одметнуо, али му беше веома загонетно, зашто се морао проваљивати зид, кад Ђурица није још био окован и имао је довољно могућности да побегне кад се већ одлучио да бега. Из тога што су други провалили зид, те извели Ђурицу, он одмах закључи да ће имати посла са великом, организованом дружином, којој је досад био потребан јаван одметник од закона, и она га је нашла у Ђурици. Али опет, зашто да проваљују зид? То беше велика загонетка, коју кад би одгоненуо, похватао би све конце у своје руке. Али онај што је загоненуо, није пружио довољно материјала за одгонетање.  Капетан оде са писарима у канцеларију, па узе одмах да саставља извешће начелнику, а писари стадоше журно писати наредбе кленовичкој општини, из које је Ђурица, и свима околним општинама: »да Ђурицу Дражовића у своме домашају потраже, ухвате, и под јаком стражом, добро везана, амо спроведу«. Пандури већ беху усели на коње, и, како им се предадоше наредбе, одјурише трком.  Пред оном рупом окупила се дела варош, па се домишља како се то све могло десити, и ако је скоро сваки од њих добро знао човека, који је то извршио. Том приликом заподену се занимљив спор између Марка ковача и једнога дебелога терзије.  — Море каква песница, шта ти говориш! Ја ћу сад да се провучем овуда — викну Марко.  — Ни глава ти, брајко, не може проћи — одговара терзија.  — Колико даш, де?  — Шта да дам?... Знам да не можеш.  — Хоће да се кладе! Бравос, Марко! — повикаше радознали гледаоци.  — Ја хоћу, ето, ал’ он неће за опкладу.  — Што да нећу, ко то каже? — одушеви се терзија. — Ето, де за каву!  — Чувајте се, господар-Мито, да на тако огромној берзанској шпекулацији не страдате. Може вам се отворити стециште због те кафе — узвикну апотекар, а његови слушаоци да попуцају од смеха таквој досетци.  — Па добро, де клади се ти — одговори му газда Мита. — А ја, напослетку, пристајем за оку вина.  — Пристајем! — викну Марко и пружи руку.  Пошто се руковаше, Марко леже пред рупу, пружи једну руку право напред и на њу метну главу, а другу руку пружи низа се. Макну ногама једаред, дваред... И док си тренуо, нестаде га, провуче се кроз рупу. Настаде необична граја. Изиђе капетан, па кад му казаше шта учини Марко, и он се заинтересова, па позва ковача да опет, истим начином, изиђе из апса. Марко се провуче опет.  Зборисање се продужи, док сунце добро не угреја, те опомену дућанџије да радње још нису отворене. Овај велики скуп разби се у ситне гомилице, које продужише и даље да већају о јутрошњем догађају, али сад већ много слободније и отвореније, но на скупу...  А Ђурица, претрчавши с Вујом (остали помагачи разиђоше се на разне стране) преко улице и потока, дохвати се шуме, па се у њој осети онако исто, као риба кад се са врела песка врати у воду... Кад се одмакоше подоста, Вујо га заустави.  — Е, сад морамо да се подвојимо: ја ћу сад лево, долином и потесом, а ти хајде тако право, док не изиђеш на саму косу; онда окрени све косом право мојој кући, али жури што више можеш, и гледај да те ни птице не опазе.  — Зар није сигурније да останем у шуми. Могао бих за два три часа отићи до Рудника?...  — Тако и зечеви раде кô ти, а лисица паметнија, па се завлачи у јазбину, чим осети опасност... Кућа ти је сад најсигурнија, а после, ја ти нисам ни казô... имам ја у мојој кући добре згоде... Хајд’ сад, па жури.  Ђурица окрете у шуму, али чим се толико одмаче од Вуја, да га није могао чути ни видети, одједном уђе у њега неописани страх: стаде да преза од свакога суварка и пања, стаде да дршће од шуштања суха лишћа, које постаје од његова трчања, постаде као права зверка која се спасава од велике хајке. Вараше га куцање рођенога срца или пиштање уха. Одједаред застане блед као смрт, стане да слуша с напрегнутом пажњом: учини му се да ту негде у близини засвира труба, али баш права војничка труба, само мало тањега гласа. Послуша тренутак други и најзад опази да му ухо пишти. Стане да се љути на себе сама, али нема кад — прече га мисли сад занимају. Све му се чини да ће сад, ама баш овога тренутка, да плане пушка иза кога жбуна, и он већ почиње унапред осећати како куршум звижди и улеће у њега. После му се чини да лепо види жандарме и пандуре на коњима како веругају кроз густо жбуње, па застане преплашен; погледа свуд око себе, па, видевши да га обмањује рођени страх, потрчи напред што више може.  »Ја црна живота, мајко моја!« — помисли у себи и одмах се постара да угуши такву мисао, која му одузима и последњу кап присуства духа.  »Знам ја што је то« — продужи да мисли даље, трчећи и журећи се — »јер сам голих руку, па још ’нако намучен и уморен. Али само док се докопам пушке и добра оружја... Овако, брате, шта ћеш с голом душом... кâ и сваки зец!...«  У такву стању, после непрекиднога јурења целога часа, стиже Вујовој кући, једва жив. Као ван себе паде у један угао и стаде да дише јако и убрзано, као да ће сад издахнути. Домаћица Вујова, видевши га овакова, не изненади се, јер је, за дуга века, доста оваквих призора гледала. Она само махну главом у страну и још више набра своје збрчкане крајеве око уста, а ситне јој зеленкасте очи плануше за часак, исказујући неку лукаву препреденост.  Погледавши младића, баба се наже над ведрицу, захвати воде у врг и понуди га:  — На, сркни мало да дођеш себи; биће ти лакше одма’... Еј, јадниче, како си се намучио!  Ђурица се жудно дохвати врга, и да му баба на половини не одујми, искапио би све. Вода га доиста опорави, те одмах диже главу и плашљиво запита:  — Камо Вуја?  — Сад ће он доћи, не брини ти. Склони се у собу, док он не дође.  Ђурица се диже, али се једва одржа на ногама, које клецаху и повијаху се од умора и слабости. Ушавши у собу, леже на дрвену постељу и зажмури. Да се сад окрену сто пушака на њега, чини му се не би се дигао са меке сламе, која пријатно шушкаше и угибаше се под теретом његова тела. Тако пролежа без једне мисли и без покрета, док не дође Вујо.  — Ха, синовче, добро си се пожурио! Тако, брате, тако треба — рече му Вујо, кад уђе у собу.  — Једва жив дођох — одговори Ђурица слабим гласом — но склањај ме сад, ако имаш где.  На северној страни собе, у којој лежаше Ђурица, беше помањи прозор, олепљен, уместо стаклета, дебелом хартијом, пенџерлијом. Вуја приђе к прозору, одмаче дугачку клупу са наслоном, која заклањаше половину прозора, па извади цео рам са хартијом. Али уместо поља и шуме, што би сваки очекивао да види иза овога прозорчета, указа се неко мало, уско, а дугачко одељење, на коме беше само један, овакав исти прозор, као и овај изнутра. Ко није посвећен у тајну, никад не би могао ни помислити, да иза овога дувара има још какво одељење. — Гледајући с поља, види се насред дувара прозорче олепљено хартијом; кад се уђе у собу, види се на истом месту то исто прозорче, а ником не може пасти на ум, да су то два прозорчића, између којих има добре згоде за прикривање свакојаких људи и ствари.  — Овамо, синовче, па се одмарај колико ти душа хоће — рече Вујо, дижући рам са хартијом.  Ђурица га погледа зачуђено. »Шта ће то сад — помисли у себи — да скачем кроз прозор напоље?« Али кад устаде с постеље и угледа кроз ону рупу друго прозорче, зачуди се веома.  — Ене де, одкуд ти то?.. Е јеси мајстор!... Ко би се тога сетио...  — Кажем ја теби да код чиче има сваке згоде. Истина, ово је мање од оне твоје апсане, али ће се ту наћи лепших ствари но у апсани. Хајде, провлачи се.  Ђурица се провуче и стаде на готову меку постељу, па узе да разгледа око себе. Одмах му паде у очи лепа двоцевка острагуша и до ње друга некаква једноцевка, коју одмах познаде да је острагуша. Обе стајаху наслоњене уз дувар, а по зиду беху извешани револвери, фишеклије за појас и за ношење преко рамена, ножеви, пиштољи и још многе ствари, којима Ђурица не знађаше намене.  — Ето ти оружја; све је пуно и сигурно, као душа хајдучка. Лези сад, те се добро одмори, па ћемо се после заложити и разговарати.  VI После неколико дана освануше на општинској судници и на вратима Ђуричине куће прилепљене наредбе државне власти, у којима се Ђурица позива, да се у року од три дана преда власти, иначе ће се огласити за хајдука.  Сељане обузе велика радозналост. Скупљаху се у гомилице, те претресаху овај догађај и домишљаху се где може сад бити Ђурица.  — Сад је он, мој брате, чак у десетом округу. Склонили су њега добро... — вели један Ђуричин сусед.  — Море, шта ти говориш? — Деца ми синоћ кажу, кад догнаше стоку, да су га видела у Пашиним ливадама. Беле се, веле, на њему кошуље кâ снег, а пушку носи ’вако преко руке и обрће се на све стране.  — Биће то који други, а он сад не сме носа помолити, док не састави друштво.  — Јок, море, деца га познају... познају га деца, кад ти кажем.  — Сад ће уцена, сто дуката! — вели један кадровац.  — Да ли ће баш стотина?  — Спреми се да их добијеш. Баш те тражи Вујо из Брезовца! — прекиде га опоро онај Ђуричин сусед.  Сви ућуташе, осећајући незгоду, у коју их доведе, својим несмишљеним говором о уцени, онај доскорашњи војник.  — Ми морамо леђа уз дувар — поче један чича. — Он неће досађивати нашем селу, а ми му морамо бити на руци. Није то шала болан: метнуо човек главу у торбу! Не смеш га дарнути, кâ у око.  — Вала и јесте јунак, јади га убили, да му равна нема.  — Море чуће за њега сва Србија, ја ти кажем.  ... А на великом студенцу сабрале се девојке, па ћеретају и причају једна другој новости, за које се знало. Међу њима беше и Станка. Она се наместила на дрвено корито за појење стоке, подметула руку под точак, па гледа како се разбија водени млаз у ситне капљице, које прштећи падаху унаоколо.  — Чусте ли за Ђурицу? — рече једна.  — Ја, болан; он баш оде у хајдуке.  — Шта кажеш? — викну Станка, тргнувши руку испод млаза.  — Зар ниси чула? Ђурица побегô у гору, па га сад јавио капетан општини да је хајдук.  Станку веома изненади овај глас. »Ђурица — хајдук! Како то може бити?« — помисли она. Пре две недеље су заједно на моби копали, и ништа; он — кâ и сваки сељак — копа добро, игра у колу... само се, истина, мање шали од осталих. Али опет....  — Како то хајдук?... Зашто су га тако начинили, кад није још никога убио? — запита она радознало.  — Па... побегô од власти, отишô у гору, па тамо, кажу, не верма ни законе ни власт; он ти је и власт и закон, па то ти је — објасни јој кћи једног одборника.  Хм, опет то није... Нека га, нек иде у гору, што се то кога тиче? Нек живи тамо, ако има шта јести, само нека никога не дира. А док он кога не дирне, не сме ни њега нико дирати.  — Богме, тамо му у оној хартији стоји написано, да ће га после три дана, ако се не преда, смети убити сваки, ко год хоће.  — Јест, кад би се он дао. Тако могу написати и за мене, али нека дође ко да ме убије. Чик му га!...  — Право кажеш: мари ти он за њине претње. Не убија се лако ’наки човек — прихвати друга..  — Вала и јесте одвојио од других. Само да није онаки... да кажем... тхе, па шта ћеш боље? — одговори трећа.  — А шта му манишеш? — поче опет Станка. — Ваљад’ ти није право што је хајдук? А мени је баш то по вољи. Пре га никад нисам погледала добро, а сад, Бога ми, волела бих да га видим.  — Бог с тобом, Станка, зар би му смела на очи изићи?  — Изишла бих, вала, и пред бесна курјака, а што да нећу пред обична човека.  — Далеко му лепа кућа! — повикаше девојке и стадоше да се разлазе са студенца.  Станка нарочито заостаде од њих, док не измакоше подоста. Напунивши ведрице, она их, као какву играчку, пребаци обрамицом на раме и, мислећи о свему што је чула, пође кући.  »То је човек — размишљаше она уз пут — што се не боји ни пушке ни власти, никога до Бога. Иде са својом пушком по зеленој гори, а све живо бежи од њега... Прави горски цар!... Он се не боји звера ни вампира, а ови наши овуда гори су од жена... Једна брука, па то ти је!... Што не знадох, барем, док беше овде, да га разгледам боље... Али не мари: видећу га ма где...«  — Помоз’ Бог, Станка! — Викну неко испред врљика, за које се дотле беше заклонио.  Она подиже главу и оштро погледа Сретена, који јој беше пошао у сусрет, али видевши овакав поглед, застаде на месту и обори главу.  — Шта си стао ту за врљике, кâ да ћеш ждребад да плашиш! — викну она љутито и пође даље. И ако вешто прикри забуну, беше се веома изненадила од овога неочекиванога поздрава.  Сретен пође уз њу.  — Ја, знаш, обилазио пшеницу, па видим тебе да идеш оздо са судовима... па вељу, дај да причекам... Знаш, онога... пшеница ми много добра: биће сто крстина. А већ шљиве су понеле кâ чичак: ако им буде цене, донеће и оне бар осамдесет дуката... ’Вала је Богу!...  — Море, ти не тражи наводаџију за женидбу: видиш како умеш лепо да се хвалиш. Ни баба Ружа не би умела боле намештати.  — Ја, вала, јок... што? — нађе се Сретен увређен — ја тек ’нако: само да ти причам, а ти баш ’нако... Немој, болан!... Мој тата вели...  — Иди ти то причај Милеви — прекиде га Станка — она се нешто чешће погледа с тобом.  — То, вала, није... а баш ако хоћеш да ти кажем...  — Немој, немој, знам шта ћеш. Кажи то Милеви — прекиде га она и обрте десно, к својој кући.  ... Међутим, Вујо, дознавши за те објаве, даде се у бригу. Ђурица би се још могао покајати, могао би се вратити, јер му ни кривица још није тако огромна, и у том случају пропао би сав Вујов труд и сви планови. Требало је одмах пресећи ове путеве за предају, и Вујо се даде на посао. Пре свега нареди Ђурици да се никуд не миче из онога ћилерчета, јер га, вели, сад журно траже. Тиме му одузе могућност да се ма с ким састане и дозна што о свом положају. Одмах затим беше му прва брига да Ђурица постане јаван разбојник и да, услед тога, изгуби сваку могућност за предају.  Истога дана Вујо дозва једнога свога повереника, даде му некакав налог, па се упути у варош. На варошком тргу нађе Симу ковача, свога главног агента из вароши, проговори са њим две речи, па оде у пивницу код »Европе«.  — А, ево нам трећега! — викну апотекар, који сеђаше са Живком Чапљом, пенсионованим писарем. Видећи да је Вујо расположен, он лупну о сто. Прљаво слушче са масном запрегачом појави се на вратима.  — Дај нам Дарвина!  — Хо-хо-хо-хо — насмеја се писар, као да сад први пут чује тај виц, и ако га слуша, у разним варијацијама, већ неколико година. Први пут је апотекар дао назив картама — јеванђеље, али видећи да се понеко из публике мршти, назва их философијом. Кад је утврдио тај генерални појам, он стаде после да га цепа на делове по његовим представницима. Најпре — Бакон (тај се назив држао најдуже, јер је, својом звучношћу, веома импоновао паланци), па Кант, па Хус (не зна се сигурно шта је руководило апотекара, да избере име овога реформатора), па најзад Дарвин. Разуме се, да је он морао објашњавати публици значај свакога имена, те је тиме како он говораше, »распростирао научне философске идеје у питомој Шумадији«.  — Је ли то онај, што вели да човек има реп? Хо-хо-хо... — продужи писар.  — Чича, ти делиш — обрте се апотекар Вују, кад донеше карте.  — Дижи, синовче, па да видимо како књига вели.  Апотекар нађе осмицу пик и подели...  После једнога часа прође улицом Симо ковач и, дошавши спрам играча, некако се необично накашља — полако, тихо, да никоме не обрати пажњу, па онда оде даље улицом. Вујо неприметно мрдну десним раменом, јер беше окренуо леђа улици, и продужи играње карата. Кад сврши игру, он се диже полако, као човек који не зна куд ће, па се упути улицом. Пред једном каваном нађе самога Сима.  — Има ли? — запита га лагано.  — Милутин иде сутра у Жабаре да капарише ракију — одговори Симо.  — Кад?  — Зором.  — Је ли сигурно?  — Тако вели.  — Добро је — одговори Вујо, па се диже и оде право у село. На путу, из једне јаружице, изиђе пред њега онај повереник.  — Нађе ли га? — запита Вујо.  — Нађох; вели да може.  — Добро. Иди му сад кажи нек дође мојој кући чим се смркне, а и ти дођи са њим.  — Зар ћу и ја... на посао?  — Мораћеш; нема ко други. За овај посао требају ми поуздани људи — одговори Вујо одсечно, не остављајући ни мало места за двоумицу.  — Баш бих те молио... знаш... скоро су ме петљали...  — Знам ја да сви измичете леђа, кад нема никаква ћара. Човек треба само да почне, а ја га не могу шиљати с ким било. Ти мораш ићи — одговори Вујо и продужи пут.  Кад стиже кући, Вујо оде право у собу и стаде на оно прозорче од ћилера. Ђурица већ беше побелео од нестрпљења. Провлачио се двадесет пута кроз оно прозорче, те ходао по соби, разгледао и очистио све пушке и ножеве, и опет му дошло време, кад већ није имао шта да ради. Свану му кад дође Вујо.  — Камо се, за невољу?... Хоћу полудети ’вако сам.  — Нећеш дуго, не бој се. Сутра, зором, на посао!  Ђурицу нешто ледну, али он отера од себе то непријатно осећање другим, повољнијим: »Сутра ћу, дакле, на слободу!... Моћи ћу дакле да идем гором и ливадама, дуго, дуго... да се сит надишем онога планинскога мириса...«  — Вала, право ми је, куд год хоћеш, само да не седим више у овом ћумезу. Шта раде тамо, траже ли ме?  — Не брини за то, него дај да спремамо то оружје.  — Све сам прегледао, почистио, наредио сваку као сат.  — Дај — дер овамо — рече Вујо, и узе једну по једну пушку, те их прегледа и, нашавши све у реду остави их.  — Тако, соколе! Оружје ти је сад и отац и мајка, па треба да га гледаш као око у глави.  — Куд ћемо сутра?  — Чекај, док дођу и они други, па ћу вам онда казати. Ја одох да посвршавам још неке послове, а ти седи ту.  — Зар опет сам?  Вујо му не одговори ништа, но изиђе одмах из собе.  Ђурица стаде да премишља. »Дакле да се почне! — оно...« а то оно не смеде још да разгледа из ближе, бар у памети. Осећао га је непрестано да лебди над њим, и знао је да се једном мора кидати, да мора погледати томе питању у очи, али се старао да не мисли о њему све до последњега тренутка. У себи је желео да се оно никако и не појави, да се одложи, ако је могуће, сасвим; а дотле, док не куцне час, најбоље је да се не мисли о томе. Њега су страшиле саме мисли, тиштала га је нека унутарња грижа, и он је најволео, кад би се некако могло десити, да изненада упадне у какву гомилу и да се ту све реши. У таквој неизвесности прође му дуго време.  У неко доба ноћи дође Вујо са два човека. Један од њих нарочито падаше у очи целом својом спољашношћу и нарочитим држањем. Беше то зрео човек, око својих четрдесет година. На црном циганском лицу беше усађен орловски повијен, на крају раширен нос, који издаваше велику срчаност и одважност. Под ниским, испупченим челом, сијаху два црна ватрена ока, која и онда, кад се усне растезаху у осмејак, гледаху крвнички. Раста беше малена, али снаге необичне. Његовим широким плећима и снажним мишицама позавидели би многи атлети од заната. Ушавши у собу, не стаде на једном месту, већ прегледавши оком сваки кутић, стаде да чини неке необичне покрете: час мрдне једним раменом или пружи руку у напред и тргне је истога тренутка, као да се ожегао; час тргне главом унатраг, забаци је и истога тренутка заигра ногама — изгледаше као да у њему ври читава бура, па не може себи одушке да нађе.  То беше чувени, у оном крају, Пантовац. У свакој лоповској дружини или разбојничким и другим предузећима, он беше или вођ или један од главних сарадника. Вујо без њега није ништа предузимао, а он је, од свих људи, највише имао респекта према Вују. Двапут је осуђиван на робију за опасне крађе и, после брзога помиловања, које су му »пријатељи« умели испословати, продужавао је стари занат. У крађи и нападима био је плаховит као олуја. Јуришао је без размишљања, као бесан курјак у стадо, на мирне домове; и поклао би све, да, се Вујо није старао да уз њега шаље човека, који ће га стишавати и хладније вршити посао. Због те његове плаховите одважности, Вујо га је ценио и чувао више од свих хајдука, који су »кроз његове руке« прошли.  — Ево ти дружине, харамбашо! — рече Вујо, кад уђоше у собу код Ђурице. — Овај ће ти бити побратим и друг на сваком кораку, а добро се знате обојица.  Ђурица приђе Пантовцу и рукова се са њим.  — Је ли ти се досадило, побро, чекајући? — запита га овај.  — Богме јесте; излудих од муке — одговори Ђурица.  — Ха, сињу ли му душу... чекни само до сутра, па да видиш окршаја!... И ја ти се, вала, побољех, не радећи ништа.  Ђурица приђе ономе другоме, те се рукова и са њим.  — Хоћеш и ти, Којо, са нама?  — Па... морам... Вујо тако рече, а баш сам имао нека посла — поче овај отезати.  Пантовац га пресече очима, те он ућута.  Кад сви поседаше, Вујо поче говорити.  — Доста је било чекања, треба да се ради. Једнако једемо, а ништа не зарађујемо... Сутра иде Милутин механџија у Жабаре да исплати и дотера ракију; — биће триестак дуката. Ти ћеш га, Ђурица, зауставити и узети паре, а ова двојица ће бити с тобом. Радован ће ти све казати шта имаш да чиниш; он је најбољи мајстор за те ствари. Гледај да свикнеш тај посао што пре, па после да ти умеш другима заповедати. Само треба срце да ти је одважно, па не бери бриге. Радован и Коста ће се нагаравити и прерушити, да их нико не позна, а за тебе већ не мари...  Затим узе оружје, те раздели свој тројици. Ђурици даде острагушу, револвер и нож, а преко рамена пребаци му широк кајас са наређаним мецима. Пантовац узе само пушку и нож, а Кости, поред пушке, обеси чутурицу с ракијом и торбу са јелом.  — У торби су вам нагарављени пешкири и једна крпа с истуцаним угљеном — рече Вујо. — А сад полазите, и нек вам је добра срећа!  Ђурица се трже, као из дуга сна.  — Шта, зар нећемо сутра? — запита чудећи се.  — Сутра, ја како. Али нећеш, ваљад’, полазити из моје куће, да те сви виде. Сад треба стићи на место, па чекати.  Ђурица изиђе из куће махинално, као у неком бунилу, праћен двојицом зликоваца. »Ко зна — помисли он — можда то неће ни бити; дуго је до зоре«. И тако полуумирен уђе у гору.  VII Давно је свануло. Звезде се угасиле, и предмети се сасвим јасно распознају. По ваздуху још трепери она беличаста измаглица, али се на истоку указује по мало руменила. Још неколико тренутака, па ће небесним плаветнилом прснути огњени зраци, од којих ће затреперити и засјати цела околина.  На путу што води к срцу Шумадије, тамо где се многим увојцима слази у Б. Поток, стоје густи купињаци и павитине, у које би се могли заклонити читави батаљони. Ту, на једној већој завојици, леже у павитини С једне стране Радован и Коста, а с друге сам Ђурица.  Прва су двојица по целом лицу нагарављена и увезана широким, гаравим пешкирима, те им се види само горњи део лица. Они леже мирно, погледајући само навише уз пут, од куда је имао доћи осуђени путник. Радован је, још док су били на ноћишту у шуми, дао Ђурици сва потребна упуства у којима су предвиђени разни случајеви, па сад безбрижно седи и чека.  А Ђурица још не беше начисто ни са самим собом, ни са својим мислима. Од мисли је он и сада бежао, као и јуче, очекујући у себи да ће се све то некако мимоићи. У крајњем случају веровао је, да се механџија неће ни кренути на пут, или ће бар окренути преким путом, преко села. Стога му ни ово чекање не беше тако мучно ни грозничаво, како је он сам очекивао. Али време протицаше брзо...  Одједном, кад сунце изгреја, иза Ђуричиних леђа зачу се неко тапкање по прашини. Он се трже, и умало не скочи од страха, кад виде човека насред пута. Ни сам не зна како се уздржа од покрета, који би га издао. Неки сељак, кога он познаваше по изгледу, са заметнутом косом на рамену, иђаше средином пута, гледајући неодређено пред собом. Коса махаше за његовим леђима, а он одмицаше све више и више, док се, на последњој завојици, не изгуби. Ђурица беше веома узбуђен, срце му лупаше јако, и он се више не могаше умирити. Стаде да помаља главу из врзине и грозничаво да звера по путу, и усред те узбуђености, кад не могаше ништа распознати, зачу се условљени знак: — Пст!  Ђурица скочи и помоли се из заклона до половине. Обрнувши главу уз пут угледа на другој завојици црно кљусе и на њему онај сигави, добро познати му капут Милутина механџије, који се повио на кљусету, па труцка и одскаче од седла, по такту вранчева касања... Некаква суморна тежина, некакав изненадни бол наиђе му на срце, од кога му задрхта цело тело, а пред очима се ухвати, наиђе нека магла, од које се ништа не види око себе... У глави му наступи неко болно бунило, занос... не види ништа и не мисли...  Руке су му се грозничаво тресле, и он се бојао само да не испусти пушку. Чуо је, али није видео, да је онај близу, да га растављају само дваестак корака од њега. Најзад се иза врзине помоли прво глава вранчева, па одмах затим и цео коњаник.  Наступио је последњи тренутак. Ђурица случајно погледа на врзину, где му беху сакривени другови, и тамо спази два сјајна ока, која га сагореваху гневом и срџбом... Као на дроту искочи из врзине, и стаде насред пута са пруженом пушком...  Механџија се беше нешто веома замислио и оборио главу, те се трже тек онда, кад вранац устукну испред изненадне појаве Ђуричине.  — Доле с коња! — викну Ђурица промуклим, узбуђеним гласом, који се и самом њему учини непознат.  Механџија рашири очи, и као да сад тек поче да се буди, погледа Ђурицу исто онако, као што га гледа у својој механи, доносећи му сатљик ракије. Тако му и проговори, оним обичним гласом:  — А гле!... Ђурица!... Шта ћеш ту, бре?  Овај познати му поглед и глас одузе Ђурици последњу мрву присебности и одважности. Он, за тренутак, заборави где је, заборави своју задаћу и све, па стаде да саставља у памети одговор, како да објасни човеку своје присуство на овом месту. А механџија већ поче да прикупља дизгине и да мува вранца коленима, кад иза Ђуричиних леђа загрме страховити глас:  — Пуцај, небеса му његова, шта га чекаш!  Истога тренутка искочи, као звер разјарени, Пантовац у свом страшном наличју и, пруживши пушку право у груди механџине, дрекну: — Доле!  Милутин слете с коња, стаде да звера уплашено, док се не присети, те завуче руку у џеп, у коме му беше новчаник, али је опет извуче празну и истога тренутка је опет завуче... И ко зна докле би тако радио, да Пантовац не повика:  — Паре!... Бацај паре!  Механџија извуче новчаник, метну га на длан и пружи преда се, али му рука толико дрхташе, да новчаник паде у прашину, а он замуца:  — Тако ми деце!... Жива ми деца!... Браћо моја!...  — Дижи то! — викну Пантовац.  Он подиже новчаник и опет га пружи унапред.  Ђурица за све то време гледаше, у чуду и страху, шта се збива, док га Пантовац не гурну снажно напред, те се нађе уз самога Милутина. Не знајући шта би Друго, узе новчаник са пружене руке и обрте се к Радовану.  Пантовац узе новчаник, отвори га и стаде да гледа шта има у њему, а механџија, видевши да му обојица окретоше леђа, зађе иза вранца, па се окрете и стругну уз брдо, колико га ноге понеше. Вранац осећајући ваљда невољу свога газде, обрте се, па и он зажди за њим, и једва га стиже на трећој завојици.  — Стој!... Пуцај!... — повикаше они за Милутином, и Коста, искочивши из заседе, већ пружи пушку, али вранац, трчећи за газдом, заклони га собом, а Пантовац, видевши пружену пушку, повика:  — Остав’!... Ко ти то рече?  — Па... ја чух да велиш: »пуцај«... па ко велим... — стаде Коста да отеже.  — Хајде живо, да се разлазимо — рече Пантовац. — Ти сад гледај да се што пре дохватиш Венчаца, као шта сам ти казао; а ово нај, понеси са собом — рече Ђурици, дајући му новчаник.  — Ама шта ово би? — поче Ђурица.  — Би оно што не ваља. Ако си ти свакад тако јуначан, онда је боље да се вратиш кући, па да гледаш своја посла — одговори му Радован љутито, па се окрете и оде уз поток. Коста већ беше измакао путом, па ће, кад пређе поток, да удари потесом, а Ђурица прескочи врзину и брзим кораком оде низ поток...  Протрчавши потоком, кроз шибље и трњак, за један пушкомет, Ђурица наједаред стаде као укопан. На два три корака пред њим зачу се глас: — О-о-о, бато, о!  Загледавши се кроз трњак, он угледа пред собом, у потоку, сељака који држи два вола у порожју и поји их на једном виру. Један се во узнемирио од обада, а сељак га умирује благим гласом, тапкајући га руком по врату. Ђурица тек сад опази, да туда воли сеоска путања, која прелази преко потока, и спаја село са потесом. Саже се под један трн и стаде да чека. Сељак напоји волове, саже се к виру, те их попрска неколико пута хладном водом, па онда полако пређе поток и ступи у поље.  Ђурица скочи из заседе и, зверајући десно и лево, јурну напред што брже могаше. Тек кад се дохвати Венчаца, умери корак и, чим зађе у шуму, паде под једну лиснату букву. Трчао је више од часа, па му је сад требало доста времена да се поврати од умора и да хладније размисли о даљим својим корацима...  А Вујо сачека Пантовца на уреченом месту, па с нестрпљењем запита:  — Шта би?  — Ништа. Оно ти је нека бабетина. Да га нисам очима изјурио из заседе, не би смео ни изићи на пут. — И ту му потанко исприча цео догађај, тврдећи да од Ђурице не може ништа бити.  — Није то тако — одговори му Вујо. — Ти си и заборавио како ти је било, кад си први пут нападао човека, очи у очи, усред бела дана. Не знаш ти њега: кад се мало љутне, гори је од курјака.  — Па добро, кад ти велиш тако — одговори Пантовац, јер је научио да слуша сваку Вујову реч. — Ја сам ти извршио што си хтео: он ти се више не сме суду враћати, јер је овим зарадио куршум. Сад ти знаш како ћеш...  — Не бригај. Играће ми без свирале. Но не рече ми шта нађосте у кеси?  — Он однесе три банке са нешто ситнине, а ја узех једну... баш сам остао без марјаша.  — Па... добро — развуче Вујо, али се видело да му није право. — А њему си казао све, куда ће!  — Све, како си ми ти рекô. Сад оде на Венчац, па ће после, преко Јеловичких планина и Качера, у Војковце. Тамо већ зна све; кућу ће наћи сам.  — Добро је. Ови ће сад, знам, одмах у потеру, а њему је боље да буде у другом округу.  — Хоћемо ли имати скоро посла?  — Мораћемо, ја како. Сви смо се добро истањили. Ја сам већ промерио и нашô сам прилику, само чекам згодно време.  — Кад буде време само ми јави.  Пријатељи се руковаше и растадоше.  VIII »Шта ово би са мном?« — питаше се Ђурица двадесети пут, лежећи на мекој росној трави, под зеленим и густим наткриљем букова лисја. Груди му се још силно надимаху, и сваки му мишић играше и дрхташе од умора и узбуђења. У глави му беше таква збрка, да се у њој ниједна мисао не могаше јавити, осим овог општега питања, које сам себи непрестано задаваше. Онај огромни терет, који већ неколико дана осећаше у својој близини и само очекиваше час, кад ће пасти на њега, сад га је одједном притиснуо целом својом страховитом тежином и — како му сад изгледаше — смлавио га, уништио... Није могао да се прибере задуго...  Али, пролежавши подуже време, поче се опорављати. Сети се воде, јер осећаше страшну жеђ. Да му је само неколико капи хладне бистре воде!... Наједаред, севну му као муња, једна мисао кроз главу, која беше гора од отрова. Сети се онога тренутка, кад је онако блесаво стајао пред механџијом, сети се погледа Пантовчева и речи његових, сети се свега... и истога тренутка скочи.  »Ух, бруке!...« узвикну и, под утиском разноврсна осећања: стида, срџбе, бола — не знађаше шта да чини. Дође му да удари себе у главу, па би хтео и у груди, а хтео би и да откине парче свога тела, да би таквим болом угушио онај стид од себе сама... И сад му се ређаху и понављаху у памети сви јутрошњи тренуци, и сваки га шибаше све љуће и јаче, јер му сваки тек сад откриваше стид и срамоту његову...  »Шта ми оно рече?... Боље да се вратим кући! Их, срамоте!... А још харамбаша, хајдук!... Е, нећемо више тако. Мора се радити како ваља, или никако... А шта ли ће рећи Вујо?... Ко му сме на очи изићи!...«  Неколико пута је седао и одмах скакао, не могући умирити своја узбуђена осећања. Али се опет сети воде, и та га мисао покрете напред... Ишао је брзо, грозничаво, док не дође до позната му изворца, из кога се слеваше хладна планинска вода преко липова луба. Напи се бистре воде, уми се, и то га поврати. Стаде да мисли хладније и одмереније.  Куд ће сад? — Рекли су му да удари на Јеловичке планине, а то је баш поред његова села. Тамо га вуче неки снажан магнет, коме он не може да нађе отпора. Маме га к себи оне гомилице белих, ћерамидом покривених, кућица, што тону у зелену мору од воћњака, винограда и пшенице; привлаче га она китњаста, обрасла воћем и житом, брдашца, што су му поглед миловала још од детињства му; маме га оне равне и непрегледне, покошене зелене ливаде, по којима се белуцају чопори стоке и разлеже онај једначити, познати му звон меденица, који му душу разгаљује... Гле, и сад му допире до ушију тај чаробни звук: цин... цан... цин... цан...  И он, харамбаша хајдучки, сав блажен, као невино дете, слуша тај звук И осећа како му се растапа лед с окорела злобом срца...  Врхови бучја шуште и брује, певајући неку отегнуту и једначиту песму, а под њима журно корача усамљени бегунац, зверајући око себе на све стране. Још корак два, и ево га на чистој коси, са које му се отвара поглед на село и на све, што му је сад тако драго и тако познато. Не може сит да се нагледа познатих му места, као да је годинама од њих био одвојен...  За један часак Ђурица се спусти са високе планине и удари реком, која тече кроз потес кленовички. Потесом се растурили његови сељани, па раде журно као мрави, а он застане, те разгледа једну гомилицу, позна свако лице у њој, и опет иде даље. Кад дође према судници, угледа неколико људи пред њом. Нека беспредметна радозналост повуче га тамо, и он, не размишљајући, пође кроз висок густ кукуруз, претрча сеоски пут и завуче се у шибљак, који је израстао пред судницом.  Под записом, великим брестом што се разгранао пред судницом, стајаху неколико луди, па с чуђењем посматраху драму, која се одиграва пред њима. Милош одборник ухватио у свом кукурузу крмачу једнога сиромашка, извео кмета, те оценио потру, па сад продаје крмачу. Људи, позвани позивом, дошли да присуствују продаји, коју врши кмет. Онај сиромашак сео под запис, оборио главу и гледа шта се чини.  — Шест динара и десет пара... први и други пут! — виче општински биров.  — Немој, Милоше, да грешиш душе, тако ти славе и деце! — моли онај сиромашак. — Вратићу ти, чим стигне кукуруз.  — Сад паре или кукуруз, то ти је. Не дам ја мој мал да га сваки упропашћује.  — Па није ти, болан, још ни стигô овај кукуруз. Још се није ни запурењачио... Кад стигне твоја њива, стићи ће и моја, па ћу ти дати.  Ђурица разумеде шта се ради. Пође му нека љутина уз груди, а пред очима му опет заигра она злокобна измаглица. Докопа пушку и, као холуј, испаде пред запис.  — Шта то радите! — викну он, узевши пушку на руку.  Сељани занемеше, кмет најпре скочи љутито, али се одмах трже, сети се ко је пред њим и обузе га смртно бледило. Милош стаде да се осврће око себе, а биров се сакри иза кметових леђа.  — Ништа, Ђуро... ето малко... вршимо посла — промуца кмет, пошто се прибра од првог утиска.  — Јоване — обрте се Ђурица оном сиромашку — колико сте струка нашли?  — Педесет и три, брате, само педесет и три, а они то цене на товар жита — одговори Јован — па ето, сад хоће да ми узму брава од два дуката.  — Није, Ђуро — упаде му кмет у реч — ово смо ми тек ’нако... само да га заплашимо, да боље чува стоку... Не бих ја то дао, Бог с тобом.  — Како ти је осекô кукуруз? — обрте се Ђурица Милошу.  — Па... кô свуд: по два на струк — одговори овај.  — Па зар у сто клипова товар жита!... — викну Ђурица.  — Море није, ви’ш, Перо ти каже: само да га заплашимо... Знаш, брате, није ни мени лако гледати, да ми пропада толики мал.  — Дед’ кмете, осеци потру, али без шале — рече Ђурица и усправи пушку.  — Шта ћемо мерити, кад се то зна: нек’ му врати стотину клипова, кад убере њиву, па квит посла — рече кмет.  — Је л’ тако, Јоване? — запита Ђурица.  — Тако је, брате; то је људски, а оно ’нако... буди Бог с нама.  — Је ли тако, Милоше? — обрте се Ђурица и погледа га у очи.  — Море, много је то: неће сваки струк осећи по два. Нек ми да осамдесет клипова, па доста.  Јован скочи весео.  — Е, ’вала ти, Милоше, кâ брату. То је поштено и право.  — Кмет Перо — рече Ђурица — ако још једном чујем да се овако шалиш са нашим лудима, ја ћу ти судити. А сад седите сви.  Поседаше сви, као по команди, а кмет још подви ноге пода се. Ђурица, стојећи, извади дувањару и стаде да савија цигару. Његовом почетничком самољубљу веома је годила ова безусловна, ропска послушност луди, који га до јуче нису честито ни погледали. Он није заборављао ни то, да је ова послушност из чистога страха, али тек њему мило беше видети да му се овако безусловно људи потчињавају. Услед тога, а и због оне неодољиве жудње да проведе мало обична разговора са својим познаницима, он омекша. Кад је, мало пре, излетео из шибљака, држао је насигурно да ће извршити бар једно убиство; али га изненади и ублажи ова попустљивост и покорност његовој вољи. То беше за њега новина, нешто неочекивано, те одједном умекша своју љутњу, заборави стару срџбу на кмета, и осети неодољиву жељу да разговара с овим лудима.  — Правите ко пуши — рече он, пруживши дувањару.  Биров му приђе бојажљиво, узе дувањару и предаде је кмету. Кмет сави дебелу цигару, а за њим се обредише и други. Биров, гледајући на Ђурицу са неким бојажљивим питањем, сави још дебљу од кметове и врати дувањару.  — Има ли што за мене отуд? — запита Ђурица кмета.  — Из среза, велиш? Тсс... петљају нешто... ено тамо на дувару приковано — одговори кмет, показујући очима на ону објаву среске власти, која је прикована на судници.  — Шта зар има? — рече Ђурица и пође нагло, али се одмах трже и стаде. Сети се да не сме пуштати из очију ниједног од ових, што сад овако мирно и послушно седе. Само би један миг био довољан, па да се одмах промене улоге...  — Како ћемо сад, кад ниједан не знамо читати? Где вам је ћато?  — Ено га у трави, спава — одговори биров, па отрча, те пробуди ћата.  То беше сељак, као и други, само нешто мало писмен. Угледавши Ђурицу, он зину од чуда, па стаде, онако сањив, да блене час у њега час у људе, који су поседали пред њим. Најзад се прибра, па приђе Ђурици и пружи му руку.  — Ене де, откуд ти, бре?... Здраво мирно!  — Даље, даље — одговори Ђурица махнувши пушком, не дајући му руке. — Иди, прочитај ми ону хартију за мене.  Ћато оде пред врата, почеша се по глави и прочита гласно целу хартију, па се опет врати натраг.  — Па кад му то истиче рок? — запита Ђурица.  — Јуче ти је био последњи дан.  — Е, па то ме ви сад можете убити?  — Јок, не море још — одговори ћато — док не дође друга наредба, у којој ће те прогласити за хајдука. Али то неће још, можеш се ти слободно предати...  — Доћи ће и та наредба, не бој се. Пожурио сам се и ја, да она што пре дође.  — Шта, зар си почео? — викну ћато.  — Велиш то истину? — запита и кмет.  — Тхе, помало... Јутрос малко почесмо. Него, хоћете ли ви мене чувати, то ми кажите?  Сви луди оборише главе, а кмет га значајно погледа и, дигнувши се, рече му:  — Хајдемо—дер малко доле, на пут.  — Ви сви седите ту. Да се нисте макли с места! — рече Ђурица осталима, па сиђе на пут с кметом.  — Знаш... не могу пред онима да ти кажем, а моја ти је кућа отворена, кад год хоћеш, и ништа ти за то не тражим. Само и ти мене причувај — рече кмет.  — ’Вала ти за то — одговори Ђурица. — Ако ми затреба што за јело и тако, то могу... Него, ти мени свакад да јавиш за потеру, чим сазнаш. Све да ми јавиш, што год сазнаш, а од мене ти неће бити џабе. Знаш, ваљад’, преко кога ћеш јавити?  — Не бери бриге — одговори кмет, правећи тајанствени израз на лицу. — Све ћу ја њему јавити за један сат, пошто дознам.  — Е, сад у здрављу! — рече Ђурица, — морам да се журим. Кажи онима тамо нек иду куд ко хоће. — И нестаде га у кукурузу.  — Шта си му то говорио? — запиташе сељани кмета, кад се врати међу њих.  — Па знаш... саветовао сам човеку да не пропада тако млад узалуд, нека се преда власти..  — Па шта вели он?  — Ништа. Кажи — вели — онима тамо нек иду куд хоће, па га нестаде, као да оде у земљу.  Сељани се разиђоше брзо, да јаве новост другима што раде ту у потесу.  А Ђурица весео, радоснији но икад, пође даље реком, застајући понегде да разгледа шта се ради по њивама. Спаде му велики терет са срца, нестаде онога вечнога страшила, што му над главом стајаше, и он се лако помири са својим стањем. Овај састанак пред судницом био је од велика утицаја на њега. Он опази да му је ауторитет међу сељанима веома уздигнут, па стаде да гледа на свој положај као на обичан занат, који је, истина опасан, али носи собом неку врсту поштовања, респекта и у опште нечега, што се Ђурици веома допадало. Он постаде опет онај стари, одважни младић, који срља у опасност без размишљања...  »Хе, одсад нећемо као јутрос, зацело нећемо« — помисли он и задовољно се осмехну....  Тако дође до изворца, који је ископан у самом кориту речном, те са њега сви радници из потеса носе воду. Одатле му падоше у очи неколико раденика у једној страни, и он познаде да је то њива Марка Радоњића, а једна од оних женских морала је бити Станка. »Ево згоде — помисли ОН — до мрака ће морати макар једном доћи на извор, па... само да је видим, макар из какве заседе, прикривен...« И он седе ту у један шибљак, према самом извору, извади из торбе што имаде за јело, па стаде да руча.  На извор долажаху почешће дечаци и девојчице, те напуне судове, умију се, баце који камичак у вир, те поплаше ситне рибице, па оду. Ђурица, пошто руча и напи се воде са извора, леже у оно шибље и коров и задрема...  Наједаред трже се из сна; разбуди га пљускање воде. Подиже се мало и, кроз густо лишће, угледа њу, Станку. И ако му је била окренута леђима, он је познаде и осети да му нека пријатна топлина леже на груди. Очи му се засветлеше неком необичном радошћу, и он гледаше, не дишући, како се Станка сагнула, па кваси хладном водом своје вреле, једре образе. Тако се полако издиже, изиђе из корова и стаде према девојци, која се трже и погледа га зачуђено.  — Зар си још овде? — запита она, погледавши га право у очи.  — Откуд ти знаш да сам дошао? — одговори он и погледа је право, први пут у животу у оне чудне, заносне очи, што опијају и сажижу као ватра...  — Казаше људи што дођоше из општине. Веле да си везао кмета, па га после пустио; је л’ истина?  — Ко то каже?  — Грујица... мало пре дође озго.  — Море лаже. А јесам га ’нако резилио и друго којешта...  — Кажу да си јутрос везао пет џандара на путу?  Ђурицу још више зачуди ово надлагивање сеоско, и таман да заусти одговор, а Станка упита:  — Је л’ ти тешко тако, болан?  — Тхе... шта ми вали? Само ми је једно тешко — што не могу често да се виђам са вама.  — С киме то, са нама?  — Са свима, брате, па... и с тобом највише.  — Ене сад. А што ћу ти ја? — упита она и поглед а га право и као зачуђено у очи.  Он обори главу, осети да му се лице мења, и, као са неким тешким болом, одговори:  — Истину си рекла. Шта ти имаш с једним хајдуком и, тако рећи, зликовцем, кога може убити последње циганче, па нико да му не суди.  Станка се наљути, али се опазило да јој се ове речи коснуше самога срца.  — Оно јест, кад би се ти дао да те убију.  — Па... како коме. Некоме бих се, може бити, и дао.  — Гле јако! А коме ли то?  — Ево ти пушке, ако хоћеш, па да видиш коме.  Не говорећи ни речи, не размишљајући ни тренутка, Станка прескакута с камена на камен преко воде, приђе му и узе пушку, коју он држаше уза се, па са неким злурадим осмехом проговори:  — Измакни се малко натраг.  Он коракну двапут у назад, стаде и с неком зачуђеном зебњом очекиваше шта ће да буде.  Девојка запе ороз, пружи пушку право у груди му и, као предомишљајући се, проговори:  — Ја се не шалим; ти знаш мене. Говори, хоћу ли да цуцам?  — Пуцај!... Казао сам једном.  Станка поче да нишани... Истога тренутка зачу се иза њених леђа неко звиждукање. Она баци пушку пред Ђурицу, обрте се хитро и једним мушким скоком прескочи речицу; узе судове с водом и журно изиђе на пољану, где се сукоби с једним дечком, који иђаше на воду.  — Стако, чекај, болан, да напуним, па ћемо заједно. Јеси чула за Ђурицу?  — Шта? — одговори она и застаде.  — Хтео да убије кмета, а ћато пришô да се рукује са њим, а он ћата пљус по образу: »Не прилази, вели, хајдуку«. А јутрос, кажу, повезô све џандаре у срезу и отео им пушке и барут.  — Хајде, не дроби ту — одговори Станка и оде пољем, ступајући замишљено и узбуђено...  ... Најпре они необични гласови о Ђуричиној храбрости, па сад ове чудне и слободне његове речи о себи и о њој самој, и најзад ово последње, где он стоји пред пушком не тренувши — све то беше тако необично за њу, да је придоби и заинтересова у највећем степену. Кад није могла видети вампира и дрекавца, бар се може похвалити (себи самој), да је узела хајдучку пушку и нишанила га њоме у груди. »Еј, што ме смете оно дериште — помисли она — а баш бих опалила, па нек прозуји куршум поред њега, само да видим шта би радио... Проклето дериште!...«  И она већ не могаше ни о чему другом мислити; све јој мисли беху заузете овом чудном појавом, која јој се тако дубоко уреза у душу. Нарочито јој, и више од свега, обраћаше пажњу она одлучна и необична изјава његова... Толико је пута она слушала од момака разне изјаве — разуме се љубавне — али све то не беше овако речено. — »Ево ти пушке, па се увери.« И кад му се упре пушка у груди, он стоји непомичан. То није обичан човек...  А Ђурица, дохвативши бачену пушку, окрете низ реку што је брже могао. На лицу му се виђаше сладак и блажен осмејак, а очи му непрестано звераху око себе. Оваква задовољства није он у свом веку доживео. Она, која га није хтела досад погледати, сад се разговара са њим и још како: шали се. »Нишани ме пушком, као да сам ја мало дете, да се плашим. Али јој секу оне пусте очи, као ножеви!...« О, он лепо опажа, како му се увлачи у душу неко ново, сасвим непознато му до сад осећање, које му отвара нов поглед на свет... Срећом, сад је заборавио на своје околности, иначе би му ово ново осећање само позледило ране и муке му увећало...  IX Државна власт, после неколико дана, прогласи Ђурицу за хајдука; растури наредбе по свима општинама да се строго мотри на његова кретања, да се он ухвати или убије. Даље се није ништа предузимало. Изгледа, као да је и сама власт чекала да он што важније изврши, па тек онда да се озбиљно крене за њим у хајку.  Међутим, Вујо није оклевао. Истога дана, кад изиђе наредба за Ђурицу, код Вуја се, у вече, беху скупили шест људи. Мало доцније стиже и Ђурица, који је све досад био прикривен у Војковцима. Вујо их све почасти добром вечером, па онда стаде да их опрема на посао. Осим познатих нам Пантовца и Косте, ту беху два човека у годинама; једнога је знао цео срез под именом Мите Сремца. Он се наимао у сваком селу на радове, али се мало где дуго задржавао. Сваки га је знао као нерадина и пијаницу, али нико није ни помишљао да гледа у њему зла човека. Други је такође досељеник, звао се Новица, а тврдио је да је Црногорац. Он је живео понајвише у вароши, где је сензалио код житарских и шљиварских трговаца. Друга двојица беху младићи из Вујова села, тек ако су навршили двадесету.  Кад вечераше и запалише дуван, Вујо стаде да им излаже свој »ратни план«.  — Децо — поче он — сад имамо један тежак, али важан посао. Ако га извршите добро, биће вајде свима. Треба да ударите на газда Ђорђа из Крушевице. Дознао сам поуздано да је ономад наплатио једну облигацију од шест стотина дуката; продао је ту скоро стоке за сто педесет дуката, а биће код њега, јамачно, и старога новца. То треба да се узме паметно: ако може лепим — добро, ако ли не може — Радован ће знати шта треба да се ради. Сутра ће он бити код куће, то сам дознао, и ви га морате напасти дању, јер му се ноћу не може прићи: утврдио се као у граду. Ђурица ви је харамбаша, али док се он мало не извешти — слушаћете Радована. Ко на то не пристаје, нек ми каже сад; јер кад изиђете одавде, не може се више врдати.  Сви ћутаху, очекујући даље заповести. Вујо изиђе у другу собу и одведе са собом Ђурицу. Одмах се могло опазити, да је сад Вујо окренуо према хајдуку други, много строжији тон. Сад му је Ђурица био у рукама сав, па се могао титрати са њим по вољи.  — Ти се, море, ономад грдно обрука! — рече му Вујо, кад затвори врата за њим и погледа га љутито.  — Не помињи ми то, молим те. Хтео сам се после изести од муке. Сад је све друкчије, не брини.  — Друкчије је, док си овде са нама; То знам и ја. Али хоће ли бити друкчије тамо, кад погледаш смрти у очи?  — Ја ти рекох једном, па сад то остави —      одговори Ђурица, а очи му плануше нервозном љутином. — Но ако си ме зовнуо због чега другога, то ми кажи.  Вујо нађе за добро да спусти тон.  — Тако, соколе, аверим! А јест, имам још нешто. Кад већ ударите тамо, не одвајај се од Радована ни за корак. Он је луд у том послу, па хоће одмах да убије, хоће да пече и да мучи. Ти га мораш задржавати од тога. Ја сам му већ казао на само да он мора тебе слушати као харамбашу, и чему се год ти успротивиш, да он не сме радити против твоје воље. Па сад отвори очи. Учи се од њега, јер је вешт, пусник; али му не дај да коље и сече. Што год нађете новца, да узмеш све ти, па да донесеш право мени. Ја ћу се после са њима накусурати по нашој погодби, али им ти не дај ни паре.  — Јеси ли и Радовану казао то за новце?  — Јесам. А на овога Миту пазићеш добро да се где не опије, јер онда може да вам начини сто чуда. Ја, чуо сам да си ономад свраћао на твоју општину?  — Јесам... онако узгред. Кмет ми рече да ће теби јављати све, што год буде дознао, а мени рече да могу ићи к нему.  — Код њега не иди; а ако ми што јави, видећемо. То је стари лисац, знам ја њега добро.  После овога изиђоше обојица к друштву. Вујо им раздаде свима потребно оружје, муницију и храну, па их, тако опремљене, испрати до оближње шуме, дајући још нека обавештења Радовану и Ђурици о газда Ђорђу и његовој кући.  Сутрадан кад изгреја сунце, друштво се већ одмарало у потоку, испод Ђорђеве куће. Ту их сачека њихов ухода из истога села, који им даде сва потребна обавештења. Према његову саопштењу, Радован одлучи да се напад изврши око подне, чим се укаже згодно време; али ако би се указао згодан тренутак, одлучише да приступе послу и раније. Уходу послаше да се прикрије негде око куће, да би могао пазити шта се тамо ради, а за њим послаше једнога од оних младића, да се прикрије у кукурузу, који је одмах испод куће, да прима извешћа од уходе и да их доноси друштву. Унапред је већ одређен свакоме посао. Стражарима су одређена места на вратницама дворишта, која ће посести споља и чувати да кроз њих нико не уђе и не изиђе. Пошто је двориште Ђорђево, ограђено високом тарабом, имало само двоје вратнице, то су одређени за стражаре само она два младића, а сви други требало је да уђу заједно у двориште. Њихове су улоге одређене условно, а главна им је брига била, да се при нападу не нађе и Ђорђев син, који је тек пре неколико месеца дошао из војске.  Газда Ђорђе је одавно изишао на глас због своје велике радње са шљивама и свињама, али се он много више бавио давањем новца под интерес. То је од вајкада најпоузданији начин богаћења по нашим селима. Кад му порасте Милета, најстарији син, поче да пати многу стоку, која такође велики приход доноси. Тако је, постепено, дошао до велике тековине, каква се ретко виђа по селима. У неколико округа било је познато име Ђорђа Перуничића.  У задрузи је Ђорђе имао два сина, старијега Милету, који се оженио пре војачине, и млађега Милоша, коме је већ осамнаест година. Ђорђе и Милета беху веома крупни и снажни, а Милош, још од детињства, остаде слабуњав и неразвијен. Било је у кући још доста ситне деце, Ђорђеве и Милетине, па њихове жене и двојица слугу.  Овога дана Ђорђе посла Милету у друго село, да обиђе неке шљиваре, које је закупио за зелено, и да посвршава неке друге послове, а Милош је, као обично, имао да обиђе стоку и раднике на ливади. Ђорђе обиђе врт, разгледа поврће, па оде на свињац. Слуге зором одоше на посао, а у кући остадоше жене да редују.  Кад би око малога ручка, вратише се Ђорђе и Милош заједно, па одмах потражише да ручају.  — Миљо, — зовну Ђорђе снаху — спреми нам часком што да једемо, па да идемо на посао.  — Зар нећеш чекати, тајо, да се испече погача?  — Море, дај што било. Имамо посла.  Жене се пожурише, а Милош оде у подрум, те донесе оцу пљоску с ракијом.  — О, брате, — рече Ђорђе — шта ми је ово јутрос: све бих спавао, као да нисам целе недеље тренуо?  — Биће од ове оморине — одговори Милош, и ако је знао да питање није управљено њему. Ђорђе је имао обичај да мисли гласно.  — Баш ти је човек неки пут ка и свако живинче: само би да једе и да спава — продужи Ђорђе као за себе и стаде да разгледа крушку, под којом је седео.  — Мора да су црвљиве ове караманке; ви’ш како рано опадају.  — Бато вели да их је пламењача опекла, па се суше.  — Хм... неће бити — одговори Ђорђе, па оде те уми руке. Кад се врати на своје место, беше већ донесена трпеза. Њих двојица стадоше да ручају.  При крају ручка им залајаше пси, који беху везани испод куће под амбаром.  — Опет је јунад у кукурузу — рече Ђорђе и таман заусти да викне дете, а у двориште упадоше наоружани људи. Једни држаху запете пружене пушке, а Други ножеве.  — Ћут! Да се нисте макли! — викну Радован, трчећи са Ђурицом и Митом к њима.  Новица и Коста утрчаше у кућу, и одмах се тамо зачу врисак и кукњава.  Ђорђе, видећи зликовце, трже се и пребледе, али му се по погледу видело да је присебан. Истога тренутка дохвати нож, којим је секао хлеб, и диже се од трпезе.  А Милош угледа пред собом само неку тамну, нејасну гомилу са ножевима, који севаху према сунцу, па скочи, врисну што игда могаше, и са два три скока претрча двориште; дохвати се рукама за тарабу, и, са неком неприродном силом, коју он никад у себи не претпостављаше, пребаци се преко ограде и паде у кукуруз. Одатле јурну напред, док измаче далеко на чистину, па онда, обрнувши се свуда око себе, стаде да виче за помоћ.  — Шта хоћете ви од мене? — викну Ђорђе строгим, а одмереним гласом.  — Зар не знаш шта хоће оваки гости! — одговори му Пантовац, па затим викну: — Седи! Седи доле! — и замахну ножем.  У кући се разлеже страховито врискање. Ђорђе сав претрну, па одлучно проговори:  — Ако сте дошли код мене оним вашим обичним послом, онда ми оставите чељад на миру. Кажите сад одмах онима у кући да ми децу не дирају.  Ђурица погледа Сремца, а овај одмах отрча у кућу, и наскоро затим деца се умирише.  — Брже паре дај, немамо кад да разговарамо с тобом! — викну Радован и опет подиже нож.  — Ви знате да је сав мој новац по народу; код себе не држим ништа. Данас немам више од сто гроша код себе.  — А где су оних шест стотина дуката, што си ономад примио од Никетића? Паре овамо, или сад гинеш! — викну Ђурица.  — Можете ме убити, али сад немам.  — Хоћеш да те молим — викну Пантовац и опсова светињу, па завитла ножем и удари га по глави.  Пљусну крв низ лице Ђорђево, а он истога тренутка, као звер, јурну на зликовца и удари га ножем у раме.  Радован плану, севнуше му очи као у тигра, па одскочи у страну од разјаренога Ђорђа. Подиже пушку и таман да је пружи, а у кући се опет зачу врисак. Из куће истрча Ђорђев најмлађи синчић, сав крвав, а за њим трчи Сремац са голим ножем. Дете трчи право оцу, вриштећи из свега гласа. Ђорђе, угледавши свога љубимца у крви и за њим замахнут нож, јурну као рис на Сремца и сјури му нож у груди. Зликовац паде, али истога тренутка Радован окиде пушку и Ђорђе се зањиха, поведе се у страну и претури се...  — Тајо!.. куку, тајо! ... — врисну дете и потрча к оцу.  Пантовац, који готово ништа не знађаше за себе, извади револвер и пружи га на дете. Ђурица прискочи и повуче му руку у страну.  — Јеси ли луд?... Остави то! — викну Ђурица гневно.  У том истрчаше обе жене из куће и, кукајући из гласа, падоше крај Ђорђа.  — Дижи се ти, или ћемо сад дете да кољемо — викну Ђурица, дрмнувши за рамена Ђорђеву жену. Она скочи, па закука:  — Не, не ако Бога знаш, само ми њега не дирај; ишти шта хоћеш!  — Брже говори где су паре, или ћемо сад да кољемо!  — Не, душе ти; само њега немој. Ево пара, ено их у вајату.  Зликовци је потераше пред собом у вајат. Она уђе, подиже неке губере и шаренице, истресе једну трубу платна и из ње испаде један велики завезак.  — То ви је свега, тако ми деце! Не знам више ни за једну пару... Само ми њега не дирајте...  Ђурица разви завезак и, видевши да је пун банкнота и дуката, завуче га у недра, па искочи са Пантовцем на поље.  Истога тренутка грмну пушка код великих вратница, и хајдуци угледаше свога стражара како прескочи врљике и побеже кроз кукуруз. Дадоше знак онима у кући, па јурнуше на друге вратнице да бегају, а велике вратнице отворише се нагло и на њима се показа Милета са револвером. Видевши зликовце у гомили пред вратницама, Милета испали два метка. Коста, који беше последњи, повика:  — Погибох, браћо, не дајте!  Хајдуци га прихватише и за неколико секунада сјурише се у поток. Тамо му прегледаше рану, и, видевши да је лако рањен у раме, Пантовац опсова страшно, па подвикну:  — Бабетино једна! Надао дреку као да му црева испадају!...  — Сваки на своју страну! — викну Ђурица. — Само брзо!  За један миг разиђоше се сви на разне стране.  Ђурица удари најгушћом шумом и, дохвативши се планинскога венца, одјури за три часа у Брезовац.  Вујо га дочека у соби.  — Свршисте ли? — запита он бојажљиво, а из погледа му се видело да очекује неповољан одговор.  — Свршисмо, али Мита плати главом.  — Их, болан брате! — одговори Вујо, али му нестрпељива радозналост не силажаше с лица. — А други?  — Радован и Коста добише по једну рану, а Ђорђе остаде мртав поред Мите.  — Наопако, шта учинисте! ... А новаца?  Ђурица извади из недара смотуљак и баци му у крила.  — Број! — рече му Ђурица.  — Лако ћемо пребројати, но деде причај.  — Море број то, да видимо колико има.  Вујо устаде и, не проговоривши ни речи и не погледавши га, оде у другу собу, остави тамо завезак и врати се у собу.  — Лези овде на постељу да се одмориш, па ми казуј све по реду шта сте радили.  Ђурици се стеже срце од љутине, али он виде да нема куд, па обори главу и наслони се на постељу. Вујо му пружи воде у вргу, те се напи, па онда седе да слуша дугу и страшну причу...  После пола ноћи, неко лупну на прозор, под којим Вујо спаваше. Он се брзо диже, извади рам из окна и промоли главу на поље.  — Ко је то? — запита лагано, видевши кроз мрак човека, који стајаше под прозором.  — Ја сам... Симо.  — Шта је, Симо?  — Пантовац једва жив побеже... Јуче, чим се сазнало да је Мита погинуо, они се из среза устумараше. Неко им потказао да је Пантовац отишао са Митом. Пред вече одјурише жандарми са писаром право у Трешњевицу, а Радован таман превио рану и вечерао, па се спрема да легне... Срећом, угледа жандарме како се привлаче кроз воћњак, па искочи кроз прозор и побегне.  — Добро те се није дао да га ухвате; издала га рана.  — Море, неки веле да га је Ђорђе познао и казао одмах, чим се освестио.  — Зар није Ђорђе погинуо?  — Није, али је опасно рањен... Пандур, што се вратио отуд с извешћем, вели да ће остати жив. Куршум је прошао кроз ребра, али с краја.  — Е, па онда га је Ђорђе казао, сигурно. Шта Има још?  — Сутра ће да дижу потеру. Синоћ одјурише сви пандури са наредбама у села.  — Зна ли Радисав на који ће крај?  — Не зна за цело, али мисли да ће на Букуљу и Кленовик.  — Добро. Чим сване, нађи се са Радисавом; а ја ћу зором доћи у варош.  Ковач застаде; види се да би још нешто хтео да каже, али му незгодно да почне.  — Хајде сад, пожури! — рече му Вујо и пође да затвори прозор.  — А има ли што пара? — запита Симо.  — Има нешто... биће, биће! — одговори Вујо, па, затварајући прозор, додаде: — Пожури, да стигнеш пре сванућа.  Легнувши у постељу, он се опет даде у мисли:. како да распореди оних четири стотине и двадесет дуката, што их сам изброја синоћ у завежљају, »Видиш — помисли он, — и овом Сими морам дати бар петнаест. Радисаву сад не смем изићи на очи без педесет«... У таквим мислима дочека свануће.  Х Потера се сврши без успеха, а после ње настаде обично затишје, у коме и власт и хајдуци мироваху.. Власт је сматрала да је, последњом потером, извршила своју дужност: »Видите шта ми можемо, само кад бисмо хтели!«... — као да говораше она хајдуцима немо, а ови ћутаху и згледаху се: »Знамо; зато се и зовете власт«... па погледаху где би се могао још који напад извршити.  Радован се више и не врати у село, ну продужи с Ђурицом прави хајдучки живот. Његово учешће у оном нападу било је тако јасно, да му није остало више никаква друга излаза.  Ђурица је све погледе обрнуо своме селу. Тамо се бавио по цео дан, проводио време у пољу око њива, у којима су радили сељани му, а увече је одлазио на ноћиште код Вуја, јер то му беше најпоузданије склониште. У своје сељане није сумњао, али се ипак држао на опрезу. Сељани су га сретали свакога часа, или око њива, или око студенаца, а понајчешће у оном крају, где беше кућа Марка Радоњића. Чим се ко макне у какав шибљак, рачунао је поуздано да ће видети Ђурицу.  А Станка, после онога необичнога састанка на реци, стаде са чуђењем да опажа, да се свагда мења у лицу, то поцрвени или побледи, чим ко спомене име Ђуричино. У први мах је ова загонетна појава наљути, али пошто се неколико пута понови, стаде да размишља о њој. Досада је важила међу девојкама као стари ратник, о коме се прича да га куршум не бије. Али, што се може догодити сваком ратнику, догоди се и њој: од толиких стрела, које досад срећно пролетаху поред ње, једна се закачи и убоде је. Она сама опажаше да није са њом све у реду, или бар да није онако како је досад текло, али се још не могаше домислити својој незгоди.  Опазила је само једно: све што је слушала о Ђурици, сви његови поступци, који стајаху у битној противности са животом њене околине, који наилажаху на општу (ма и прикривену) осуду, сви они — поступци — изгледаху јој необично велики, примамљиви и налажаху, у души јој, оправдања за себе. Све што је чула да је Ђурица урадио, њој изгледаше и необично и умесно, све јој то беше и чудно и примамљиво. И што се више она старала да ову необичну појаву себи објасни, у толико је више мислила о томе и све више је обузимала нека слатка зебња при тим мислима. Све чешће овлада њоме неки душевни немир, и она све чешће стане да погледа откуд ће се појавити Ђурица. А он, као да погађа њене мисли, баш у таквим тренуцима искрсне пред њу; поздрави је нежним осмехом, затури главу весело и прође...  Једнога дана сиђе Станка на перило са рубинама. На перилу — повећем виру на реци — скупљаху се, четвртком или суботом, девојке и жене сеоске, те испираху лужено рубље, па се ту обично заметне шала и прича, која се продужи до позна доба. Станка, у шали и смеју, испра рубине, па их повеша по грању или разастре по врелу камењу да се суше. Девојке, које беху готове, одвојише се са њом подаље од перила, у једну густу хладовину у шибљу, па се дадоше на разговор и причу.  — Море, девојке, ако сад бане пред нас Ђурица! — рећи ће једна после дужега разговора.  Станку подиђе нека топла језа, и осети како јој се мења лице, али се брзо прибра, па одговори мирним гласом:  — Нека дође, па шта би?  — Ћути, црна; мене је страх, кад год га видим.  — А зар га виђаш често? — запита Станка радознало.  — Па ко га не виђа? Сваки дан искрсне откуд било, а ја ти се, јадна, сва скаменим. Ономад сиђем на реку за воду, а он преда ме. »Шта радите данас, Цако« — вели, а ја занемела, па га само гледам. »Ти се кâ да бојиш мене?« — вели, па ми приђе ближе и смеје се. Једва ти се онда раскравих; те не знам како напуних судове и побегох.  — А мене срео у Беглуцима, па пита за бата — поче друга. — Ја му, вала, казах све лепо, а он извади једну хартију, пуну дувана, па каже: »На, понеси Јову«.  — Па, узе ли?  — Узех, ја што ћу!  — А ти, ђаволе, не причаш како је ономад с тобом ашиковао? — обрте се једна Јелици Плескоњићевој.  Станка пребледе, осети како јој се срце стеже, па се с неким радозналим подсмехом обрати Јелици:  — А, белају, па што кријеш?  — Море, оканите се... шала, кажем ви!  — Причај, причај! — повикаше девојке.  — Море ништа... здравља ми!... Срели се на путу, па ме пратио до Главице... Пита за све.. После узе да комендија: »Доћи ћу, каже, на јесен да те просим или да те отмем«. А ја њему кажем: »Причекај да видимо шта ће бити с твојом главом до јесени«.  — Их, болан, што си баш тако!  — Ја што ћу? — Он мени краставце, ја њему грош.  На Станку опет наиђе неко ново осећање: стаде да се љути на Јелицу, а да је запиташ зашто — ни сама не би умела казати. Беше јој неправо све, а највише оне Ђуричине речи, што их Јелица сад каза. Девојке се разговараху и даље, а она не може да се одвоји од ових мисли. У том једна од девојака викну:  — Ко ће да се купамо?  Дигоше се неколико њих и одоше да нађу згодан вир, а друге се растурише по шибљу да беру лешњике. Станка не пође на њихов позив, већ леже и рече да ће да спава. Стадоше да јој се роје мисли у глави... Тако мислећи загледа се у плаво небо, по коме се ношаху неколико сивих облака. Плаветнило небесно трепери и блиста се у зрацима сунчаним, који су разасути по бескрајном простору, а они облачци тихо и нечујно пливају по високу недогледу и ублажују ватру сунчаних зрака... Тако се носи и мисао младости по пучини недогледа, лутајући под притиском бурних ветровитих осећања...  Да ли у тим мислима Станка задрема или паде у оно несвесно стање пред сном, тек њој се одједаред засија део видокруг, заблиста се шумна речица, затрепери отворенозеленкастим сјајем шибље и лишће око ње, и она се нађе у неком слатком младачком заносу. Наједаред, жбун се пред њом заниха, гране му се размакоше, и у оном осенченом и урешеном отвору указа се он — предмет њених заносних мисли... Сунце падаше косо на лишће пред њим, а он, у оном хладовитом оквиру, изгледаше јој као ванземаљска појава, као она светла јуначка лица из наших песама, која нам буде топла осећања за себе. Он је гледаше ћутећи, гледаше је дуго и немо, а из погледа му сијаше такво блаженство и таква страст, да она одједном појми све. Весео и срећан осмех заигра јој на лицу, као одговор на оне жудне погледе; а гране, као да само то чекаху, склопише се и заклонише собом све, што беше тако лепо и тако пријатно...  Она се прену. Погледа око себе зачуђено, и не видевши никаквих остатака од ове појаве, даде се опет у мисли. »Шта ли је то, Боже, било?... Је ли то сан или јава?... Чини јој се да није спавала... Та она је тако лепо видела оне чудне погледе, који се не могу ни снити ни замислити. — Бар она досад није никад тако што сањала!...« И опет се даде у мисли, док је девојке, које беху отишле да се купају, не прекидоше гласним и веселим смехом.  — Ја бруке наше, болан! — рече јој Јелица, навлачећи јелече од сукна. — Боље што не пође са нама!  Девојке се све дале у кикот, па, како се погледају, зацену се од смеха.  — Шта ви је, ђаволи, да вас није ко увребао? — запита Станка, смејући се и сама.  — Ђурица, слава га убила!  Станки застаде осмех у половини, као да је ко укочи усред смеха, па нити се може дале смејати ни повратити. Заиграше јој усне грчевито, осети бол у њима, али их не могаше за дуго повратити из онога насмејанога положаја. »То, дакле, није био сан?«... помисли она, и очи јој ватрено засјаше. Видећи је онако зачуђену, девојке то протумачише радозналошћу, па јој испричаше своју коб са Ђурицом.  — Окупила ме Живана пљускати — поче Јелица — те искочих из вира... Кад ђернух оком кроз шибље, а он иде, па све гледа у нас и смеје се. Онда га угледаше и ове, па вриснусмо и загњурисмо се у воду, а он стаде. »Не бојте се, нећу ја тамо — вели нам — купајте се слободно« — па оде журно низ реку. Али ти ја, црна, умрех од стида.  — Што болан, биле смо све у кошуљама.  — Јест, али опет...  И продужи се шала и задиркиване, нарочито на Јеличин рачун.  Кад се наже сунце ниско над заходом, девојке покупише рубине и разиђоше се у село разним путовима. Станка иђаше донекле са Јелицом, па се од потока, што протиче испод Радоњића кућа, одвоји и пође сама. Путом само Јелица весело причаше, а Станка се тек понекипут осмехне, не знајући ни има ли места томе смеху. Кад зађе у поток, обузе је нека језа, и она се, ваљада први пут у животу, бојажљиво осврташе око себе. Кад пређе поток и наиђе у густ забран, стеже јој се срце од некога необичнога предосећања и зебње... Погледа преда се и, под једним густим гложјем, угледа њега где седи, са пребаченом пушком преко крила... Она се не зачуди, не изненади се, само јој срце живље закуца, а поглед јој беше слободан и присебан. Кад му се приближи, он се диже и осмехну се, а оне плаве очи гледаху је топлим, нежним погледом.  — Зар ти остави хајдуковање, па сад вребаш девојке? — рече му она слободно, смејући се као за себе.  — Што ћу, кад немам друга посла?  — Него да вребаш девојке по вировима!  — Е, ђаволи! Ја оно оданде ударих низ реку, не знајући да ћу на њих наићи — одговори он, ударивши гласом на оно оданде, услед чега Станка намах поцрвене.  — Чујеш, болан... хајдемо те малко овамо, имам нешто да ти кажем — и он показа главом на густо гложје, које се раширило подаље од стазе, на којој они стајаху.  — Што ћу ти? — рече она, а глас јој веома задрхта.  — Само да ти кажем, здравља ми!...  — Па кажи ми овде.  — Ама знаш... проћи ће ко... Баш те молим: сврати мало — рече он, а глас му изгледаше тако непоуздан, тако непознат...  — Не знам, како ћу...  — Хајде, молим те. Ваљада ме се не бојиш?  — Кад бих те се бојала, не бих ни стајала с тобом — одговори она одлучно.  Он јој приђе ближе, узе је за руку и поведе са стазе. Ћутаху обоје, а она се само чуђаше, како не могаше да му откаже, чуђаше се овој својој необичној послушности. Идући са њим, само извуче своју руку из његове, јер јој то веома сметаше, забуњиваше је; а она је хтела да нарочито сада буде присебна. Знала је ради чега је он води, али не хтеде да мисли унапред о томе. Само не могаше да савлада ону велику узбуђеност, не могаше да стиша узнемирено срце, које куцаше јако и брзо.  Склонише се у гложјак и седоше. Он је погледа право у очи, а она не издржа тај поглед, већ обори очи и стаде да чупка траву око себе. Беше веома узбуђена, али јој то стање беше тако ново и тако необично, да му се она и не брањаше.  — Стако, шта велиш ти за мене? — поче Ђурица, за кога све ово, сва ова неочекивана срећа, беше као у сну.  — Па... видиш сам... Зло је, не може бити горе.  — То знам, ал’ опет... ваљада нећу ни ја до века овако.  — Ја шта ћеш, после оних мртвих и рањених глава?  — Ни једнога нисам мојом руком дирнуо.  — То знам ја, али не зна закон.  — Па шта ћу сад?... Да живим овако докле се може, а кад дође суђени дан... умрећу кô и сваки.  — Оно, јест... Али тај живот?...  — Па то те баш и питам. Можеш ли ме гледати овакога?  — Видиш да те гледам — одговори она осмехнувши се.  Он јој пребаци руку преко рамена, а она се не брањаше; само још више обори главу, а у образе јој удари врела ватра.  — Знаш шта, болан: ја без тебе не могу живети.  Ова је реч ошину преко срца као муња; задрхта сва, па, не знајући шта би му рекла, скочи с траве, дохвати обрамицу с рубинама и затури је на раме. Ђурица се зачуди:  — Шта је? Куд ћеш сад?...  — Морам ићи. Остави ме сад, молим те!  — Немој, болан. Што? Седи само да ти кажем.  — Не могу, не могу! Сад ме остави, а после...  — Па добро, брате; али хоћеш да се нађемо други пут?  — Добро... како хоћеш. Само сад не могу...  — О, брате — стаде Ђурица да се вајка, обрћући главу око себе, као да је што изгубио, па не може да нађе, а она се окрете и пође.  — Па чекај, болан; не рече ми кад да се нађемо.  — Видећемо. Чекај, молим те... остави ме мало! — одговори она збуњено и, не погледавши га више, одјури и нестаде је иза шумарака.  А Ђурица остаде са некаквим помешаним осећањем: беше ту чуђења и страха, али беше и блаженства и среће. Па ипак, кад се мало прибра, увиде сам да је та срећа непотпуна, да је тај срећни занос помућен страшном јавом, у којој се он налазио. »Шта сам ја?... Зликовац! крвник!... а чекам да ме она заволи... о коју се отимају толики момци... да упропастим ’наку девојку!«... То беху тешке муке, али, срећом, оне зависе од мисли човечје, а мисао се човекова мења свакога часа, као што се мења плаво небо над његовом главом: навуче се густ, непробојан покров преко бескрајна плаветнила, па ти се чини да никаква сила не може разбити и разнети оно густо прамење. Али само неколико часака, и озго засија радосно и светло небо...  XI Станка не могаше више да мисли. Сав јој се живот стопи у једно једино, бурно и заносно осећање, коме се она предаде сва, без протеста, без покушаја да размисли о свом стању. После онаква живота у родитељском Дому, после необуздане самовоље, којом је обележавала сваки свој корак, наједаред настаде прелом: она се потчини утицају другога, али и у том потчињавању она се руководила својим начелом — самовољом.  А она се, доиста, дубоко и страсно предала своме осећању, предала му се свом силом заносне младости, разумевајући при том добро шта чини и куда иде. Она није губила из вида ниједнога тренутка, да је онај, коме се она предаје и душом и телом — оглашени зликовац, кога зацело чека, раније или доцније — куршум. Знала је, да ће и она сама, чим пође за њим, постати отпадница од куће од родитеља, од села и целога света; знала је да тога часа укопава своју младост и будућност, да је њен живот био, па прошао. И опет је нека снажна и моћна сила примамљиваше тамо, опет јој се чињаше да нигде лепше није; и саме ове прилике, које је очекиваху, изгледаху јој заносне, пуне интереса... Лакомислена и бурна младост не може да загледа дубље у живот, ни да предвиди све оно, што је може снаћи у животу...  А Ђурица се сав предао неочекиваној срећи, па и не мишљаше више о послу. Вујо га испочетка и сам шиљаше да проводи дане у његову селу, јер је опазио да то бављење утиче на Ђурицу повољно, таман онако како је он желео. Али његово проницљиво око опази промену на Ђурици, и он се стаде домишљати шта то може бити. Једнога јутра, кад Ђурица и Радован излажаху из свога ноћишта, Вујо их задржа.  — Што ви, море, не идете дању заједно, као прави хајдуци, него се завлачите сваки у своје село?  — Па... сигурнији смо овако. Мене чувају моји сељани, њега његови — одговори Ђурица.  — Вала, мени је право, како хоће побратим. С мојом пушком сигуран сам на сваком месту — рече Радован.  — Не ваља тако. Боље идите заједно.  — На посао ћемо свакад заједно, а овако ћемо где ко хоће. Док нам је поуздано сваком своје село, дотле ћемо овако, а после већ.... видећемо — одговори Ђурица и оде журно из куће.  Вујо задржа Радована.  — Чујеш, мени се ово не свиди. Он ми се нешто много променио. Требало би видети шта он ради тамо.  — Како ћемо да видимо?  — Иди ти неколико дана за њим, па гледај шта ради и куд иде. Само онако твојски, знаш?  — Могу, вала, залудан сам — одговори Радован и оде за Ђурицом.  Прођоше неколико дана, а Радован не опази ништа сумњиво, те већ одлучи да не иде више за Ђурицом. Вујо га нагна да оде још једаред.  Беше прошло доба малога ручка. Станка се враћа из њиве с празним судовима, па удари опет преко забрана. На истом, пређашњем месту, сачека је Ђурица. По лицу јој се могло видети да се надала овом састанку. Ђурица је одведе дубоко у забран, те у једном склонитом месту, поседаше.  — Где си, болан; полудех од муке — рече јој Ђурица, погледавши је страсно.  — Видео си да смо радили сами ових дана; па смо на њиви и ручак готовили. А данас нам враћају позајмице.  — Па...шта велиш?...  Она обори очи, поцрвене и стаде да дреши упрту од торбе, која лежаше уз њу. А он је гледаше пуним жудње погледом, и очекиваше одговор не дишући.  — Како ти кажеш... — прошапта она и погледа га мило, својим великим и сјајним очима.  Неко неодољиво, страсно и грозничаво осећање обузе их обоје, заиграше им млада срца, испуњена неизмерном слашћу и блаженством, задрхта им цело тело, и они сами не опазише како се нађоше једно уз друго приљубљени, загрљени, занесени... Младост ступа у своја права, не разбирајући ни за прилике, ни за последице, ни за шта на свету...  У вече Радован стиже први на ноћиште. Вујо се тек беше вратио из вароши, па сео у соби те се одмара и очекује госте на вечеру.  — Једва га укебах! — викну Радован, улазећи у собу и смејући се гласно.  — Где га нађе?  — Онде, где и нама не би било лоше, само да смо малко млађи. Ха-ха-ха... — насмеја се хајдук, сукајући густе, прогрушале брке.  — Под кецељом, је ли?  — А да ђе ће бити, мој старче, кад је тек претурио двадесету! Неће грлити пљоску, кâ ово ја и ти, но ђевојку зрелу кâ пуце.  — Ти си се, море, негде наквасио! — рече Вујо, погледавши га мало боље.  — Од муке, мој старче, није од залуднице. А, вала, да си видео, што сам ја данас гледао, не би те могла ни кола довући.  — Хајде не дроби ту, но причај шта је било.  — Кажем ти, море, шта је било. Нашло дете цуру према себи, пригрлило је кô снаша кудељу, па преде ли преде... А ја старац, кукавац, загребох низ поток да се не мучим даље, па кад ми прва пљоска паде руку, не оставих је, док беше капи у њој. Тако сам ти једва муку истерао.  — Виде ли је чија је? Где се нађоше?  — Ништа ти, брате, друго не видех, до ли оних лепих очију. И јесте позадружна, јади је убили, таман да загреје ’ваке старце, кâ што смо нас двојица.  Вујо беше задовољан. Надао се каквој неприлици, а ово му је већ обична, добро позната појава. Неки пут је и сам бивао принуђен да примамљује жене својим работницима, а овим му је бар заштеђен труд, па и расходи који су спојени са тим послом. Развесели се и он, па стаде да дира Пантовца. У неко доба стиже Ђурица. Беше весео, као ретко кад.  — Ха, здраво да си, мио обратиме! Јеси ли се уморио, бане? — узвикну Пантовац при уласку му.  Ђурица, видећи га онако весела, прихвати шалу.  — Вала, побро, па и нисам. А ти си ми се грдно намрчио!  — Како нећу, јади га убили! Гледô сам ти да нас двоје младих, ђе се љубе ка ’но голубови — осмехну се Пантовац и погледа га лукаво.  Ђурица застаде и погледа га право у очи.  — Где си био данас?  — Ја, вала, у једном забрану, више потока. Сретох једну ручконошу с празним судовима.  Ђурица плану и погледа Вуја.  — Шта је то? Јеси га ти послао да се прикрада за мном?  — Послао сам га да те нађе, па да идете на посао. Прође нам вечерас добра стотина дуката, која је могла бити наша.  Сад Ђурица, као кривац, обори очи, а Радован се осмехну вештој лажи Вујовој.  — Ко је то прошао? — запита Ђурица благо, желећи да заглади малопрешњу срџбу.  — Калауз из Паланке — одговори Вујо љутито. — Оде низ Јасеницу да лучи свиње.  — Све једно. Прошао један, наићи ће други — рече Ђурица, па наслони пушку и седе за трпезу.  После вечере, Радован, још пијанији, оде те леже, а Вујо и Ђурица осташе сами у соби. Бабу послаше да прогледа око куће, па јој рекоше да и она после тога легне.  — Шта то дроби овај? Ја га и не слушах онако пијана — поче Вујо, смешећи се.  Ђурица се збуни, не знаде шта да каже. Једва, после дужега ћутања, промуца:  — Море ништа.... његова посла!  — Како ништа; то мора да се зна. Ја сам те узео на свој ризик, па морам да водим рачуна с ким се састајеш. Ти си још невешт, а власт је ђаво. Они знају да лисице воле кокоши, па им то мећу у замке...  — А, за то не брини. То је Маркова девојка, из поштене куће — одговори Ђурица, мењајући се у лицу.  А Вујо зину од чуда.  — Хајдуци немају никаква посла с поштеним кућама. Откуд се ти нађе с оном девојком? — запита он оштро.  Ђурица устаде нагло.  — О томе немој никад више да ме питаш. Казô сам ти ко је, па сад доста ти је... Нисам ни ја од гвожђа! — обрте се он љутито, провуче се кроз прозорче и оде на ноћиште.  Вујо се још више зачуди, али не као мало пре.. Сад му беше загонетка решена. Видео је да ово нису оне обичне појаве, које је и сам одобравао и ишао им на руку, но је то много дубље и необичније за њега осећање, коме се само могао досећати, али га није могао појмити. »Зар и то може да буде? — помисли он. — Пфуј, буранија!... Разбојник, а осећа. Чудновато!... Баш је поган овај човек: овамо је разбојник, а младост хоће своје!...« па љутито угаси свећу, леже и стаде да размишља о овој чудној појави.  »Па каква је то девојка?... Зацопала се у разбојника!... Ђаво нека ме зна, али ја то не разумем. Маркова је кућа заиста поштена — како он рече — а и девојка је поштена; па сад како то?... Ха, да се нису раније знали? — Богме ће то бити... па сад продужују старо познанство. Јест, то је. Али опет: који ђаво њу сад вуче к њему? Она зна да је разбојник, и све... па опет... Хм... женска посла — ђавоља посла! Мораћу ја отворити очи, јер ми може начинити сто чуда...« Сан га превари, и он заспа.  Изјутра, кад пођоше, Ђурица заостаде код Вуја.  — Да ми одвојиш мало од оних пара; треба да носим мајци — рече Ђурица.  Вују не би право, али одговори обичним гласом:  — Је ли доста два дуката? Баби не треба више.  — Дај ми, засад, десет.  — Хм... да ли ће бити... Ја ти нисам ни казао куд сам шта раздавао. Мало је што и остало од оних двеста...  — Каких двеста, кад је Ђорђе казао власти четири стотине и двадесет!  — Тако они увек раде. Кад би се нашло од чега да се наплати, они кажу дупло и више.  Ђурица хтеде да плане, али се сети да ће се и сам моћи доцније послужити овим одговором, па се уздржа и запита:  — Баш увек тако раде?  — Па... готово увек — одговори Вујо, вадећи новце и дајући их Ђурици. — Ево ти десет дуката. Морамо ускоро опет на посао, јер нисам још свима нашим људима дао, а људи траже. Само из твога села траже пет кућа: Стојићи, Илија, Никола, Јово...  — Подај им свима, колико год сад можеш, јер ће ми ти људи требати. И онима у Војковцима треба послати. А чим нађеш прилику, кажи, па да идемо. И ја нешто сад разбирам. Требаће ми сад повише новаца, па ако испадне како ваља, биће добро.  — Шта, да не мислиш на Ставру?  — Јок. Довече ћемо се разговарати — рече Ђурица, па оде.  »Погреших што слагах — стаде Вујо мислити, — Сад ће он сваки плен да ми преполови, а ја му не могу ништа. Сам га научих шта треба да ради. Морам се томе домислити.«  XII Ђурица и Станка се састајаху свакога дана. Крили су се веома опрезно, али шта може међу људима остати тајно! И његове везе почеше да избијају на видик. После три недеље опази их прво Станкина мати. Кад виде жена своју несрећу, не огласи то, по обичају, кукњавом, но стеже срце и ућута. Увече исприча Марку све што је видела, пратећи их два дана узастопце.  — Знао сам ја да ће ми она кућу затрпати и огњиште угасити — јекну Марко очајнички. — Оно је неко проклетство од Бога, само не знам да ли згреших ја или моји стари.  — Дете је, брате, па не зна; треба је научити — рече му жена.  — Ћути, жено, да од Бога нађеш; какво дете! Оно је Бог створио да буде мушко, па га анатеме претвориле у девојку.  — Не помињи зло, молим те, — рече она крстећи се.  — Добро те њој ниси ништа говорила. Сад ти ћути, па се чини невешта свему, а сутра ја то морам преломити, па куд пукло!  На томе се сврши разговор. Жена не хтеде да га распитује шта мисли чинити, јер држаше да ни сам још није добро промислио о свему. Али се Марко већ беше одлучио.  Изјутра зором отиде Марко до свога суседа Петра.  — Да ми даш, Перо, онај твој гарабиљ, ако је оправан.  — Што ће ти, море; да нећеш и ти у хајдуке?  — Хоћу ја, али на лисице. Сатре ми, проклетиња, кокоши, па хоћу данас да је чекам.  — Ево ти, брате — рече му комшија, изневши поцрнелу од чађи пушку — пун је још од лањскога Божића, само наспи новога барута у ваљу, а ево ти и нове каписле, па кад продаш кожу, купи ми дувана за тај метак.  — Хоћу, Бога ми! — одговори Марко и оде кући замишљен и озбиљан, мислећи о истој ствари десети пут...  »Смем га убити, по закону; па још могу узети уцену, ако су га већ уценили... Његови људи неће ми ништа, јер је, брате, ’ваки случај. Бранио сам своје дете, па то му је!...«  Пред подне Станка замаче за шљивар испод куће па отуд оде право у забран. Сад иђаше тамо без икакве бојазни и без онога пређашњег узбуђења: само се потчињаваше оној неодољивој тежњи, која је тамо снажно привлачи. Предала се сва оној заносној жудњи младости, па заборави на све друге обзире.  Седе уз Ђурицу, па стаде, пуна љубавне чежње да му шапуће речи милости, да га гледа и да се диви његовим особинама, које јој све више излажаху пред очи и биваху све примамљивије и интересније.  — Докле ћемо ми овако, шта велиш? — рече она, пошто се стиша од прве љубавне буре.  — Ништа ти ја не знам, нити умем да мислим. Најбоље нам је овако, па шта ћемо више!  — Јок, ја нећу тако. Ово ће се напослетку дознати, па онда ја немам куд. Треба из раније да знамо шта ћемо.  У тај мах груну пушка иза њихових леђа. Ђурица скочи, дохвати пушку и пружи је на ону страну одакле се чуо пуцањ. Иза једнога жбуна издиже се Марко и погледа на њих у чуду и страху, као ’но ловац, који је гађао љута звера, па види да је промашио. Станка врисну и дохвати Ђурицу за руку.  — Не, ако Бога знаш! — викну она.  Ђурица је оштро погледа, али, прочитавши у њену лицу оно, што је, без сумње, желео да види, спусти пушку.  — Моли се данашњем дану и овој девојци, а ти би сад видео пошто је Ђуричина глава — рече Ђурица тихо, стишавајући се.  Марко окрете гарабиљ кундачки и потрча на њега.  — Стани дер, зликовче, да ти покажем како се заводе поштене девојке!  Станка претрча пред Ђурицу, окрете се оцу и диже руке у вис, желећи да га рукама заклони. А Марко, обневидевши од љутине и узбуђења, како дотрча до њих са замахнутом пушком, фијукну њоме и лупи по тврдим костима. Станка врисну и посрну, али је Ђурица прихвати једном руком, а из друге баци пушку, истрже револвер иза појаса и пружи на Марка.  Станка леже сва на ту пружену руку, дохвати револвер и обрну га у страну. Марко, видевши да удари кћер уместо зликовца, паде у још већу јарост, па истрже нож иза појаса и јурну на њих. Ђурица се ослободи од Станке, прискочи старцу и стеже га својим снажним рукама, као утегом. Станка им приђе и хтеде да ослободи оца, али се старац љутито ритну и обрецну:  — Даље од мене, кучко, не погани ме! Ја виђу да сам те изгубио у неврат, кâ да те никад имао нисам.  Ђурица, опазивши да се старац стишава, пусти га, па приђе Станци и узе је за руку.  — Ова девојка сад нема куд, кад си је ти отерао. И онда нека ти не буде криво што је ја водим са собом.  — И није за бољега, проклетница једна — од говори Марко срдито, узимајући гарабиљ са земље. — Познао сам ја шта ће бити са њом, још кад је стала на ноге...  Станци прекипе. Врати јој се она стара јогунаста самовоља, коју је вазда показивала према оцу, па, нашавши се увређена у дубини душе, обрте се Ђурици:  — Води ме куд знаш — рече му одлучно — јер видиш да немам више своје куће.  Марко се у оном узбуђењу, не знајући шта да ради, окрете да пође кући, загледајући кундак од гарабиља.  А Ђурица, дохвативши пушку, узе Станку за руку и одведе је право својој кући. Мајка га дочека у дворишту и погледа зачуђено у госта, кога јој син вођаше.  — Мајко, ево ти кћери уместо мене... да ниси сама. Гледај је као очи у глави, а ја ћу се старати за све што вам устреба.  Старица се одистине обрадова. Одједном јој нестаде онога обичног, подмуклолукавога погледа, и на лицу јој, први пут после дугих година засија израз невине среће и радости.  — Ама је л’ то одистине? Је ли ти то мени доводиш снаху, Ђуро?  — Јесте, мајко: снаху и ћерку.  — Добро ми дошла, дете моје! — рече старица и стаде је искрено грлити и љубити. — Благо мени, кад је ’вака девојка изабрала мога Ђуру.  — Ако данас или сутра, почем, дође Перо — прекиде је Ђурица — казаћеш му да ми чува девојку, да се главом не шали... од власти нек је крије, док се год може... А ја ћу већ гледати да се јо данас нађем са њим.  — Чуваће је он, синко, не брини се ти. Казао је он мени да се слободно смеш поуздати на њега. Само бих ти рекла: кад раздајеш што другима, да и њему даш... и ако он вели да не тражи ништа.  — Знам ја, даћу и њему. У кући имаш што ти треба?  — Имам свега. Само, ви’ш, ово је дете дошло овако... треба јој купити одела и преобуке.  — Све ћу ти сутра послати, а сад морам ићи. За неколико дана нећу долазити, док не посвршавам неке послове и док не видим шта ћемо чинити после. Сад, у здрављу! — рече им и оде.  »А шта ћу ја сад?« — помисли Станка и нека мучна зебња обузе јој душу. — »Он ме доведе па оде, а сад може наићи власт, па учинити сто чуда од мене. Истина, он рече да ме кмет мора чувати, али ако дочује власт па груне право овде, и не јављајући кмету!...« Откако је учинила први корак за ближе познанство са Ђурицом, од тада јој вазда стајаше на догледу нека зла слутња. Али она је вазда избегавала да мисли о томе и да тумачи ово непријатно осећање; она га је вазда заглушивала страсним и светлим мислима о својој љубави. А сад, одједном јој се приближи та злокобна слутња, а она не беше у стању да јој истакне на супрот какву другу светлију мисао. Све око ње беше суморно и дивљачно, све јој улеваше неки празноверни страх, коме се она не могаше противити. И у тој злослутној суморности, она се предаде црним мислима о себи и својој будућности, која, истина, беше сакривена од очију јој, али први знаци беху тако неповољни, да јој се само срце стеже од те слутње. На првом кораку у нови живот, она задрхта...  XIII Ђурица се пожури, те нађе Вуја и даде му извешће о последњем догађају. Старац се намршти и плану гневом, али се у речима уздржа да не изазове младића, јер је појмио његово душевно стање. Он му само рече озбиљно:  — Кажи ти мени, како ће то да изгледа: хајдук под кецељом!  — Шта ти говориш!... — плану Ђурица.  — Немој да се љутиш, него добро размисли, па ми одговори. Прва је мука: где ћеш је?... Тамо не може пробавити ни недељу дана, власт ће је ухватити и затворити, чим дозна...  — Каква власт! Перо ће је чувати, а после тога и ја ћу отворити очи — прекиде га Ђурица.  — Слушај што ти говорим! Власт ће дознати брзо; у то не сумњај! И ситније ствари по селу се рашчују одмах, а ова је досад облетела унакрст по селу; а што зна цело село, то се не сакри од власти. Ти мислиш они у срезу не знају где ти дањујеш? — Знају, бане, сваки твој корак по селу, али им то засад не помаже, јер знају да те село чува. А хоће ли село чувати девојку, која је одбегла за хајдука?  Ђурица се намршти, јер не нађе одговора на то питање. Или, управо, нађе га, али он беше неповољан. А Вујо настави:  — Код мене, видиш, да не може; и онда где ћеш је?  — Где год ја дањујем, и она ће са мном. Наћи ћу у неколико села по две три поуздане куће, платићу људима добро, па ће нас чувати.  — Е, мој соколе, није женско срце као твоје. Ти мораш свакога часа бити готов да прегруваш по два округа до каквога поузданога заклона, а она не може свуда с тобом. И после тога, за тебе ће се одређивати све већа и већа уцена, што више будеш радио, а сељак ће те убити за стотину две дуката, па да си му из ока испао. Паре су то, хеј!  Ђурица се злоћудо намршти и увуче пуне груди ваздуха.  — Ја ти кажем само то, да без ње не могу живети, па сад... једном се мре. Ако хоћеш да нас чуваш, саветуј нас како год знаш најбоље. Ја само знам да морам сад имати новаца што више, и наћи ћу их, па макар сву земљу преврнуо.  Вују севнуше очи задовољно.  — Што ће ти сад паре?  — Без њих се ништа не може, то знам. А ја их морам сад бацати на све стране.  — Па добро, дај да гледамо коју прилику још ове недеље.  — Ти разбирај и спремај, а и ја одох да што разберем — одговори Ђурица и, знајући да ће га Вујо сад распитивати за његове планове, обрте се одмах и оде.  И ако је био дан, није се много крио. Ишао је преко села, држећи се шљивара и забрана, а где наиђе на чисто поље, ту се више пожури и обрће опрезније. Тако стиже у Врбљане, пред кућу чувенога газде Јанка Пајића. Разгледавши кроз плот, виде у дворишту неколико деце у игри и једну жену где мота цеви. Не размишљајући много, отвори вратнице и уђе у двориште. Да не би својом појавом уплашио жену и децу, накашља се и викну обичним гласом:  — Помози Бог, снахо!  Жена, окрећући се к нему, прими му Бога, али видевши га онако наоружана, трже се и пребледе. Деца престадоше играти и занемеше, не знајући да ли да бегају и вриште, или само да ћуте и посматрају необична човека.  — Не бој се, снахо; ти се кâ да нешто плашиш — рече он благо, и да би је бар колико умирио, седе на клупу под шљивом, па настави: — Имам много хитна посла до газда Јанка, па те молим, ако је ту, кажи му да га чекам.  Жена га гледаше с великим неповерењем, али се одмах диже и, пошавши к вратима кућним, рече му:  — Ништа ти не знам где је. Да питам нану.  После неколико минута промоли се једна проседа мушка глава на вратима и, разгледавши хајдука, зовну га:  — Ходи дер ближе, момче!  Ђурица устаде, узе пушку и дође пред врата. Јанко га пажљиво разгледа, држећи једну руку сакривену за леђима.  — Чији си ти, море? — запита га старац.  — Зар ме не познајеш, газда Јанко? Догонио сам ти ономлане мертеке из наше шуме -— одговори Ђурица и насмеја се пријатељски, као стари познаник.  — А, ти ли си то! Ја бих рекао, па опет кô велим... неће зар то бити. А којим добром?  — Имам хитна посла с тобом на само. Па, ако што сумњаш, затвори врата па стани с оне стране куће на прозор, а ја ћу ти испред прозора казати што имам — одговори Ђурица веома благим гласом.  — Бог с тобом, дијете, што да говоримо кроз прозор, кад је дао Бог те имамо где сести и разговарати се. Ходи овамо — рече старац и пропусти га на врата.  Ђурица се збуни, дошавши у неприлику: научио је из детињства кад уђе у кућу да назове Бога и да се здрави са домаћином, а сад некако сам осети да је то у овој прилици неумесно; осети да он није сад онакав, какви су остали људи. Јанко га ћутећи уведе у собу, затвори врата за собом и понуди га да седне.  — Па тако: ти сад по мало хајдукујеш? — рече старац, посматрајући га озбиљно и радознало.  — Тсс... шта ћу — промуца Ђурица, и још више се збуни од овог отвореног и неочекиванога питања.  — Само ти не ваља што си се здружио с оним зликовцем... с Радованом. Са њега ћеш брзо главу изгубити.  — Ја га, вала, нисам тражио, али шта ћеш.  — Знам, знам. Све је то удесио онај матори угурсуз. Знао сам ја још пре годину дана да ћеш бити ово, што си сад, чим сам чуо да не избијаш из његове куће. Гледао сам доста таквих глава... али, шта ја ту бунцам! Деде да видимо којим си добром дошао?  Ђурици беше пријатно слушати ове паметне речи; мило му беше седети овако и разговарати се лепо са најугледнијим човеком... Та он је, у последње време, могао разговарати само с онима, који га чувају...  — Немој да се наљутиш, газда Јанко, али мене је велика невоља нагнала да ти дођем. Мени треба ових дана новаца, и то врло много, па дођох да те молим, да ми узајмиш. Причали су ми о теби све, да си и другима тако чинио, па зато ти и дођох овако сам. Чим дођем до новаца, све ћу ти вратити, а док сам год жив, неће те заболети ни длака на глави...  — Колико ти треба? — прекиде га Јанко одсечно.  — Пет стотина дуката.  — Ништа не можемо учинити... Ја јесам позаимао готово свима Вујовим људима, и они су ми поштено враћали, али толике паре нити сам имао одједном, нити сам их давао. А право да ти речем, и кад бих имао, не бих ти толико дао.  — Зашто, газда Јанко?  — Ја ти то не могу рећи, а питај Вуја, па ће ти он, може бити, казати. Даћу ти сто дуката, више ни паре.  Ђурица се и снужди и намршти се, не знајући да ли да пређе на претњу, или да још покуша лепим. Јанко познаде шта он мисли, па га запита:  — Што ће ти толике паре?  — Требају ми, много су ми потребне, а после ћеш, може бити, чути зашто су ми требале.  — Ако ћу после чути од другога, боље је да сад чујем од тебе. Може бити да ти могу помоћи саветом, и ако знам да имаш мудрога саветника... Истина, ја и заборавих да те питам: зна ли Вујо да си овамо отишао?  — Не зна. То ћу му после казати. Хтео сам...  — Е, па онда се ми не можемо више о томе разговарати: ја такве ствари не вршим без њега.  — Зашто?  — Зато, што ми је он поузданији. Ако тебе, рецимо, данас убију, остаје ми он за дужника, па ће ми то после платити други, који дође на твоје место.  Ђурица се сасвим збуни, јер виде да овоме старцу не може и не сме ништа. Најгоре му беше што се увери, да и овде не може без Вуја ништа учинити. Али он се одлучи да огледа последње средство да буде потпуно поверљив са газда Јанком. Исприча му искрено, готово наивно, цео данашњи догађај, не сакри му ни Вујово мишљење, па кад ућута, стаде бојажљиво да чека одговор.  — Хе, момче, — одговори Јанко после краткога ћутања — траљава посла! Најбоље је, да ти то све оставиш, а ако не можеш, онда ради онако како ти Вујо каже.  Дакле, и овде неуспех!  Ђурица изиђе невесео, збуњен, уплашен, не знајући шта да чини и куд да окрене главу. И одавде га упућују к Вују; и јатаци, кад им се за штогод обрати, прво се извештавају о Вујову мишљењу и вољи; а он — његово мишљење нико не тражи, његову жељу нико не чује, на њега нико, без Вујове речи, не обрће ни главе. — Као да он и не постоји, као да је он нека ствар, којом се сви могу по вољи служити...  Обузе га велики бол; осети се тако јадан и тако усамљен, да већ не виђаше никаква циља своме опстанку. Неко љуто, горко осећање усамљености заседе му у души, и он иђаше по њивама и шљиварима, корачајући несвесно, заборављајући и на свој положај и на сваку опрезност...  Наједаред случајно погледа низ равно поље, и крв му се следи од страха, што му изазва ова изненадна коб. Далеко пред њим касаху на коњима три жандарма. Они су га опазили раније, то је јасно, јер се један одвојио и у највећем трку јури десно, да му спречи пут к шумовиту потоку, коме се он упутио. Остала двојица иђаху право на њега, држећи пушке на руци, које одсјаиваху према заходу сунчеву.  Ђурица застаде; једним брзим погледом разгледа положај и, не мислећи више ни о чему, потрча из све снаге к потоку. Већ види како му се онај поред потока нагло приближује, чини му се да чује коњски топот иза себе и он напреже сву своју снагу и полети низ поље, као на крилима. Већ се приближио првим шумарцима над потоком, али је и онај близу, само сад не иде преда њ, већ му се приближује са стране. Сад добро чује тутњаву од коњских копита и осећа да га снага помало издаје...  »Та неће ме, ваљад’, стићи... нећу погинути?« — мисли он, и ова страшна мисао даје му нову снагу, и он трчи, само трчи, не знајући више ништа за себе.  — Стој! — викну онај са стране, и Ђурица не погледа, али осети да га онај циља пушком и потрча још брже.  »На коњу је, не може ме нанишанити...« — помисли они по гледа онамо у страну.  — Предај се! Не гини! — викну жандарм с коња.  Ђурица потрча још брже. У тај мах груну пуцањ, куршум фијукну поред њега и одлете у шеварице, са којих опадоше неколико гранчица. Истога часа загрмеше пушке иза леђа му, али он утрча у шуму, сјури се низ дубоку стрмен, и, кад потрча другом страном потока, виде да је спасен. За њим се није могло на коњима, и он окрете низ поток обичним кораком. Више није ни могао трчати.  XIV Ђурица нађе доста новаца, али му тај новац не однесе бриге и незгоде, које га не остављаху ни једнога часа. Вујо му донесе двеста дуката од Јанка, а одмах затим изврши смео напад у пожаревачком округу, где му допадоше још триста дуката. Али пошто му Вујо преполови добит, опет му остаде мало, те сад изгледаше где би још ударио. Јатак му показа трговачкога вересијаша из Београда, који се враћаше с пута по југозападним окрузима. Ђурица га пресрете и нађе код њега само дваестину динара.  — Е, мој пријатељу — рече му присебан, неки весељак, вересијаш — зар ти не знаш, да су се наше газде одавно досетиле, да се сачувају од ортачине са вама! Што год наплатимо у једној вароши, то одмах шаљемо поштом у Београд, а ми ти после путујемо као птица кроз гору.  Ђурица му одузеде часовник и дувански прибор па га пусти, оставши љут на неуспех и на стид, који му причини весели путник.  Међутим власт, видевши да Ђуричини напади постају све опаснији и смелији, стаде да га гони живље. По свима селима одредише се чувари, који су стражарили и дању и ноћу, а по Ђуричину и Радованову селу стадоше да крстаре жандарми свакога дана.  Сеоских стражара Ђурица се није бојао. К њима је свраћао свагда, кад му је требало да се извести ко је прошао путом, има ли какве нове наредбе, где се налази кмет... Али је морао бити много опрезнији од жандарма. Ономадашњи догађај показао му је, да се ови људи не шале, и тада је први пут, на делу, осетио да му глава свакога часа виси о концу. Тада је потпуно схватио свој положај, јер дотле му је све још изгледало обично: виђа се и разговара слободно са својим сељанима, виђају га и по другим местима, и сви га гледају обично, као да и нема ничега необичног у његовој појави.  А Станка му задаваше највећу бригу. Док је била слободна, код оца, дотле му И састанци са њом изгледаху као најсрећнији тренуци у животу. Он дође на обично место, ту се нађу обоје и проведу час два у заносном љубавном прижељкивању, па се растану; и он се враћа срећан, задовољан, опијен слашћу љубави, не бринући се ни за њу ни за себе, знајући да ће се то поновити и сутра и прекосутра и тако редом... А сад га обузме хладна језа кад помисли, да му свакога часа могу одузети и одвести то једино његово благо, да је могу затворити, мучити и шта је још не може снаћи у пандурским рукама... Тада се прене и, не гледећи ни на какве опасности, иде право к њој. Али на њиховим састанцима сад нема оне веселе, непомућене и безбрижне среће, којој се одаваху, док она беше код родитеља. Сад се још више прибијаху једно уз друго, али им са лица не силажаше она суморна брига, онај опрезни, нервозни страх од изненадна напада, коме се, и ако вероваху у околину, свакога часа надаху. — Ко се скрива и бега, њему се непрестано чини да му је непријатељ за вратом.  Напослетку власт дознаде за цео догађај са Станком, па, не узимајући још ствар озбиљно, посла кмету наредбу, да девојку »одмах стражарно спроведе« срескоме месту. Кмет нарочито сачека време, кад је и Ђурица код куће, па оде к нему сам.  — Није вајде, Ђуро, нема се куд. Мораш је водити на друго место — рече му он, кад му саопшти новост о наредби.  — Видим и сам, али треба још да промислим и да се договорим с људима...  — Баш ти гледај како било, те је још данас прекри код кога у селу. Ја морам сад одмах ићи за одборнике, па да са њима дођем овде и да саслушам твоју мајку.  — Па добро, кад није друкчије — одговори Ђурица забринуто. — Ја ћу је за ноћас сакрити гдегод, а сутра ћу је морати водити у друго село.  Кмет оде задовољан, а Ђурица снуждено погледа Станку.  — Да идеш, за ноћас, код Јова — рече јој.  — Нећу више тако да се потуцам — одговори она одлучно. — Хоћу да идем свуда с тобом. Али... овако не можемо више да живимо, него да се венчамо.  — Шта? Како? — запита зачуђен Ђурица.  — Хоћу, велим, да могу слободно погледати сваком у очи. Што да ме називају свакојаком? А кад ти будем венчана жена, нека говори ко шта хоће.  И Ђурици се допаде ова мисао, али све то за њега беше тако ново и необично, да не знађаше још ни шта да мисли о свему. У првом тренутку дође му на мисао само то, да за такав чин треба много претходних послова, па онда се сети да треба и свештеник, који ће то извршити, па му дођоше на ум кумови, девери и сва неизбежна поворка људи, који су потребни у такву послу. Ове мисли он саопшти Станци.  — Јок, брате, ништа нам то не треба. Слушала сам ја да су за време Турака венчавали ноћу, око бурета. Иди ти нашем попу, па се разговори са њим. Видећеш, он ће пристати. А ја одох да те чекам у Беглуцима, тамо под нашом њивом, док то не свршиш.  Ђурици беше по вољи и ова мисао, само му је тешко, много тешко било да изиђе пред попу, кога је, још из детињства, веома волео и поштовао. Али невоља гони напред, и Ђурица са зебњом оде к поповој кући.  Попа га, кад га угледа у дворишту, погледа зачуђено, али га ослови оним истим гласом, којим га је увек сретао:  — А гле, Ђура! Од куд ти сад?  Ђурица обори очи, обли га црвенило, али ипак скиде капу и смерно приђе свештенику.  — Не смем ти тражити благослова, јер знам да га немаш за мене, али те молим: дај ми руку да је пољубим — одговори он потресеним гласом.  Свештеник се изненади; засја му у оку необична родитељска радост, али он, не изменивши гласа ни држања, само му пружи руку, коју Ђурица смерно целива.  — Ако ми долазиш, као онај блудни син, на покајање, могу ти и благослов дати — рече му свештеник, очекујући жудно његов одговор.  — Е, мој попо! ... Камо среће да имам начина да ти дођем на кајање, али ја сам већ одвојен од људи, а то је кâ да сам и мртав. Него ме друга незгода доведе до тебе.  Свештениково се лице замрачи.  — Ако си одвојен, сам си се одвојио; али ти нико не брани да се вратиш међу људе.  — Знам, али ме тамо чека куршум.  — Тхе... куршум или робија... не знам, али је то за тебе све једно, ако ти је тешко у самоћи, ако ти је души тешко...  — Мили ми се још живети, попо!  — Јадан ти је такав живот, синко!  — Шта ћу! ... Али сад дођох да ме научиш и да ми помогнеш — рече Ђурица и исприча своју намеру са Станком.  Свештеник се и уплаши и наљути, кад га саслуша.  — Зар ти хоћеш, синко, да ме отераш на робију, да ми упропастиш децу и да ми кућу закопаш! Зар ти не знаш да се ни обични људи лако не венчају, а с тобом већ... буди Бог с нама!  — Није то, попо; него ако може онако, знаш, да нико не зна... Па ако се дочује, ти кажи да сам те наморао.  — Сад да ме убијеш, синко, па ти то не смем учинити ни ја, ни ма који други свештеник. А после, и то вам ни пред Богом ни пред законом не би вредело.  Ђурица појми, да од његове намере не може ништа бити, па, да би се што пре уклонио од свештеникових савета, који му веома тешко падаху, пренесе разговор на неке обичне ствари, па се одмах и удаљи.  Нашавши Станку на одређеноме месту, поведе је к селу, али она, чувши за неуспех код попа, не хтеде да се одваја од нега, а не беше вољна ни да одустане од своје необичне намере.  — Хајде да се нађемо с твојим људима, па да гледамо некако са њима, нећемо ли се договорити — рече му она.  — Ама кажем ти, вели ми поп да нико то не сме учинити.  — Знам, али ако намораш кога?  Ђурица не хтеде да јој каже да такво венчање не би ништа вредело, но размисливши увиде и сам да је најбоље договорити се са Вујом. Па уместо да је води на ново склониште, окренуше обоје низ поље ка Брезовцу.  Ђурица је још раније, за време првих састанака, упознао Станку са својим хајдучким животом, испричао јој много о Вују, Пантовцу и другим својим сарадницима, те сад, дошавши к Вују, Станку не изненади ништа што виде тамо. Случајно је дошао био раније и Пантовац, мало наквашен, па, видевши Ђурицу са девојком, дочека га веома весело.  — Ха, побро, је л’ то снајка? Жива и срећна била! Гле ђавола какву је цуру преварио. Старче, кажем ја теби да је ваљано! — рече, окренувши се Вују.  — Жива била! — одговори Вујо и погледа је оштро, кад му она приђе руци. — Сад можемо то, ради виђења, а после не мораш.  — После нећу и да хоћеш — одговори Станка, осмехнувши се.  — Ехеј, море, побро, да не страдају твоји чуперци! Ви’ш како је снајка оштра — рече Радован и трже се сам, па, да би тај незгодан израз заговорио, он окрете: — А што сте се, децо, тако накинђурили, кô да ћете на свадбу?  — Па да ви’ш, побро, и погодио си — одговори Ђурица.  Вујо се насмеја, и држећи то за шалу, додаде и он:  — Само ви нема попа, али га можете стићи.  — Како? Кога то? — запита Ђурица живо.  — Сад видех оца Симеона где се враћа из вароши. Док он изређа све механе путом, можете га стићи, па са њим заједно у манастир. Хо-хо-хо... — одговори Вујо.  — Ама ти се шалиш, а ја те од истине питам — рече Ђурица, па им исприча ради чега су дошли.  — Ваљано, побро! Дај сватове! — скочи Пантовац, па стаде да се обрће по соби, као да некога тражи.  — Беспослица! Какво венчање... — рече Вујо. За сваку лудост да навлачиш беду на врат.  — Ако је за тебе беспослица, за мене није — упаде му Станка оштро у реч. — Ја хоћу прво да му постанем права жена, па после да се не раздвајам од њега.  — Алал ти вера, снахо! — викну Радован. — Такву жену и ја бих слушао. Старче, кажем ти, купи сватове!  Вујо слеже раменима, па одговори:  — Чините, напослетку, како хоћете; не браним.  — Па кад велиш тако за калуђера, онда је најбоље да идемо чим се смркне, само нам нађи још кога човека — рече Ђурица.  — Готово тамо вам је најсигурније. Чича ће се до манастира добро загрејати, а ти му мало попрети, а и обећај који дукат, па ће он то наредити без владике.  — Нађи, старче, и кола. Кад је свадба, нек бар буде сватовски... Их, пôс му његов, ко се надао да ћу вечерас у сватове!...  Вујо оде да нађе људе и кола, јер беху наступили заранци.  ... Три часа већ путују необични сватови на двојим колима. Распитиваше за калуђера код сваке механе редом, и код последње, пред манастиром, казаше им да је старац мало пре измакао. Младић, који је силазио с кола и распитивао у механама, намести се на предње седиште, ошину бичем и кола појурише. Требало је на сваки начин да стигну калуђера, јер кад се за њим затворе манастирска врата, онда им је сав труд узалудан. После краткога времена зачуше пред собом певање црквених песама. То се отац Симеон слободи кроз клисуру, којом се долази до манастира. Кад га стигоше, Пантовац скочи с кола и пође пешице поред старца, а кола одјурише напред и за неколико минута стадоше близу манастирских врата.  Замало стиже и Пантовац са Симеоном.  Врата на уласку у двориште беху затворена, те старац стаде да лупа, док једва разбуди успавана послушника. За то време Радован исприча Ђурици како је једва приморао калуђера да изврши венчање, и то пошто му обећа десет дуката.  — Не боји се ничега; али морамо сад добро пазити да нам не умакне у ћелију. После нам не поможе ништа.  Али старац, види се, није помишљао на бегство, јер чим уђе у двориште, пре него што сјаха с коња, посла ђака да му донесе кључ од цркве, а он пусти дизгине коњу, па се обрте Пантовцу:  — Ходи дер, синко, придржи. Стар сам, па не могу сам...  Радован га услужно скиде с коња, па се одмах упутише сви у цркву. Пред иконом храмовном светлуцаше »неугасима лампада«, те својом слабом светлошћу придаваше још суморнији изглед мрачним сводовима храма, који се као нека чуда издизаху и повијаху у густој помрчини. Први кораци одјекнуше необично у овом мрачном простору и хајдуци се и нехотице зауставише при улазу.  — Палите свеће, море; хоћемо да поломимо вратове по мраку! — викну Радован и трже се сам од свога гласа, који удари о сводове, па забруја отуд, као да је пун храм људи.  Пред иконостасом кресну жигица неколико пута, док не плану и осветли необично лице послушниково, који, са својим дугом и разбарушеном косом, сањивим надувеним очима, дугом и уском расом, изгледаше као страшило. Кад плануше неколико свећа и храм се осветли, хајдуци приђоше к столу на средини храма, где стајаше старац под епитрахиљем и преврташе журно неку велику књигу.  — Дајте младенце! — рече он и обрте се ђаку, па му добаци неколико кратких испрекиданих речи, услед којих се овај намах расани и разрогачи очи од страха и чуда...  Ђурица и Станка стадоше напред, једно поред другога, а иза њих се наместише Радован и Коста сами, не очекујући да их ко позове. Калуђер их и не погледа, већ само састави руке младенцима, па се обрте столу и стаде да чита. Читао је дуго и журно, кроз нос, час запевајући и узвикујући високим гласом, час гудећи басом. Изговарао је све речи спојено и брзо, без предиха, те му и онај, ко се разуме у молитвама, не би могао ухватити смисла. А Пантовац, напрегнувши слух, могао му је ухватити само једну реч, коју чешће помињаше: бјеси... па се непрестано домишљаше шта Му ТО може значити. »Или му то у књизи пише јеси, па не уме да чита, или довикује ђаку: бјежи! А вала неће ми побећи, па макар га заклао овђе у цркви« — помисли он, па стаде да мотри на сваки покрет ђаков.  После дугога читања, отац Симеон, држећи у рукама воштаницу, обрте се младенцима:  — Хајде за мном! — рече им, па се окрену и пође око стола, певушећи неку песму кроз нос. Кум и старојко домишљаху се да ли да и они пођу за младенцима; погледаше на ђака, али овај се скаменио, па само трепље очима, а они, видевши да младенци иду, пођоше и сами за њима.  »Шта ово ја чиним?« — помисли Ђурица. »Венчање... Прате ме робијаши! ... А како сам некада лепо сањао о овоме часу! ... Напољу греје топло сунце, свирају свирачи и пуцају пушке, љуља се коло веселих сељана — сватова... А у цркви стојимо овако нас двоје, и видим пред собом мајку и сестру како ме весело гледе и смеше се од радости, а око нас суседи, пријатељи, кумови, па све весело и лепо... А гле сад...« И нешто га у глави тако јако заболе, да се мораде ухватити левом руком за чело, које обузимаше све већа ватра...  — Нек ви је срећно! — викну старац и стаде журно скидати епитрахиљ, па се онда окрете Ђурици.  — Кад си сам потражио Бога, онда га бар немој одсада вређати. Тешка је и страшна казна Божја за оне, који се титрају именом његовим...  — Ћути, попе! — викну Пантовац — за то ти нисам дошао. Него ако си свршио посао, да ти платимо, па да идемо.  Старац се прену. Као да га сад тек обузе нека нова мисао, неко чудно ново осећање, које му баци сасвим нову светлост на овај догађај. Он подиже главу, и са неким светитељским достојанством погледа зликовца право у очи и одговори му:  — Ово је место, где само ја могу говорити и нико други. А твоје паре не тражим, јер су то крваве, проклете паре, које ти је сатана дао у руке.  Све ово беше изговорено таквим гласом, од кога хајдуци занемеше, згледаше се, па не рекавши ни речи, изиђоше из храма зловољни и упутише се изласку...  — Право рече нама Вујо да су то луда посла — проговори Пантовац, љутито, кад изиђоше ван дворишта. — Који нас ђаво вуче у цркву! ... Стид ме је, вала, од самога себе.  — Ако се стидиш, ниси морао ни долазити — одговори му Станка. — А ја сам задовољна.  — Ама видосте ли чудо, где не смедох ни шамар да му опалим — прекиде је Радован, настављајући своју мисао гласно — а баш сам мислио да га мазнем једанпут.  Ђурица иђаше невесео, замишљен, не слушајући шта се око њега говори и ради. Само му једна мисао беше светла и мила: да је она, за којом је тако дуго жудео, сад његова, потпуно његова, и да се више неће од ње растајати...  Беше скоро поноћ. По небу јуре црни и густи облаци, отежући се у дуга и широка повесма, а ветар дува снажно, те увећава оно усамљено шуштање и брујање шуме, која се склопила над овим тихим самостаном. Хајдуци поскакаше у кола и одјурише кроз кланац брзим касом...  А старац Симеон затвори се у ћелију, па, не скидајући се, стаде да пише два извешћа, духовној и полицијској власти. У оба извешћа старац исприча опширно како су га хајдуци ухватили на путу, мучили га и терали да венча »одбегшега злодјеја Ђурицу Дражовића са дјевицом Станком, која својом драгом вољом иде за њега. Али — додаје старац — да не бих умро без покајања и да бих сачувао свој грешни живот, помислих, да неће бити грешно пред Богом, ако се замолим Спаситељу за ове заблудше овде, па их доведох у свети храм и очитах им велику молитву светог оца нашега Василија, иже јест на одержимих бјесом... По томе им дадох пастирску поуку: да се оставе злодјејања и да се покају. А они отидоше весели, држећи да сам венчао младенце.«  Зора већ забели кад старац последњи пут прочита оба писма, сави их, запечати и диже се да пробуди успавана ђака, који је требао сад одмах да трчи у варош с овим журним извешћем.  XV Као што после онога догађаја, при оцењивању потре пред кленовичком судницом, наступи у Ђурици извесан прелом у мишљењу и осећању, тако и сада, после ових бурних и необичних догађаја, који се на брзо изређаше и претурише преко његове главе, наступише у њему други погледи на његов живот, задатке и поступке. Досада је Ђурица на цео свој рад гледао као на случајности, које се мењају свакога дана, онако исто, као што се мења небесно плаветнило туробних јесењих дана. Живело се од данас до сутра, избегавала се свака одређенија мисао о будућности, јер јој није ни било места: један куршум иза трна покварио би и однео собом све планове и жеље... Истина није он баш био без икаквих планова, али је све то било тако нејасно и неодређено, да ни сам није био на чисто са својим жељама. Али га последњи догађаји принудише да мисли, и ако му је овај посао, од свега, најтеже ишао од руке.  Постепеним током догађаја Ђурица се већ навикао на свој положај, а озбиљне прилике наведоше га на мисао: да овим положајем осигура себи и своме другу будућност. Сад му живот беше милији но икада, а опасности се нагомилаваху све више. Требало је, дакле, наотимати — »зарадити«, како он мишљаше — што више, па се после негде склонити и проживети мирно. А да би могао зарадити, требало је претходно да зајази стотину других страна; требало је да задовољи и Вуја и другове и јатаке и поверенике, којих је било без броја и који су га све више, својим захтевима и услугама, обавезивали и спутавали у бескрајну мрежу својих замака. Он је осећао да је тешко надавати свима и свакога задовољити: од толиких похара још није ни половини дао први »пешкеш«, који се обично сматра као ситница и за којим тек после долази право разрачунавање, које мора имати неке сразмере са државном уценом. Али се ипак он надао, неком магловитом надом, да ће све то некако изравнати и задовољити другове и себе. Надао се у тврдо, и ако је видео да му готово сва »зарада« одлази у једне гвоздене руке, из којих се више не враћа њему.  После свога необична венчања Ђурица паде у велику бригу због опасности, које се гомилаху око њега. Марко Радоњић не могаде отрпети срамоту своје куће, па се обрати за помоћ државној власти. Услед тога постаде Ђурици непоуздано и његово село, јер Марко само вребаше прилику да дозна за његов долазак, у чему га помагаху рођаци и неки момци, нарочито Сретен. И сама власт поче много живље да трага за Ђурицом, не дајући му нигде да се стани. Ђурица сад тек поче да разумева и осећа свој ужасни положај: личио је на звер, коју непрестано, с места на место, гони велика хајка. Због свега тога и он сам измени своје поступке према другима. Досада је у нападима бивао присебан, пажљив, готово благ, а сад поче све више да личи на Пантовца: стаде да напада плаховито, грубо (ако се може рећи да ово досад није грубо), без осећања и без икаква сажаљења.  Одмах после венчања нађе неколико поузданих кућа у разним селима, где је могао склањати Станку. Тако скиде с реда прву бригу. Али после два три дана јавише му да Сретен, са неколико момака, једнако крстари по селу, с намером да га убије или ухвати. Ово га необично наљути и изненади. Сматрао је своје село као једино поуздано уточиште, а сад му прва опасност отуд прети. Не мислећи дуго, упути се с Пантовцем, с којим се сад ни дању не растављаше, право у село.  Сунце беше давно изгрејало, те се под његовим зрацима преливаху и блистаху поља и њиве, окићене росним капљицама, које се по брежуљцима већ стапаху и испараваху. Испод суднице, крај пута, сеђаху два дечка са заденутим пиштољима за појасом и један човек осредњих година са пребаченом шешаном преко крила. Пред њима гори ватра, пламен се весело повија с једнога краја на други, а око ватре прште и пуцкају млади пурењаци, које један од дечака обрће и надгледа.  — Одмакни де мало тањи крај, видиш прегоре — вели онај с пушком и задовољно, светлим очима посматра како пурењак руди и пуцка. — А ти, кићо, да је какав суд да донесеш мало воде, па нам не треба боља част.  — Море лако ћемо за воду; ено реке па ћемо после пити, само дај да ово лепо испуримо.  — Ала да наиђе Милош; наплатио би нам сваки пурењак по грош.  — Па ето, Сретен је видео сад кад прође, па не вели ништа.  — Е, мари сад Срета за пурењаке. Мисли он где би нашао Ђурицу да подели Косово.  — Их, да га хоће где сукобити: ала би било смеја и причања по селу!  — Море, децо, гледајте своја посла — одговара им онај с пушком, отресајући печен кукуруз и завијајући га у зелену шашу. Мало затим зашушта кукурузовина пред њима и из ње искочише Ђурица и Пантовац. Дечаци зинуше од чуда и занемеше, а друг им устаде и здрави се са Ђурицом.  — Стражарите ли помало? — пита Ђурица смешећи се.  — А ја... сеткаримо помало, ет’ ...  — Продајте нам два пурењака.  — Нисмо их, вала, ни ми куповали, па их нећемо ни продавати, но узмите па једите — одговори стражар и даде им по један печен кукуруз.  — Ви говорасте сад о Сретену — рече Ђурица, крунећи печена зрна и бацајући их шаком у уста. — Куд оде он?  — Оде у Локву с косачима — одговори дечко.  — Колико их беше?  — Петорица. Пајо Станојчин, Јевто, Петар...  — У здрављу! — прекиде га Ђурица, обрте се и оде с другом.  У Локви су газдинске велике ливаде, са којих се диже по неколико стотина пластова. Сад су већ пластови зденути, а у Милошевој ливади подигла се зелена отава. По њој се поређали млади косачи, па једначито, као по команди, измахују оштрим косама и секу зелену сочну траву. Пријатан, заносан мирис отаве шири се уоколо, те не могу сите да их се надишу млађане груди. Сунце прижиже у знојава леђа, јутрењи поветарац пирка и расхлађује, а трава шушти и пада под оштрим челиком...  Наједаред косачи се пренуше. Неко иза њих повика:  — Стој!  Подизаше главе и упрепастише се, видевши Ђурицу и Пантовца с напереним острагушама. Сретен, који бејаше напред, подиже косу и као да хтеде некуд поћи, па, видевши да се ниједан од другова му не миче с места, застаде и сам, двоумећи шта да чини с косом: да је баци или да је држи тако подигнуту. Али га двоумица прође брзо, кад Ђурица подвикну:  — Доле косе!  Све косе попадаше, а косачи, пребледели од страха, гледаху зачуђено у наперене пушчане грлиће, као да су им очи приковане за њих.  — Отпасујте се, а ти, Јевто, везуј све редом! — викну Ђурица и ступи корак ближе.  За часак беху сви добро повезани, а Јевто стајаше уз њих, чекајући шта ће сад бити.  — Вегни де, побратиме, и овога — рече Ђурица, па приђе повезаним младићима, а Пантовац стаде да веже Јевта.  — Па, Сретене... — поче Ђурица — чујем да ме много тражиш ових дана... веле, хоћеш да ме убијеш, шта ли?... Па, ет’ ја дођох да се видимо и ’нако... упитамо за здравље.  — Море, Ђуро, надлагује се свет — одговори Сретен муцајући и бледећи. — Ја, вала, знаш сам, волим те... како ћу рећи... ’нако кâ... бр... кâ брата, јест, баш кâ брата... А свет... тхе...  — А шта си оно поручио Јову и Станојлу да ти јаве кад буду на стражи?  — Ја, вала, ништа. Кажем ти: свет...  — А јесу ли се сви ови заклели ономад с тобом, да ће ти помоћи да ме убијеш?  — Ко, зар ја? — викну Пајо. — Не дао Бог! Ја још велим, брате, да те чувамо кâ једнога свога...  — Ко то изнесе? — викну трећи.  — Шта их ту испитујеш... им њихова! — викну Пантовац — још им нађи адвоката... Лези, бре! — подвикну затим Сретену, који се очас пружи по откосу. У руци Пантовчевој одједном се нађе витак дреновак, који одједном фијукну у ваздуху и стаде да пада по Сретену као град.  После првих удараца Сретен се само увијаше, бледећи и мрштећи се, али на шестом ђипи, као иглом убоден, клече на колена и закука из свега гласа:  — Јаој, кукавац, ђе погибох! Не, кумим те Богом...  Пантовац га само гурну леваком, па опет продужи, не осврћући се на његово очајно запомагање. Кад наврши тридесет удараца, одујми, а Ђурица приђе и саже се над Сретеном, па му превуче оштар ножић преко средине уха, смешећи се:  — Ово, знаш, да ме се сећаш... Нећу да ти кварим ухо, јер ниси ожењен, али нек стоји резница, да не дижеш руку на људе, који ти ништа не чине.  — А ви — обрте се по том осталима, који од страха једва стајаху на ногама — сад вам праштам, а други пут вам не гине куршум у леђа. Сад идите, па причајте какву сте уцену добили за главу Ђуричину.  За овим се обртоше и он и Пантовац и полагано се удаљише низ равне ливаде, а повезани косачи, не двоумећи много, разбегоше се по кукурузима, бојећи се да се разбојници не присете и не поврате.  Ђурица с Пантовцем удари потоком, који протиче испод Дикића кућа, где је оставио Станку на боравишту. Јавили су Јову Дикићу да им спреми ручак. Кад изиђоше на чисто поље, које пресеца поток, угледаше коњаника, с којим су се морали срести. Ђурица познаде попа.  — Поп! — рече он, и сенка некога детињега стида прелете му преко лица, али он брзо одагна осећање, које му не беше пријатно, па рече Пантовцу: — Ако ја застанем са њим, ти иди напред, па ме чекај у шибљу.  — Шта ћеш сад с попом? — промрмља овај незадовољан, јер беше гладан, па хиташе на ручак.  — Ништа, море, иди ти! — одговори Ђурица збуњено.  И поп их беше угледао поиздаље, али видевши да се морају срести, немаде куд, но продужи право к њима.  — Помози Бог, децо! — рече он још на корак два пред њима.  Пантовац се још више потуљи, обори главу и некако неодређено махну руком поред уха, што се могло узети као да скида капу, а могло је изгледати и као да се чеше иза уха.  Ђурица врло пристојно скиде капу, смерно приђе руци свештениковој и осети како му опет малопрешње црвенило наилази на лице.  — Хоћеш у село, попо? — рече он благо, као обичан сељак, који је, идући с рада, срео свога свештеника.  — Хоћу ја — одговори поп, осврћући се на Пантовца, који већ беше прошао. — Сиромах Илија изгуби детенце... А ко ти је оно... ваљад’ Пантовац?  — Ја — рече Ђурица и намршти се мало, али се по његову изразу не могаше прочитати да ли му је непријатно то питање или му је непријатан сам Пантовац.  — Баш ја једнако мислим код куће, никако не могу из главе да те избијем... Шта то би с тобом, Ђуро?... Ја сам те крстио и једнако си ми пред очима растао, па сам баш мислио и радовао се кака ћеш бити ваљан момак. Истина, отац те, Бог до га прости, није никаквом добру учио... то се већ зна, немој да ти је криво и ако ти је отац, али, брате, ти си ми изгледао друкчији...  — Е, мој попо... шта ћу, таква ми је, ваљад’ судбина... Мало од оца, мало од других, па... ето!... — одговори он уздахнувши.  — То је, то је, знам ја... ти други учитељи, то су твоји душмани... Ти си био... ти си могао бити красан домаћин и радник, али те они наведоше на клизав пут. Па сад мораш да им аргатујеш, да мећеш главу у торбу ради њихове користи.  Ђурица, погнуте главе и бледа лица, слушаше ове необичне речи, које исказиваху и неке његове најтајније помисли. И њему је долазило све то на памет, али он никад не беше у стању да истави такву мисао јасно и да помисли дубље о њој. А сад, кад је чуо готову, исказану мисао, она га уплаши, јер појми да је мисао истинита и правилна. »Јест, зацело, ја радим, а они све односе и живе од моје главе«...  — Ти отимаш од других — продужи поп, видевши да га Ђурица слуша — да би могао њима што више дати. Убијаш, рецимо, или упропашћујеш поштени свет, па дајеш њима, који су тебе упропастили... А кад дође до густога, онда ће им бити први посао да те убију, да би себе сачували, и да узму уцену за твоју главу.  Готово плашљиво, раширених очију Ђурица погледа попа. Ова страшна мисао, која му досад не дође на памет, порази га као гром. Он гледаше у мирно и благо свештениково лице, очекујући другу реч, која би ублажила или преиначила ту страшну мисао, али поп нарочито застаде, да би се та мисао што боље и дубље укоренила у њему.  — Како... зар то може да буде?... — промуца Ђурица.  — Хе, мој синко... да је то, што ти радиш, какво добро, зар не би и твој отац то радио!... А он је, видиш, другима јатаковао и од других живео... Ја знам десетину људи, које су ти твоји пријатељи измамили у гору, терали их да отимају од народа за њихов рачун, па их после поубијали и узели велике уцене за њихове главе...  — Ама, попо, шта велиш ти?... О ком ти говориш? Знаш ли...  — Знам ја добро, не бој се, синко. Знају и деца сеоска ко тебе упропасти, а да не знам ја, који већ триестак и неколико година гледам шта се ради по овој околини... И знаш ли још шта? За ове моје речи, кад би их ма коме другоме казао, ја знам шта би ме снашло после неколико дана; а видиш, ја их теби говорим слободно, не бојим се ничега... Видиш да те добро познајем... да ниси рђав човек...  Одједном, као плаховит поводањ, по Ђурици се разли нека нежна и слатка топлина, а уз груди му пође нешто врело и необично, застаде у грлу му, па заголица му нос, вилице и очи, и он осети да му се очи влаже, а вилице дршћу... Нека стара и слатка, веома необична успомена из детињства сену му кроз главу, сети се како је некада дететом плакао, и сад му се учини да осећа оно исто, што је и у детињству осећао; учини му се да је и он сам онакав исти, какав је и у детињству био... Откада памти за себе, никада му још нико није тако отворено у душу загледао... И таква вера, такво поверење у њега, разбојника!... Човек говори пред њим оно, за што би могао изгубити главу... »али зна да нисам рђав човек!...«  — О, попо, да знаш како ми је то... Нико ми досад није тако говорио... а ја сам све са њима, од детињства... с оцем...  — Јесте, синко, знам ја. Камо среће да оца ниси ни видео ни запамтио, друго би сад било... Такво срце не би се само покварило. Али сад то на страну, па ми реци шта мислиш, докле ћеш тако? Знаш, ваљада, шта те чека напослетку... данас, сутра, кроз годину, две?...  — Ништа ти ја не знам, но живим тако од дана до дана; а шта ће бити и не мислим, не смем да мислим... Само знам да сам пропао, пропао сасвим.  — Па што онда веза онаку девојку за себе, те и њу упропасти, болан брајко?  — То не знам, попо, среће ми. Како се то деси, ни сам не знам. Као да нас неки ветар занесе, те се закрлеписмо једно за друго, не мислећи ништа и не знајући шта радимо... А сад ми је то велика, тешка брига на врату... Али шта да радим, научи ме, попо?  — Само један прави пут имаш пред собом: да се предаш власти, да идеш на суд, те да покајеш старе грехе, а после већ... лако је. Неће те стрељати, знај зацело, а кад се покажеш на робији ваљан, смањиће ти казну. Издржи тамо пет шест година, па кад се вратиш отуд, бићеш човек, бићеш поштен сељак и домаћин, живећеш на своме прагу и огњишту.  — А она... Станка, шта ћу с њом?  — Хе, њој неће бити лако, али напослетку, и она ће се довести у ред, све ће се довести у ред... Наћи ће, зар, и она себи друга...  — А, то не може, то никако не може. Ето, то је оно!... Првога дана, пошто мене затворе, она нема куд, а ја је не могу оставити, па макар погинуо. Него кажи што друго: има ли каква начина да се ми не растајемо, да се склонимо где, или тако на пример нешто?... — и Ђурица жудно, ватреним очима погледа свештеника, очекујући повољна одговора.  — Знам шта мислиш, синко. То не може. Сваки је, који је бивао на твом месту, то покушао, па не иде. После неколико месеца повуче га опет нека сила у гору, зажеле му се очи гомиле злата и банака и... ето га!  — Јест, знам то — рече Ђурица, схватајући положај хајдука, који се удаљи од свога посла.  — Једини ти је пут, синко, да се вратиш међу поштене људе — робија. Кроз њу се можеш вратити слободан.  — Онда... ништа!... — рече он уздахнувши.  — Тешко ми је, Ђуро, што ти не могох ни у чем помоћи...  — Како?... Хвала ти, попо, до неба. Ти си ми отворио очи. Бар ћу се сад умети чувати и знам с ким имам посла. А ’вако, што но кажу, биле су ми повезане очи.  Свештеник га појми. Па, хотећи да га остави баш на тој главнијој мисли, поздрави се са њим и крете коња под собом, а Ђурица остаде замишљен, укочена погледа накрај видокруга, откуда се помаљаху ретке паучинасте кудеље сивих и беличастих облачака...  »Мораш да мећеш главу у торбу, ради њихове користи« — сети се он попових речи и, идући полагано уз поток, стаде да мисли о томе.  »А ја досад нисам на то мислио, а видиш како је то јасно! Због чега се ја мучим и пропадам, због чега упропашћујем толики свет, зар због себе? — Јок, брате, није!... Каква ми је вајда од тога. Него све због њих... Донеси пет стотина, они све разграбе, и још морам да молим њих за који дукат. И тако једнако да радим за њих, да упадам у све веће кривице док... јест, док не дође до густога, тако рече попа, а после... пљус по челу, па узми још сто двеста дуката уцене за моју главу!.. Е нећемо тако!« — рече он у себи, али не беше у стању да мисли како ће друкчије, кад неће тако.  »Да ми је знати шта ли мисли овај Радован? Ето, и он је учинио што и ја, још и горе, а чини ми се да је паметан човек. Да ли он види за кога се ми мучимо? Баш ћу да га питам, али нећу сад: сетиће се да ми је то попа говорио. Само знам једно: треба добро отворити очи... Ча-Вујо, повући ћемо се клипка, па или моја или твоја глава!...«  »Да се предам, вели, власти« — стаде опет мислити. — »Али како?... Рецимо ја одем и кажем... тако, већ зна се... они мене у томруке. После испитуј: ко је још, ко те чувао, с ким си ишао, кога си напао?... И тако све, па мучи и питај... Добро. После већ суд и, рецимо, робија. А она?... Оцу не може, јатацима не може, мојој кући... и горе!... А-ја!... Опет је, оно најбоље: накупи пара, па бежи у свет. Да ми је само да накупим пет стотина дуката... Али прво мора да се плати јатацима... Тамо-амо, па опет: удри, отимај!...«  XVI Нашавши Пантовца, који већ постаде љут ради тако дуга чекања, Ђурица дође са њим до уречена места (једнога трњака испод Дикића кућа), па даде знак. Испред куће му одговорише да је све повољно, и они се обојица пажљиво провукоше кроз шибљак и кукуруз, те уђоше у кућу, где их очекиваше Станка и добар ручак. Једна жена остаде напољу да пази неће ли ко изненада наићи, а гости се наместише са домаћином у соби и стадоше да ручају, причајући о догађају са Сретеном.  После ручка донесе Станка чутуру вина, коју је Ђурица собом донео. Пантовац засветле очима и маши се чутуре.  — Ох, сејо рођена и мајко миљена, ти си ми још понајвернија друга — рече он гладећи чутуру по боку и натеже је. Кад се напи, пружи је Ђурици.  — Натегни, побратиме, па да ви’ш како односи све бриге у маглу — рече он сучући густе брке и гледајући једним оком Станку, која сеђаше до Ђурице и невесело гледаше на њега.  — А што ми резилиш пљоску, болан Рако, — рече Јово. — Зар она не може да изврши тај посао!  — Хе, душу ли му, није то... она само проврти, а чутура удари клин.  — Море чувај се да не заклиноше.  — Стари смо познаници. Ха-ха-ха! ... — одговори Пантовац и стаде да савија цигару.  Наста кратко ћутање. Јово два пут почињаше нешто да каже, па се тргне, као да се домишља да ли је баш сад најзгодније време. Погледавши још једаред Ђурицу и видевши га добро расположена, он се одлучи.  — Ђуро, знаш... мени би требало пара. Баш ми је јака потреба. Окупиле ове проклете дације...  — Знам ја, не бери Ти бригу. Скоро ћемо имати посла, па ће бити свима.  — Ама јест то, него знаш, ја велим... како ћу рећи.. кад свршиш посао, немој нам шиљати преко Вуја, него нам ти сам подели... Ја, брате, нећу друкчије! — узвикну он одједном и устаде са столице, као да се сад нечему присети. — Јест, нећу да ми он дели ка слепцу по два дуката, а себи оставља стотине...  — Колико ти је дао Вујо ономад? — запита Ђурица.  — Свега досад пет дуката.  Ђурица се намршти. Пантовац упаде у разговор:  — Па шта ћеш, море, не зна човек куд ће пре. Није вас мало. Само у ова четири наша села имамо тридесет таких људи, а још двадесет у другим срезовима... Хе, душу ли му, није то лако надавати.  — Знам, Рако, али опет... нисте ни ви седели скрштених руку. Ту је пало, брате, много више од хиљаде, па ту има и за нас и за њега, а ’вако нећемо... јок!...  — Добро — рече Ђурица — ја ћу то казати Вују шта ви тражите, па сад видећемо. И мени је правије да ја и побратим сами раздајемо нашим људима, а богме и за себе да остављамо.  — Ама што ви, људи, не удесите са њим, па да се зна шта је његово, а шта ваше. Нек се зна његов део од стотине, па то му је, а ви се после са нама кусурајте — рече Јово.  — Да ви’ш, море, мени се то свиди — рече Пантовац и наже се к трпези. — Али, душу му матору, неће он на то пристати. Овако он односи три дела, а један дели свима нама, то знам добро. А да се погађамо, он зна да нам не може тражити више од четвртине... Боље му је овако, па неће ни пристати.  — Па, брате, кад му ви дајете, што да не узме. И ја тражим три дела, али мени не дате... Је ли тако?  — Оно тако је... али то је друго... Бадава, неће он!... — рече Пантовац одсечно, размисливши мало. — Не иде, све је у његовим рукама... без њега ми не можемо ни мрднути.  — То је мука, — рече Ђурица, погледавши мимогред Станку — али опет, да покушамо. Што да нас двојица залажемо главе за њега, па отуд не видимо користи ни ми ни наши људи, но све њему. Па, напослетку... зар ми баш не бисмо могли без њега?...  — Хе, побро!... да није њега, друкчије би се ти освртао око себе — одговори Пантовац, смешећи се.  — Што, зар...  — Зато, што би онда и потајници, и власт, све би ишло куд треба право за нама, а не би ишли онамо, где сами знају да нас неће наћи.  — Како, па је ли мене хтедоше ту пре убити они коњаници?...  — А ко ти је крив, што ти сам идеш на пушку. Лено псето, док не види зеца, неће да га тражи, али кад га види — Држ’ се зече!  — Опет ћу ја да покушам — рече Ђурица.  — То можеш, и ја ћу ти помоћи, али ћеш видети да неће од тога бити ништа. Само пази да га не наљутимо — одговори Пантовац и диже се са столице. — Јово, ја бих мало спавао — рече он креснувши оком на домаћина, који га појми, па устаде и изиђе са њим.  у соби остадоше Ђурица и Станка.  Погледаше се обоје, и док им се погледи не састаше, мишљаху да ће полетети једно к другом, а кад сагледаше своја уплашена и забринута лица, оборише главе и заћуташе обоје.  — Ђуро, шта је ово? Ја ћу полудети!... Докле ће се овако? — рече Станка и седе крај њега на под.  — Што, Стале? — одговори он и пребаци своју руку преко њена рамена.  — Не знам, али ја овако не могу. Хоћу да будем једнако с тобом, па нека погинем, не марим, само да не седим ’вако као у тамници.  — Па ја сам ти говорио да није лако...  — А што сам ја остављала своју кућу, него да будем с тобом! — одговори она, а очи јој севнуше оном врелом блиставом ватром.  — Па како ћемо, кад не може друкчије? Ето, ниси могла ићи са мном да бијемо Сретена, а не можеш сутра или прекосутра на похару.  — Све једно, хоћу да идем, па шта буде.  Он је привуче к себи, па јој стаде другом руком гладити главу, а у њему самом рађаху се чудне мисли.  »Што ли је то тако?« — мишљаше он. — »Док је не узех, чинила ми се већа од сунца и даља од самога неба, а гле сад... ништа... Баш као и они чворкови са бреста!« Ђурица се сад сети детињства. Једаред опази да се легу чворци у једном високом, окресаном бресту. Месец и по дана облетао је око тога бреста, гледао како су се легли, хранили и расли мали чворци, и видео да ће насигурно одлетети кад порасту. Дрво је било тако право и високо, да се није могло ни мислити о пењању. Али једнога дана свих пет младих чворака беху у његовим недрима: што је за њега било немогуће, другоме је ишло лако; други се попео и повадио му чворке. С најрадоснијим срцем отрчао је кући, однео своје лепе мале чворке и показао их оцу. »Пооткидај им главе, нек ти мајка начини паприкаш« — рече му отац. Он је учинио тако. И кад му је после мајка донела куване чворке, он се чудио: чему се досад толико надао и радовао? — Ничему... рекао је тада сам у себи. И сад се сетио чворкова...  Али је опет, још јаче и страсније, пригрлио Станку, па стаде да је љуби у оне чудне очи, које некада ни погледати није смео. Заносна ватра љубавне страсти обузимаше га све више, и он већ осећаше да му Станка није оно исто што и чворкови, увиђаше да му је много више за срце прирасла.  »Шта ћу да мислим? Видим да се све више пропада у неку дубину, из које нема излаза... Падамо обоје и пропадамо, па бар нек се живи још ово мало времена што нам остаје!...« и он осећаше како га Станка грчевито привлачи к себи, и заборави све бриге и опасности овога света.  XVII Ђурица и Пантовац остадоше код Јова и на преноћишту. Ђурица и Станка однеше поњаве у кукуруз испод куће, па ту, под једном кржљаком, дивљаком, наместише постељу. Пантовац се завуче међу крстине више куће, а Јово са чељадима, као обично, леже на дворишту пред кућом. Иза Букуље појави се сјајно црвенило, као од огромна пожара, па му се зраци размицаху све више и све даље, док иза горе не исплива пун сјајан месец, те просу бледу светлост најпре по врховима дрвећа и бреговима, а после све ниже и шире, док са висине не осветли сав видокруг. Оштар хладан планински ветар зањиха лисје и врхове кукуруза, те над главама сакривених бегунаца забруја чудна ноћна песма, пуна неке миле и суморне сете, некога неразумљивога и блаженога душевнога страха.  — Што није свакад овако? — прошапта Станка, грчећи се и прибијајући се уз Ђурицу, навлачећи све више танку оштру поњаву. — Да ми је овако да проживимо који месец дана заједно, па после не марим, нек погинем.  — И све овако да сија месец, да пирка ветар, а ми да ћутимо покривени у кукурузу, је ли? — одговори Ђурица, пребацивши руку преко ње.  — Јест, све тако.  — Е, Стале, нисмо ми за то рођени, за такво уживање и одмор, него за невољу, за вечиту невољу... Еј-хај!... — уздахну он после неке тешке и горке мисли.  Сан стаде да их обузима обоје, и они заспаше.  Пред зору, кад стадоше звезде једна по једна да се гасе и неко нејасно бледило да се навлачи по небу, Ђурица се трже; пробуди га некакво шушкање и шапутање, које се чуло озго, од дворишта. Седе на постељу, дохвати пушку, па стаде да слуша. И Станка се прену, па видевши га тако на опрезу с пушком, скочи уплашено.  — Шта је то? — запита она полугласно, осврћући се око себе.  — Пст, не говори! — прошапта Ђурица, па се подиже на ноге. Перје кукурузно зашушта и затим се чу тихо звиждање, које највише подсећаше на пиштање ухваћена миша. Ђурица дахну душом, одговори истим знаком и задовољно, после безузрочна страха, седе на постељу.  — Што ли је то Јово поранио? — рече он. — А ја мишљах друго...  — И ја мишљах... — одговори Станка, али ни она не исказа своју мисао, која се, без сумње, тицала жандарма...  Кроз кукурузе приближаваху се и провлачаху се три човека, који необично изгледаху у овој полутами. Ђурицу нехотице обузе језа; он опружи пушку и стаде да се привлачи крушци.  — Јово, јеси ли ти? — запита он полугласно, кад се они из кукуруза приближише.  — Ми смо, наши смо... — убрза Јово с одговором, видевши пружену пушку. За њим иђаше Пантовац и још један човек, у коме после Ђурица познаде Вујова синовца, младића.  — Шта је? — запита Ђурица устајући.  — Брже, побро, душу ли му... данас ћемо у зечеве — рече Радован смејући се и чешући потиљак.  — Потера!... Вујо послао овога... — одговори Јово.  — Казао ти чико да бегате на Корушац сви троје, чим вас нађем — проговори младић брзо, дишући нагло после уморна и дуга пута. — Чим сване, кренуће се цео срез осим наших села... још синоћ су сви скупљени и сад су ту негде близу.  — Хоће ли сви право овамо? — запита Ђурица, тражећи око себе капу, осећајући да му ноге дршћу од овога изненаднога гласа.  — Јок, једни ће на Радованово село и Брезовац, а други ће овамо. Ови ће се скупљати испод Букуље, али место није одређено. Чико се боји да не буде дигнут и качерски срез, па вели да добро пазите кад наиђете на Качер... Казао вам да се прикријете на Корушцу, док не видите шта је било са потером, па онда идите право Штуловићу.  — Хоће ли нам он шиљати још кога?  — Јавиће он све. Кад се сврши потера, вели, биће најзгодније да одмах почнете оно што сте уговарали. И то ће јавити.  — Знам, знам... добро! — одговори Ђурица. — Ти сад гледај како ћеш се провући, а ми одосмо. Станка, спремај се!  — Шта ћу се спремати, но хајде да идемо — одговори она, а у оку јој засја необична радост. »То је оно! Почиње се« — помисли она, обузета великим узбуђењем због ових необичних прилика.  Радован обеси торбу, у коју је још синоћ спремљено све што треба гладним и жедним путницима, па се онда сви троје окретоше потоку и пожурише низ брдо.  — Само да пређемо потес пре видела и да се дохватимо реке — прозбори Пантовац забринуто.  — Не брини, прећи ћемо — одговори Ђурица, па сви троје убрзаше корак.  Кад стигоше потесу, беше већ свануло. Сад се морало ићи чистином, јер поток, кривудајући кроз њиве и ливаде, не имађаше ко ритом ни шибља ни дрвећа, а и корито му се беше готово изравнило са ливадама.  — Овуда се мора трчати; нема шале — рече Пантовац. — Снахо, ти напред, па потрчи! — викну он намрштивши се и промрмља нешто у себи, што не беше за Станку повољно.  Станка га само погледа, па прође напред и потрча тако брзо, да Пантовац, који трчаше за њом, стаде изостајати.  — Лакше, не мора баш тако брзо — проговори он.  Не остаде им више од стотине корака до реке. Наједаред Пантовац погледа у лево, па, видевши оно, чега се највише сад бојао, повика:  — Лези! Лези!  Станка не појми одмах на кога се односе те речи, па се у трчању осврте и виде да су обојица прилегли по самом потоку.  Тога часа и Ђурица јој махну руком, те она брзо леже, па стаде да се осврће око себе, чудећи се шта раде њих двојица, кад никакве опасности нема. Видећи да они гледају све у лево, погледа и она истим правцем и — следи се...  Тамо далеко, на крају потеса, издиже се велики го хум, по коме су се прострле зелене Пашине Ливаде. По врху хума виде се јасно гомиле сељана, са белим кошуљама и црним гуњевима и јелецима, како се журно примичу к селу. Види се и коњаник, који се спушта косом, идући пред њима.  Пантовац чекаше да потера сиђе у долину, да му се изгуби из очију, те да се они неопажени дохвате реке. Тако су били много поузданији, но да их опази потера и да се крене одмах за њима. Рачун је био добар. Чим потера сиђе са хума и западе у долину, бегунци поскакаше и за један тренут дохватише се реке.  — Е, данас јевтино прођосмо — рече Пантовац, умеравајући ход. — Ха, снахо, душу ли му!... Шта велиш сад?  — Ја, вала, ништа; а видим да се ти више од мене плашиш.  — Како то?  — Шта сте полегали кâ зечеви, кад су људи далеко од нас.  — Ха-ха-ха... — насмеја се хајдук. — Море ти си жешћа од мога побратима. Чујеш, да поведемо и њу на похару.  Ђурица се насмеја и погледа Станку.  — Она то и тражи једнако — рече он.  — Па лепо, болан. Ето, ја ћу кидисавати на децу и укућане, а ти са њом држи и нападај газде.  — То нећу — одговори Станка. — Ја ћу вас само пратити, а ви вршите ваш посао без мене.  — Па шта ћеш ти за то време да радиш?  — Ништа, чекаћу вас негде у потоку или у шуми.  — А, тако би и моја баба, да је жива, могла хајдуковати...  — Стој! — викну Станка, осврћући се око себе, као да тражи какво оружје. — Стани де, да ти покажем ко личи на твоју бабу — додаде она, сагињући се да дохвати камен са потока...  — Хајде да се измиче! — проговори Пантовац сасвим другим гласом, желећи да прекрати непријатан спор у овакву времену, где је драгоцен сваки тренутак.  Сви троје пређоше реку, дохватише се густе кленовичке шуме, која се пружила до близу Качера и пожурише да се што пре дохвате рудничких огранака, који су у другом округу, где ће, без сумње, бити изван сваке опасности.  Кленовичка шума пружила се по једној дугој страни, која је испресецана јаругама и косама. Бегунци су свакога часа морали да слазе у јаружице и опет да се пењу на косе, које су се отегле низа страну. Бегање је било тешко и уморно, али кад се бега од велике опасности, онда се нема кад мислити о умору.  Кад дођоше испод голога преседластога превоја, којим се прелази отуд из Шумадије у руднички крај, бегунци се зауставише на једној стрмој коси, која беше обрасла густом гором и шибљем. Требало им је одморити се и душом дахнути, јер их умор савлада. Завукоше се у густ шибљак и поседаше једно до другога. Пантовац одмах извади пљоску и натеже.  — Деде, побратиме; не знаш како је ово добро за уморна човека — рече он, пружајући пљоску Ђурици.  — Море остави ме, није ми сад до тога — одговори Ђурица љутито, не гледајући ни у кога.  Пантовац, као чудећи се и сажаљевајући га, врати пљоску у торбу. Његов поглед као да говораше: »Ја не знам за такву опасност или љутњу, због које не бих могао пробати овако лепу мученицу«.  Тада сви троје полегаше и ућуташе.  Ђурица, легнувши на леђа, угледа зелено и густо лисје буково, које се раширило и виси пред његовим очима, али му оно сад изгледаше као да је израсло из неба, па виси над њим. Кроз лишће види један бео усамљен облак, који плови горе по чистом плаветнилу, па му изгледа да и он и лисје над њим плови, и чисто осећа како промиче кроз благу шумску хладовину.  »Ала би лепо било, кад бих имао крила« — помисли он у себи. — »Их, како би се летело. Легнеш ’вако, а оно иде, иде, иде... а ти само лези, маши крилима и уживај... Куд ли путује онај облак и шта ли је тамо куд он иде? Рај или пакао? — Једно мора бити, јер знам, кад је оно попа под записом говорио о рају и паклу, он све погледа у небо. Шта ли је тамо, како ли се живи?... Куд ли ћу ја... а, истина јест: куд ли ћу ја? Јамачно у пакао, нећу ваљад’ у рај, кад сам толика чуда чинио. Ала ли ће да пеку, бре! ... Ако, вала, и заслужио сам, а дотле ћу бар да гледам да заслужим још више, нека знам зашто се мучим... А Станка, где ли ће она? И она ће са мном... Истина, ко зна где ли ће она?... Можда ће и у рај?... А јесте луда, пôс јој њен, у мало не кидиса на човека! ... Видиш, и то се мора наредити, мора јој се нешто учинити да други пут то не ради. И мене онда на реци у мал’ не уби!... Чудна је! ... Само да је побратим не омрзне, да је не може гледати. Но, већ ја ћу то удесити. А шта оно друго беше, оно лепо што сам мислио?... Облак плива... иде у рај, а јест, о рају. Ко ли је тамо? — Мој тата извесно, а и сви стари Дражовићи... Истина јест, више нема нас Дражовића. Ја ћу погинути, то је већ извесно, а ја сам последњи, деце немам... а оно«... и, као убоден, скочи и разгледа око себе, па се наже над Станком, која га погледа као кривац покајник.  — Стале, тако ти свега што ти је најмилије на овом свету, је л’ истина што си ми пре казала? — прошапта он над њом, а у очима му засја велика неизмерна жудња.  — Шта? — рече она зачуђено.  — Знаш... да си тешка... — одговори он и поцрвене.  Она га погледа пажљиво, као да беше рада видети унапред: како он мисли о томе, да ли се радује или му је криво? Кад му је пре месец дана саопштила своје откриће, баш тада га одазваше некуд, а после никад не започињаху говор о томе. Станка је мрзела на ово своје стање, и мислила је досада да је и њему мрско, па неће ни да говори о томе. Али сад, ова блажена и срећна жудња, која се виђаше на лицу му, као да не долази од мржње, већ напротив...  — Што ћу те лагати, зар је мени мило! — одговори она и зачуди се, кад се он намршти на њен одговор.  — Што ти није мило? — рече он чудећи се.  — Зар смо ми за то... и нашто ће нам деца, куд ћемо их?  — Како, болан — прошапта он, бацајући поглед на Пантовца, чије се груди одизаху као мехови. — Знаш да ћемо да се склањамо, да се негде настанимо, па да живимо...  У тај мах нешто шушну више њихове главе. Они не опазише, али Пантовац лагано подиже главу и ослушну, па, кад се шуштање понови, он скочи и пружи пушку. И они обоје поустајаше и погледаше уплашено из свога заклона. Шуштање долажаше озго, са врха стране и са више места, из чега они закључише, да горе иду људи или стока  — Да се бежи са косе: ово је нешто опасно —      рече Радован.  Подизаше се и журно сиђоше у јаружицу, која је горе при врху имала два крака, управо две провалије. Више саставака опазише најпре једну, затим више белих сеоских кошуља, угледаше и понеку пушку. Сад није било сумње да су опкољени потером. Остаје им још само потес, где их је, на оној чистини, најлакше погодити из пушке, и река која кривуда између потеса и шуме. Али ко зна да није ланац од потере већ сишао до реке. Имали су, дакле, још само два начина: или да опет ударе реком, где су могли наићи на потеру, или да се завуку ту негде у шибљак и да ћуте, па, ако их опази потера, да скупо продаду своје главе...  — Шта ћемо сад? — рече Ђурица бледећи, осврћући се плашљиво око себе. — Видиш ли сад! — викну љутито на Станку. — Ја ти лепо ономад велим да те водим у Војковце...  — Остави то! — прекиде га Пантовац. — Зар не видиш да се мора гинути.  »Шта то вели он? Каква погибија? Ко ће да гине? Јест, ми ћемо да гинемо и... и ја ћу да погинем!«... — помисли Ђурица, па стаде још пажљивије да ослушкује оно значајно шушкање.  — Да бегамо низ реку — рече он готово нехотично, тек само да што каже и да говором одагна страх, који га обухваташе.  — Хајде, вала; једном се мре! — одговори Пантовац, севајући очима бесно. — Подај и њој што у руку — рече он загушеним гласом, гледајући на појас Ђуричин.  Ђурица извади револвер и даде га Станки, па онда окретоше јаругом к реци. Тек што корачише два три пута, а озго више провалије неко повика из свега гласа:  — Ено их! Пуцај!  Одмах затим разлеже се пуцањ и више њих прозвижда куршум. Као да то беше сигнал усамљеној и успаваној гори да оживи. Одједном се сва гора проломи од вике и пуцања. Куршуми стадоше да лете и звижде око њих и више њих, откидајући гране, које лако падаху пред ноге им. Понегде куршум лупи у буково дебло, и ту се одједном забели влажно дрво.  Бегунци потрчаше из све снаге, онако, као што може потрчати човек, који бежи од смрти и зна да му само ноге могу помоћи. Напред трчаше Ђурица, прескачући лаким еластичним скоковима све препоне, које му беху на путу. У десној, опруженој низа се руци, држаше положену пушку, а у левој, стегнувши револвер, прескакаше рупе и камење низ јаругу, док не окрете реком дубока корита, која беше обрасла густим шибљем и врбаком. За њим, све у стопу, трчаше Станка, погледајући чешће у лево, откуд се чуло викање и пуцњава. Пантовац, тежак и тром, изостајаше све више од њих, али и он живо скакаше, стајући делим стопалом на скоковима.  — Пуцај! Не дај! Уа! — вичу стотине грла.  — Гру... гру... гру... — праште пушке по зеленој густој гори.  — Лево! Страном! За њима! — вичу кметови.  И цео, дуг ланац луди, збијајући се у гомиле, јури на ниже страном да пресече пут зликовцима и да их стигне. Али над провалијама застају сви и, у оном узбуђењу, не могући трчати даље, а не знајући шта да се ради, окупише опет сви у пуцање и вику.  — Около! Заобилази! — вичу кметови, и гомиле се двоје: једни трче уз брдо да обиђу провалију, па да опет слазе пред бегунце, а други се враћају натраг да сиђу к реци, па да трче за бегунцима. И једни и други вичу из гласа.  Ова вика поможе бегунцима. Пантовац једнако ослушкиваше и одмераваше ухом докле се потера растегла, па, кад опази да сва вика све више остаје иза њих, засијаше му очи радосно, јер појми да су искочили из ланца и да су, према томе, побегли од опасности.  Кроз четврт часа хајдуци прегазише Качер више гвоздене бране и дохватише се густих рудничких огранака.  XVIII — Наслеђе, господа моја, велика је и важна чињеница у, тако рећи... у томе питању — говораше апотекар пред Јанковом пивницом својим присним »пријатељима, партнерима, суграђанима и осталој булументи нашега града«, како он то вељаше. — Али су прилике и околности, у којима човек егзистира, од пресуднијега, тако рећи... утицаја...  — Шта ту дробиш — упаде му жучно у реч месни учитељ, који се, док апотекар састављаше своју научну фразу, иронично осмехиваше. — Да је тебе твој отац боље васпитао — учитељ јако нагласи ову реч — ти би уредно свршио школу и био би користан државни радник, а не би продавао чивит и соду по паланкама. Васпитање је, ако хоћеш да знаш...  — А гле’те милорда! — узвикну апотекар. — А какво сте васпитање ви добили, ако се смемо усудити да запитамо, од свога ћаће? Какву сте то ви философију свршили, молићемо, и који је рад кориснији за народ, мој или ваш?...  — Зар се школе уче само ради тога, да човек буде чиновник? — рече срески шумар, и пренесе поглед преко својих слушалаца, да би се уверио: деле ли и они његово мишљење.  — Мој отац, као сељак, дао ми је васпитање како је могао — обрте се учитељ апотекару — и ја сам учио онолико, колико је кадро било једно сељачко имање да ме издржи. Али ти, господски син, богаташ...  — Полако-те, море, ви одосте на друго, — проговори месни свештеник. — Ми смо почели о Ђурици. Шта је узрок, велим ја, те човек, који може онако да осећа, који може да воли, који тражи свету цркву да благослови његов брак, те такав човек, велим, чини онаке покоре и злочинства и на ономадашњој и јучерашњој похари? Која вели да су га на то нагнале прилике и околности, а учитељ, као што видим, налази да је свему томе криво васпитање. Али реците ви мени, драгановићи моји, са чега толики други свет оде у гору? Зар не видите да већ постаје обичај: чим коме мало потесни око врата, он домча шоцу у руке, па хајд’ у гору. То ви мени реците... А ја, у колико могу да мислим, рекао бих, да ће томе бити узрок наш крајњи немар према вери и цркви, рекао бих...  — Пардон! — викну апотекар. — Ако сам био тако срећан, да схватим драгоцене мисли уваженога господина попе, мени се чини... ја бих рекао да он навраћа воду на своју воденицу, исто онако, као што то чини учитељ. Ја вам опет велим, господо: прилике и околности. Узмите ви ово: је ли Ђурица спреман из малена за хајдука? — Није. Је ли...  — Ја шта је радио, но се спремао... — упаде му учитељ у реч.  — Пардон, не прекидај ме. Је ли он непрестано, радећи своје сељачке послове, замишљао себе као хајдука? — Није. А да ли је помишљао на поштен живот, на женидбу, на кућење, на рад? — Одреците му то, ако можете! Дакле, случајно учинио једну погрешку и био лоше среће, те га власт ухватила, па, бојећи се ваљда горих јада, дао чистац...  — Све су то трице и кучине! умеша се Живко писар, стари полицајац. Какве прилике и воспитаније, какви бакрачи! Ехе... кажем... — ту се Живко мало искашља, да би нашао што згоднију реч за своју мисао. — Поп има право, кажем ја... Али то није све. Него је пао углед власти, ја, брате, углед власти је пао. Јест, кажем... А ја бих њега на точак чим врдне, па да ви’ш онда би ли се сећао хајдуковања! Ја — заврши он и Дубоко повуче из ћилибарске муштикле.  — Варате се, господине — одговори му апотекар. — Кад су беснели по овом крају Јевђовић, Сарић и други, тада је ауторитет власти био на максималној висини, па су опет они чинили покоре. А пре тога метали су и на точак, и тада је било оваких разбојника. Али шта је одвело у хајдучију и Јевђовића и Ђурицу и толики свет?...  — Баш да вам кажем и ја једну — рече Дмитар књижар, пошто се искашља и протрља међу прстима свој дебео златан ланац о врату. — Ви сви погађате, али, простићете, с једне стране. Све то јесте тако као што ви сви велите, и сви имате право. И то ће рећи, да сви ти узроци постоје: мало ово, мало оно, тек изиђе како не ваља. А сад, зашто је толики народ нагрнуо у хајдуке? — То му је, брате, у крви... така му је погана крв: чим што мало, он у гору. То је једно. А за Ђурицу рекао бих да ће учитељ имати највише право. Отац га је научио злу, а он се потрудио да претекне оца. Што не одоше у гору толики његови вршњаци из села? Зато, што их родитељи нису учили да краду и отимају, но да раде и, што но веле, да живе поштено. Ја како, брате! Моје дете неће бити хајдук. А зашто? — Зато што пазим на сваки његов корак...  — Добро велиш, Дмитре — одговори му свештеник. — То и ја кажем. Нека сваки води бригу о својој деци како треба, па неће бити хајдука, или их бар неће бити овако много. А да ли нам је баш то у крви — Бог ће га знати. Нешто не знам како је сад по другим земљама, али држим да свуд има тога зла.  — О, те како! — рече апотекар. — Бандити су велико зло у свима државама...  — Бог с тобом, Коста, шта су ту криви бандисти? — Викну Лаза терзија, који је у младим годинама, испитујући своје подобности, носио добош у војној банди.  — Ох-хо-хо-хо... — слатко се насмеја апотекар. — Бандити, господар-Лазо, то ће рећи разбојници — на страном језику. А уваженој господи бандистима нека је слава и част! ... А-а, господине капетане, част нам је... и овом приликом, као и сваком... — рече он, дижући своју »шлафкапу« и поздрављајући капетана, који нешто туробна изгледа дође међу друштво и седе.  — Добро јутро! — поздрави се капетан, седајући за сто. — Чујем ја још из собе, да се овде претреса велика философија.  — Не замерите скромним и мирним грађанима — продужи апотекар — што се у оскудици здраве душевне хране наслађују полициским билетенима, којима их ваше господство тако ревносно снабдева. Да није Ђурице и вас, не знамо шта бисмо радили од дуга времена.  — А, и тога ћу Ђурицу скоро скинути с врата. Не знам само који ли је то од његових долијао.  — Шта, има ли извешћа од синоћ?  — Ништа ново. Један је од нападача погинуо, а Никола је досад умро. Не знам само шта ће бити с децом. Чекам извешће свакога часа.  — Е њихова је дрскост прешла сваку меру. За два дана две разбојничке похаре! — рече свештеник.  — И јуче изјутра онај случај у Кленовику! — одговори капетан.  — Шта, ми нисмо чули? — повикаше радознали слушаоци.  — Једна сељанка, која је нешто оговарала његову Станку, враћала се из вароши. Он је ухвати, веже јој руке, па задигне сукњу и кошуљу јој, те веже више главе и пусти је тако у село. Али је најгоре што је она, по његовој наредби, морала тако проћи кроз цело село, и ником није смела допустити да је одреши, док не стигне својој кући.  — Па је ли све извршила?  — Морала је, јадница. Чекало би је горе зло.  — Како ли је могла ићи завезаних очију?  — Кроз сукњу се види лепо.  — Говорите, господо, што хоћете, али ја опет велим: наслеђе је важна чињеница... — отпоче апотекар да развија своју философску мисао...  Међутим догађаји, који су се одиграли дан раније и који изазваше овај разговор, беху веома страшни.  Другога дана после потере, Ђурица и Пантовац, с одабраним друштвом, које им је Вујо спремио, ударише на бистричкога механџију усред бела дана, пред десетином сељана, који се случајно затекоше у механи. Секоше, мучише и тукоше механџију Цинцарина и момка му синовца, узеше му осам стотина банака и, зарезавши му нос, припретише:  — Ако чујемо да опет мучиш сиротињу кајишарским интересом, убићемо те на месту.  Сви сељани осташе као приковани на своме месту; нико не смеде оком мрднути, а неки, из превелика усрђа, беху позавлачили главе под клупе. Кад одоше хајдуци, ови само мрдаху ногама, на позив својих суседа да изиђу, показујући тим да се не интересују оним, што је иза њихових леђа...  Одмах сутрадан, око заранка, исто друштво опколи кућу Николе Чолића, богата сељака из Грабовца. Никола је био на путу, и разбојници, знајући тачно кад ће се вратити, чекаху га свакога тренутка. И сад су ишли на поуздану добит, јер су знали да је Никола отишао да наплати облигацију од двеста дуката. Знали су да је Николина задруга на раду у пољу, а код куће беху само ситна деца са женом редаром.  На вратницама, куда ће Никола доћи, беху прикривени Ђурица, Пантовац и Новица. Последња Двојица полегали су у корову, што је израстао по ђубрету близу вратница, а Ђурица се завукао у витлове шиндре, коју је Никола спремио за нове стаје. Остало друштво заузело је друге вратнице, па једни чекају уговорени знак да упадну у кућу, а други да стоје на стражи.  Беше тихо летње вече. Сунце се претворило у пламено коло са хиљадама дугих и сјајних ватрених паоца, од којих се половина заклонила за високу гору, а друга половина блиста и пршти ватром уз небесни свод, преливајући се час у ватрено црвенило, час у љубичасто пламено жутило. И она густа измаглица, која се вазда виђа око заласка сунчева, претворила се у ватру, па блиста и трепери, заклањајући један део сунчаних зрака. И шума, и поље, и брегови, све доби неку нову, сјајнију и отворенију боју... По плаву небу пролете јато задоцнелих птица, журећи се на ноћиште...  Деца се окупила у једном углу пред вајатом, цепкају и забадају иверје у земљу, заборављајући све друго што је иза њих. Један малишан са врха брда, више куће, довикује мајку и јавља да не може нигде да нађе јагњад, која су се позавлачила негде у папрати.  Непомузене овце блеје и, да би се зар чиме забавиле, штрбну мало угажене траве и опет подигну главе, очекујући музару...  Прве вратнице на огради од воћњака шкрипнуше, и кроз њих прође коњаник. То се Никола враћа с пута. Они из заседе поиздизаше главе ослушкујући, да по гласу познају, враћа ли се сам Никола. »Е, још ово, па квит!« — помисли Ђурица у себи, спремајући нож и пушку за напад. »Само да не буде крви! ... Оно истина, сад је све једно, али тек лакше ми је, кад се на миру сврши«.  — О, Мићо! — Викну Никола с пута, видевши синчића на брду.  — Чујем — одговори дете осврнувши се.  — Јеси нашао јагњад, сине?  — Нема их нигде, славе ми! — рече малишан застанувши и као размишљајући где ли су. — Да потражим још горе у зобишту.  — Потражи, моје дете, па пожури, — викну Никола, сагињући се на коњу испод шљива. Кад стиже пред вратнице, сиђе с коња и поче да га распрема. Погледавши случајно у двориште, угледа тамо два човека, од којих један утрча у кућу, а други оде к оној гомилици деце. »Хајдуци!... То је оно страшило, од кога се и дан и ноћ страхује... па, ето их!...« — помисли он, и таман да се окрене и да бега натраг, а неки страшни и необични људи притрчаше му, створише се уз њега, као да изникоше из земље, и дочепаше га снажним рукама. Коњ одскочи у страну и нестаде га испред Николиних очију, а он се осети усамљен, у власти ових страшних зверова.  — Пст, да ниси писнуо!... Полази напред! — викну један од нападача, и Никола осети јак ударац у леђа.  — Не ударај се, молим те, наредићемо се лепо... — рече он, ступајући напред плашљиво и збуњено.  Утом деда завришташе, а у кући закука жена.  »Шта то њима раде?... Откуд тамо други хајдуци?« — помисли он, заборављајући да је мало час сам видео двојицу.  Улазећи у кућу, Никола угледа снаху како је необично присела код завале испод прочеља, дигла руке више главе и преплашено гледа зликовца, који стоји пред њом с голим ножем.  — Паре дај! — подвикну Ђурица и замахну ножем.  — Хоћу, брате, хоћу, молим те... ево на, ево сад... — муцаше он, вадећи рубац испод појаса, али му нешто сметаше да га одмах извади. Руке му тако дрхтаху, да не беше у стању владати њима. Дохватио је прстима за крај рупца, али никако не може да га извуче, јер не зна шта да чини с рукама. — Чек’, чек’... ево сад... — муцаше јадник једнако, претурајући руком по појасу.  Ђурица приђе, истрже му рубац и развеза, па стаде да броји банкноте.  За тренутак сви ућуташе, посматрајући како Ђурица невештим прстима одваја један по један лист папира. И сам Никола се забави тим послом и стаде да броји, заједно са Ђурицом, једну по једну банкноту, као да и њега интересује колико ће се наћи новаца у том завежљају.  — Хо, па овде је само сто двадесет дуката! Камо ти још осамдесет? — рече Ђурица.  — Јест, јест, брате... сто двадесет равно... Нема више.  — Како нема? Урош те је позвао да ти исплати свих двеста по облигацији.  — А, е то јест... али није све платио... Ево облигације код мене, па читајте... на њој то пише — одговори Никола и стаде да тражи по јелеку. — А, ево је! — рече он пружајући Ђурици облигацију. — На њој све пише, све...  — Што ти није све дао.... му његова! — викну Пантовац као с неким правом, налазећи да му је тим причињена хотимична штета.  — Нема, нема човек... душе ми нема — правдаше Никола и себе и свога дужника.  — Остави сад то — викну Ђурица. — Дај ми оне паре што си узео за стоку и јечам.  — Како? Није, браћо, није Бога ми!.... Нема...  — Шта нема... ти твога! — викну Ђурица. — Јеси ли о аранђеловском вашару узео педесет, о пантелијевском тридесет, а колико ти је дао Дмитар за јечам?  — За јечам? — одговори Никола, чудећи се тачном рачуну, који му Ђурица изнесе. — Е јест, било је и то, али сам раздао по народу, браћо. Раздао сам до последње паре, тако ми самога Бога...  — Лажеш, псино матора! — викну Пантовац, па изви нож у висину и удари њиме Николу по глави. Никола осети страшан бол у глави, и са њим заједно потече му топал мокар млаз низ потиљак.  »Гле, смрт! — помисли ону себи — да се гине!...« и ова мисао га препороди, ули му неку непознату му до сад снагу самоодбране, коју он никад у себи не претпостављаше. Наиђе му нека црвенкастосива тама пред очи, која му заклони собом све предмете и сва лица... Он не виђаше више ништа, осим једно једино страшило, које се помаљаше из те таме са подигнутим ножем. То је страшило добро познао и разумео: да му оно спрема смрт, неизбежну страшну смрт, без устанка, без пребола... И ако сад он успе да уништи то страшило, онда... онда ће бити нешто друго, нешто боље, а шта — о томе и не мишљаше... Глава га жигну још јаче, још ужасније, и он некако механички, без размишљања, онако исто као што се удављеник грчевито хвата за слабу шибљику, дохвати свој мали ножић иза паса, истрже га брзо и тако исто муњевитом брзином сјури га ономе страшилу у груди. Осети само како нож удари у неку мекоту, као кад он у јесен цепа бут говеђи за пршуту, па после оде тамо некуд сав до дршке... И потом угледа како оно страшило необично отвори и рашири очи, као да се нечему јако зачуди, па их преврте у вис и онда он познаде да је то страшило хајдук Пантовац, који се одједном опусти, и некако необично седе и леже у ватру на прочељу, леже онако леђима, преврнутих очију, и он поче разумевати да је то он убио Пантовца. Али истога тренутка нешто јако пуче и њега нешто тако јако удари у слепо око, гурну га, и он се од тога претури и — умре...  А Ђурица стајаше над њима са пушком, из које још излажаше по мало дима, гледаше их зачуђено, не могући појмити шта то би. »Сад овога тренутка беху два човека жива, беху оваки исти као што сам и ја, и гле...« Пантовчеву главу дохватио пламен, згорео сву косу и по кући се просу задах...  Како осети смрад спаљене косе, Ђурица хтеде да врисне, осврте се пажљиво по кући, угледа још некога над оним, кога је он убио. То се снаха наднела над мртвим девером и домаћином, па кука и нариче, али Ђурица не чује никаква гласа, но се само чуди откуд та жена овде! И напослетку, угледавши врата, једним скоком испаде из куће и потрча к првој шуми, која му паде у очи. Али, потрчавши мало, обузе га неописан страх од самоће, од себе сама и од онога вечерњега сутона.. Застаде и ослушну... Неко му се приближује. А, јест, то је друштво, на које је он био заборавио. Потрчаше сви напред ћутећи, а Ђурица скакаше пред свима, не знајући ни где гази, ни куда иде, ни шта ради. Тек кад зађоше у шуму, умерише корак. У оној немој, мрачној шумској хладовини Ђурица стаде да прибира мисли.  »Откуд ја ово идем?... Шта ово би?... А, јест, убио сам човека!..« И при тој мисли стеже му се срце и охлади, а на душу му паде неки тежак терет, неки велики бол, неко непојмљиво осећање, које је личило и на кајање, и на жалост, и на страх од нечега што се не види и не разуме. Неко ново, досад успавано осећање у њему пробуди се и стаде да га гризе, да жеже као зубни бол... Он иђаше узверена погледа, страшљиво управљена у помрчину, отворених, осушених и врелих усана, онако као што болесник у врућици скаче с постеље и бежи од куће.  »За јечам?... Раздао сам по народу, тако ми самога Бога!...« — понављаше он у памети последње Николине речи и изазиваше све оне страшне слике, које се мало час пред његовим очима изређаше, али се сад сећаше само Николиних речи и последњега свога дела: кад је пружио, скоро наслонио, пушку на слепо око и окинуо. Одједном Никола седе; нити му се лице промени, нити се он осврте, ни мрдну чим, него га само одједном нестаде с оне висине, на којој је стајао, као да је скочио у воду, и тако се простре по земљи, пруживши ону руку с ножем ка прочељу, као да је имао са њом какву нарочиту намеру. И затим му падоше у очи широка Николина леђа, у сукнену јелеку, како су необично одскочила од земље. И после се одједном нађе над њим неко други, као да је видео женску конђу, убрађену црвенкастом марамом са белим цветићима. И више се ничега није сећао...  А варош ври од нестрпљења...  Капетан је напослетку добио тачно извешће. Кола са мртвим Пантовцем очекују се свакога часа, а појединости напада познате су, већим делом, свима. Ипак се нестрпљиво очекује писар Мита, који ће сав догађај испричати онако, како је у истини било.  По подне стигоше кола са спроводницима, писаром и доктором. Народ нагрну колима, па нити ко може приђи колима да што види, нити се може извући из гомиле, већ се дела маса радознала на рода таласа и повија са стране у страну, као добра пшеница под снажним ветром. Велику муку имађаше среска послуга, док уведе кола у среско двориште. Жандарми одмах скидоше Пантовца и простреше га по зеленој ледини. Народ се окупи уоколо.  На благој, мало нагнутој равници лежаше раширених руку и опружених ногу, мртав Пантовац. Страх га беше погледати. Густа коса му беше спаљена и на место ње стајаху још уковрчени црни и тврди пурци, пепео од косе, који му даваху још страшнији, необичнији изглед. Преко целога темена, куда су жандарми, дижући га ваљада на кола, збрисали и скинули рукама изгорели пухор косе, виђаше се црвена, испечена кожа, па једном месту напукла, па ту зија огромна спржена рана. На лицу му не беше ни бркова ни обрва, већ наместо њих стајаше црна гар, по негде обрисана, те показује иа том месту трагове пламена. Очи му беху отворене, али готово испечене, услед чега цело лице више добијаше изглед обичне трупине. С леве стране груди, на чистој белој кошуљи, зијаше мала крвава рана, улепљена усиреном и запеченом крвљу.  — Што ти је човек, брате — рече неко из народа — кâ да си запарао ноктом преко меса, а ет’ ... мртав!...  Сви разделише ову философску мисао, па чак и капетан, који дотле стајаше намрштена и озбиљна изгледа, после ове напомене значајно махну главом, као да би рекао: »Ја, море!« Само апотекар показиваше, да га ова појава не зачуђава, јер његово лице доби израз као да је хтео рећи: »Е мој брате, да сте видели оно што ја знам!« И доиста, он одмах проговори:  — Е, нисте видели ви у Штајнбруху: узме само једну танку дугачку иглицу и завуче је вепру између груди. Вепар само: мрд-мрд и — готово!... Господине мој, шта мислите!...  — То су, брате, свиње — одговори онај први — а свињче... истина јесте, у неку руку, како ћу казати... као човек, али опет није човек. А човек је, брате, човек!  — И ово ти је, болан, некад било дете и сисало мајчино млеко, и мајка га, ка и све мајке, волела и гајила! — прозбори газда Дмитар, гледајући онакажено лице зликовчево.  — Како га је гајила, тако је и прошао — одговори учитељ.  Људи наставише да исказују један другом своје утиске, а капетан стаде да саслушава грађане, који су познавали Пантовца. Прибравши довољно доказа да је овај мртвац доиста Пантовац, капетан нареди да га одмах носе и закопају.  Увече је, украј срескога пута, израстао нов хум влажне земље, као једини споменик зликовачких дела.  XIX Кад је Ђурица похарао бистричкога механџију, није хтео после похаре да се састаје с Вујом, но му је само поручио да је посао свршен успешно, да су нашли новаца више но што су се надали и да ће одмах да ударе на Чолића. И ако Вујо није налазио за паметно да се врши други напад са толиким новцем у џепу (јер могао је Ђурица погинути, па ко зна шта би било са новцем), ипак му је одговорио: »Нека чини како зна, само нек пази на људе«. Али сад, после друге похаре, Вујо посла пред њега човека, који је имао на сваки начин да га доведе к Вују, да му не да свраћати никуд на другу страну. Случајно, пре овог изасланика, Ђурица срете свога Кленовичанина, кога му је послао јатак Јово.  Ђурица још иђаше као у грозници. Друштво је распустио, давши сваком другу по десет дуката, само остави са собом Новицу, јер га беше страх од самоће. Кад окретоше подножјем Венчаца, оном шумовитом страном, зачуше пред собом познато звиждање, знак њихових јатака. Обојица се заклонише за дрва, спремише пушке и одговорише на знак. И с једне и друге стране понављаше се звиждање, да би онај, што им прилази по мраку, знао којим ће правцем ићи.  — Стој! — рече Ђурица лагано, кад опази човека близу себе. — Ко си?  — Ја сам, Ђуро, од Јова...  — А, Миша! — познаде га Ђурица, па му приђе. — Шта је, ко те шаље?  — Јово ме послао. Чуо је да ћеш ноћас овамо у Кленовик, па ти казао да нипошто не свраћаш к Мату.  — Зашто?  — Он је ономад јавио капетану да ћеш ноћити код Јова, па су због тога дизали потеру.  — Не може бити!  — Јест, вала, па сврати на Вуја, те га питај, и он ће ти казати; он то још боље зна.  Ђурица ућута и као да стаде нешто мислити. Дуго је тако ћутећи упирао поглед у помрчину, па напослетку махну руком и обори главу, као да и сам увиђа, да не може још ништа смислити под утиском ових необичних догађаја, који се све више гомилаху око њега. »Шта ћу да мислим?« — рече он себи напослетку. — »Видим да се приближује крај, па сад што ме снађе. Кад су најпоузданији моји људи почели да ми раде о глави, онда ту нема живота. Али се опет не дам тако лако!... А она?... Баш ми је и то велика невоља!...  — А, Ново? — обрте се оп Новици, који полако иђаше за њим. — Шта велиш за ово?  — А да што ћу ти рећ’, болан, но да утучеш пашче, нека они други узму памет у главу.  — Ако ли се они још више наљуте за то?  — Не смију, богме! Свакому је танак врат.  »Сад би ми ваљао побратим. Шта ли је са њим, јадником?... Вујо би ме још боље научио, али нећу к њему, док год не раздам ове новце људима...«  Опет се зачу звиждање.  — Шта је сад? — рече Ђурица, заклањајући се и одговарајући на знак. Звиждање се понови као и пре, Ђурица одговараше, али беше још опрезнији.  — Откуд ти овде? — зачуди се Ђурица, познавши Вујова синовца.  — Вујо те зове да идеш право њему. Ради се о твојој глави. Мато ће да те убије, то је извесно.  — Знам, чуо сам то. Кажи Вују да ја одох у Кленовик, да се наплатим с Матом. Ако он мисли да не треба то да чиним, нека пошље одмах за мном. Стићи ћеш ме до кленовичке реке; ја ћу полако путом.  — Добро — одговори онај из помрчине и нестаде га.  Ђурица с Новицом окрете уз брдо, журећи се да обиђе Брезовац, па даље на путу да чека Вујов одговор.  На кленовичкој реци Ђурица се одмори део час, па не добивши никаква одговора од Вуја, пође с Новицом у село, право Матовој кући.  »А овај ништа не упита шта је било код Чолића. Јамачно је Коста стигао и испричао, или је можда Вујо мислио насигурно да ћу ја право к њему?... Све једно. А жао ми Мата! ... Шта да чиним са њим? Истина, он хоће моју главу, а ја се, богме, не дам тако лако. Па сад... то је и тражио!...«  Беше превалила поноћ, кад Ђурица стиже с Новицом пред колебу у Матову бостаништу, где је од пре неколико пута ноћио. У колеби не беше никога, јер је бостан већ прошао, и Ђурица уђе унутра, па стаде да смишља с Новицом шта ће да ради. Договорише се да најпре и сами окушају Мата, да му даду довољно прилике да им покаже своје намере. Ради тога Новица ће се сакрити, али ће се ипак налазити у близини Ђуричиној.  — Чујеш, Ново... — рече Ђурица устајући. — Баш ме мрзи да опет поганим руке... Кад видимо да то морамо чинити, ако те не мрзи... да ти то учиниш... — промуца он као стидећи се своје слабости, и у исто време као подлежући душевном и физичком умору, који га је савладао.  — Само ти мрдни, па не брини! — одговори Новица, за кога то, као што изгледаше, не беше никаква неповољност. — Хоћу ли га посјећ’, или право у чело?  — Боље је да не пуцамо. Нож ти је оштар?  — Љута гуја!  Ђурица, полако и опрезно, оде пред кућу. Беше све мирно. Мато, као и сви јатаци, није држао псе, по којима би суседи могли дознати кад долазе ноћни гости. Ђурица обиђе свуд око куће, разгледа свако сумњиво место, па се упути к високој розги, пободеној у градини, под којом је Мато обично спавао. Дошавши до позната му ноћишта, Ђурица опази да Мато спава. Сагнувши се над њим, повуче за покривач и зовну га по имену.  Мато скочи с места, и као да није ни спавао, познаде Ђурицу и обрадова му се.  — Гле, откуд ти?... А ја баш мислим да не удариш ноћас, па за дуго нисам заспао.  — Чекао си ме, је ли?  — Нисам те баш чекао, али сам помишљао да ћеш свратити на нас. Камо ти Радован?  — Погибе. Једва и ја изнех главу — рече Ђурица и исприча му цео догађај код Чолића. Потом му каза да је свраћао к Вују и оставио код нега све новце, па се онда и он намести код Мата, леже и наскоро се учини да је заспао.  После пола часа Мато устаде и зовну га полако.  — Ђуро! — зовну га он неколико пута, па, видевши да Ђурица спава тврдо, после велика умора, диже се и оде у мрак.  Чим нестаде Мата, Ђурица одмах скочи и зађе за розгу, где се беше прикрио Новица.  — Шта ћемо сад? — рече он.  — Чек’ да наместим твој покривач — одговори Новица, па оде те навуче поњаву преко сламнога јастука и врати се за розгу.  — Лијепо сам намјестио, као да спаваш тамо. А сад да гледамо шта ће да ради угурсуз.  После неколико минута врати се Мато са секиром у руци. Прилазећи поњавама, он опет зовну Ђурицу по имену, па, не чувши никаква одговора, издиже секиру, корачи два пут ближе к поњави и потеже из све снаге секиром по ономе месту, где је требала да буде Ђуричина глава. Истога тренутка удари га Новица ножем у леђа, прободе га скроз, и Мато паде мртав...  Убице се окретоше и одоше кроз село. У Радоњића забрану седоше. Ђурица одброја осамдесет банкнота и даде их Новици.  — Ево ти за сад оволико, па кад год ти буде потреба, само ми кажи.  — Е јеси човјек, неба ми! — рече Новица, чудећи се. — А они матори пас никад ми не даде више од десетак петнаест банки. Сад сам твој, сав твој...  — Није он ни мени давао више — одговори Ђурица — али сад ћу ја да делим и њему и другима. Само ви треба мене да чувате... и од њега да браните, па вам неће бити криво од мене.  — Ево ти главе моје и вјере тврде, да ћу те чувати боље но себе сама! — узвикну весео и узбуђен Новица. — А доћи ће, море, данак, кад ћеш виђети колико вриједим. Сад нећу ништа да ти кажем...  Ђурица се изненади овим речима, али се учини да није на њих обратио пажњу, а огледа да изазове Новицу на искрен разговор.  — Знаш, брате Ново, досадило ми се робовати за другога. Гини, мучи се и пропадај свакога дана, а за кога? — Све за њега. Моји људи, који ме чувају, и они, који са мном мећу главу у торбу, добију од њега коју банку као слепци, а оно друго све он згрће. Зашто бисмо ми то трпели?  — Знаш шта је, Ђуро!... Све је тако... то је истина, али ти не мореш с оним курјаком изићи на крај. То ја знам, и знам зашто.... вјеруј ми. Доћи ће дан, вељу, па ћеш и сам све разумјети и виђети, а дотле га мораш заваравати. Подај и њему половину од добити, јер сад је зима на прагу.... треба добро да се чуваш, а без њега не мореш...  — Зимус ми он не треба. Имам пасоше за нас обоје, то ми је он набавио и дао, па ћу да се склоним подаље. А више не смем да нападам за ову годину... И доста је.  — Е онда те само једно молим: не иди к њему, док не прибереш све за пут. Па кад буде све готово, нарачунај се са њим, па одмах бјежи и не говори му ђе ћеш зимовати...  — Што то сад?  — Тако... виђећеш. И кад се на прољеће вратиш овамо, прво се нађи са мном, па онда иди к њему. То добро упамти, ако ти је мила глава...  — Ама, реци ми, болан, штогод... ти нешто знаш, па нећеш да ми кажеш, а видим да се то тиче главе.  — Добро видиш, и то ти је засад доста. А кад дође вријеме, знаћеш све.  Разговорише се још о зимовању, али је Ђурица своју праву намеру, да зиму проведе у Београду, тајио и од њега.  Растадоше се као најбољи пријатељи.  Ђурица је имао пуне руке посла. Требало је разделити новац јатацима, оставити што и мајци, па онда узети Станку и, пошто нареди рачуне са Вујом, кренути се на пут.  Зора већ забелела, а он, после оволиких злочина, још није ни тренуо. Морао се негде одморити. После краћега двоумљења оде к Јову.  XX У прљавој, каљавој, последњој палилулској улици, на крају Београда, поређани су сниски неокречени кућерци од набоја. Око понеке кућице нема ни толико дворишта, да се човек слободно обрне, а око понеке подигнути су у пространу дворишту кошеви за кукуруз, стогови сламе, сена и шаше, кошаре за стоку и остале потребе добре земљоделске куће. Становници су ове улице махом они типски и Београђанима добро познати земљорадници Палилулци, или вредни и сиромашни Војвођани, који се, сви из реда, именују Банаћанима, и ако их има из свих крајева лепе Војводине.  Већ неколико дана пада киша над Београдом, те је и чистији део града потонуо у житкој прљавој маси; расплинуло се блато по свима улицама, по двориштима, по праговима и уласцима у куће... Са стреха и из натмурено сребрнаста неба сипи и капље ситна роса, која обухвата цела човека, продире му до тела и, чини ти се, увлачи се и у саму срж кошчану... Повучеш ли ваздуха у себе, појуре ти у груди хладне росне капљице, затвориш ли уста, ето их кроз нос, па засипљу очи, уши, образе, цело тело... Хладна, мокра влага продире даље и од самога ваздуха... Гњила, влажна магла завила у свој суморни плашт цео град, као какво чудовиште, па га кваси, цеди и опет кваси, рекао бих да му спира с прљава лица трагове ужасних злочина, мука, уздисаја... И с мокрих камених плоча опет се дижу облаци суре мокре магле, квасећи успут људе, куће, дрвеће, све... Као да цела природа плаче за изгубљеним добром у свету...  Палилулска улица претворила се у море блата и влаге. Читави облаци густе мокре влаге вију се по кривим и тесним сокачићима, прелећу с једне кровињаре на другу, влаже и продиру у станове кроз малена незаштићена оканца, уносећи собом и студ и отров... И усред дана у таквој је улици помрчина, а када зађе и последњи зрак сунчев, који је дању бар оне густе облаке осветљавао, на таквоме месту наступа црна непробојна ноћ...  Шта се то вере ноћу по житкој тештавој маси непоплочане улице?... Ни најбоље мачје око ништа не види, али ухо јасно разликује да се с муком провлаче туде две ноге човечје, шљепкајући по блату, отресајући се и вукући се опет по растопљеној, замешеној и расплинулој житкости. Тихо се провлачи задоцнели становник, придржавајући се рукама за мокре зидове блатних кућица или за накривљено прошће дугих дворишта... Прођоше једна... друга... десетак кућица, и он се напослетку заустави пред једном.  »Баш сам луд!« — помисли он, застанувши пред вратима, двоумећи да ли да уђе унутра или да се врати. — »Оставих онако красно друштво!.. .А шта ћу овде? Да спавам или да је гледам онако натмурену и зловољну... И најгоре је то, што неће ни речи да проговори: све ћути замишљена, по неки пут се намршти, па опет мисли и мисли... Нема краја њеним мислима... А о чему може да мисли? О кући, о селу, о мајци, о оцу... то није; она је истурена, избачена отуд, па јој и није до њих. О мени и себи?... Један нам је крај, шта има да мисли!... Ја јој чиним све... свега има, као каква госпођа: ништа не ради, једе и пије, шта ће више?!... Шта треба човеку друго?... А онај ми Веса изгледа сумњив: ми сви пијемо, веселимо се са девојкама, а он све гледа испод очију, и чини ми се баш мене највише гледа... Јест, баш мене, и од тога сам погледа утекао, и добро сам учинио... Баш не волим онај његов поглед! Боље ми је овде... А ја... И овде је онај други поглед! Све једно, опет је боље да трпим ово; поузданије је, али је тешко...«  И Ђурица одлучно гурну врата, уђе у двориште, па их опет затвори и наслони на њих дебелу кладу. Пипајући зид и спотичући се по клизавој подстрешници, дође до врата кућних, ослушну мало и куцну лагано о мокру даску. После неколико тренутака отворише се собна врата и зачу се ход босих ногу по земљаном поду.  — Ко је то? — запита груб женски глас изнутра.  — Отварај, море, озебох на овом кијамету — — одговори Ђурица.  Врата се отворише; иза њих зину иста таква густа и црна помрчина, каква беше на пољу. Ђурица уђе у собу.  — Упали-де видело, ослепићу у овој проклетој помрчини.  — Што ће ти? — одговори Станка. — Како ја по сву ноћ седим сама, па ћутим и трпим.  »Видиш, њој је криво што седи сама; зато се она и дује! Е, вала, нећу те ја по сву ноћ чувати.«  — Шта ти вали што седиш сама! Живиш кâ госпођа... Шта ћеш боље? — рече он гласно.  Станка запали свећу, па седе на под, по коме беху прострте неке прљаве поњаве. До те постеље стајаше мала четвртаста пећ, сандучара, добро загрејана, од чега сва собица беше врела.  Ђурица стаде да се свлачи. Станка га једним тренутком погледа, па опет обори очи, гледајући у његове каљаве ципеле...  Обоје су променили ношњу; удесили су да се оделом не разликују од становника своје улице. Ђурица је, преко гломазних војничких цокула, носио оне широке сукнене чакшире које носе Палилулци, а на леђима је имао кратак постављен капут, купљен од једнога Сремца, и на глави малу шиљасту шубару. Станка је, као и све жене из те улице, носила халине од неке загасите вунене тканине.  — Чудо се ниси опет напио? — рече она, осмехнувши се јетко. — Ја мишљах ти ћеш чак у зору.  — Море махни ме. Беше тамо један... ђаво га знао... Некако ми се чини сумњив... па одох раније.  Отпре би се Станка после таква одговора уплашила и стала би распитивати и домишљати се ко ли је то био, али сад као да није ни чула одговор: само га погледа и слеже раменима.  — С ким си то био тамо? — запита га она неким радозналим и притворновеселим гласом.  — Знаш... они наши.  — А ти мени не кажеш да се ви тамо частите са некаквим девојкама? — рече она и насмеја се весело, као да је то што је казала о провођењу, доиста весели и занима.  Ђурица се изненади; лако црвенило прелете му преко лица, али то Станка, при онако слабом осветљењу, не опази.  — Откуд ти то знаш? — одговори он, и одмах се покаја што овако лакомислено запита. — Шта имам да ти казујем... ти знаш какво је моје друштво, а где они иду, тамо има свачега.  — Па добро, али што ти кријеш од мене?  — Море, шта кријем!.. Да ти причам с ким год седнем и проговорим реч?...  — Па не мораш баш све, али тек... ’нако... по нешто бих могла и ја да знам — рече она смешећи се. Истина, море, какве су то девојке, јесу ли лепе?  — Тхе... знаш какве су варошке: беле, а руке им кâ памук — одговори он и погледа њене једро развијене руке.  Станка нехотично подвуче руке под одећу, па се учини још радозналија, али тако, као да се она не љути ни на шта и не види у томе ништа неповољно.  — Па како, болан: пију ли са вама, шта раде?... Хоће ли која да се шали?  — Пију доста, а и ђаволи су... — одговори он и би му толико пријатно то сећање, да сам поче даље причати. — Једна све окупила око мене, па ми даје да пијем из њене руке и ’нако... шта ти не ради... Онај ђаво Пера све је подговара да ме дира. Кажу јој да нисам ожењен, а она црче, све око мене... Тако... смејемо се...  — Кажи ми, болан, право, која ти се више допада: она или ја?  — Што питаш кад знаш: она је варошка, није за нас, сељаке људе. Она хоће само да извуче новаца... а ти си друго... Ми, онако сељачки...  — Знам, али кад она не би хтела новаца, но онако... као ја?... — рече Станка, а усне јој се скупише и заиграше од усиљенога стезања.  — Е, то не може да буде... она је варошка. Неће она без новаца никуд, а ти си, видиш, оставила све...  И као да се сад тек сети огромне жртве, коју му је Станка принела, Ђурица се разнежи и омекша, па јој приђе и пребаци јој руку преко рамена.  — Ти си мени све добро моје! А ове варошке... ништа...  Станка обори главу и не одговори ништа на ову изненадну милост Ђуричину.  »Нисам могла веровати баба Маци — помисли Станка — а оно видиш, истина је. Допадају му се варошке, а ја?... Још који дан, па ће ме, ваљад’, омрзнути; неће ме после ни погледати, кад се навикне на ове варошке... Али неће!... Док сам ја жива, неће ме променити ни отурити, јер, Бога ми, онда може бити свашта... Ја сам ради њега оставила све... осрамотила се, те не смем никоме своме у очи погледати... оца наљутила... Јест, то беше онда у забрану... Ала беше лепо! ... Чињаше ми се да ништа боље у свету нема од њега. Допадала ми се она његова радост и послушност уз мене... Од њега стрепе сви људи, а он ме слуша као мало дете... То ми се много допадало, а и јесте било лепо!... Што није сад онако?... А сад му се допадају варошке...«  — Опет си се замислила! — викну Ђурица љутито. — Баш то не волим, тешко ми да те гледам такву, па ми се по неки пут и не иде кући због тога. Шта мислиш, кад имаш свега и да поједеш и нако...  — Шта си окупио једнако с тим јелом, као да сам ја код оца гладовала. Зар сам ја стока, да само једем...  — Море није то, него ја тако уз реч велим... А бојим се да у тој бризи ништа и не једеш. Истина, шта си јела данас?  — Шта ћу јести?... Хлеба... Знаш да је пост.  — Какав пост?  — Божићњи, зар не знаш... Хоћу да се причестим, кô и остали свет.  Ђурица се подиже и погледа је зачуђеним раширеним очима.  »О чему то она говори?... Причешће.. .Какво причешће!.. И наједаред стадоше да му се проносе у мислима светле и слатке слике давнога детињства. Једва их изазива у памети. Био је тако мали, да је мало што разумевао, и сад се сећа само као кроз сан... Мајка му обукла нову, сасвим нову, чисту и белу кошуљицу и потпасала га новим појасићем... обула му нове црвене ишаране чарапе и опанчиће... сећа се живо како је једнако загледао у шаре на чарапама. Сестрица му, обучена у шарену сукњицу и црн сукнен јелечић, узела га за једну, а мајка за другу руку, па су онда сви троје ишли далеко, далеко... не сећа се цела пута, али зна да су ишли цркви. Па онда се сећа сјајног и златног одела свештеникова, од кога није одвајао очију. И најзад сећа се да је тада све било тако лепо, весело и радосно, да је било доста мале веселе деце... И сећа се балвана преко реке, којим су прешли, и како је жмурио, док га је мајка пренела... А све је било тако сјајно, и никад, чини му се, сунце није тако грејало, као тада што је... сјајно, светло, слатко... И никад га више не одведоше цркви и не причестише.  — Јеси ли често бивала у цркви и на причешћу? — запита је он мекшим радозналим гласом.  — Како да нисам, кад сам се бројала у људе. А ти?...  — Само једном, кад сам био мали. Сад се баш сећам... А како ћеш ти, с ким ћеш да идеш?  — Све ће жене из овога краја... па ћу и ја са њима.  — Да ли ће ти дати без исповести? Знаш код нас попа не да ником, док се не исповеда. Због тога се моји никад нису причешћивали.  — И ја ћу се исповедити... Нисам никог убила, ни онако... какво зло учинила, што да ми не да?  — А од онога нема ништа?  — Што питаш? — одговори она осмехнувши се. — Знам да жене у том стању не иду...  — Нема.  — Па... готово и боље!  — Отпре си волео.  — Тхе... тек онако... не знам ни ја. Гаси свећу! — рече он и стаде да се намешта на постељи.  Станка угаси свећу, али не леже. Остаде да премишља у тамној ноћи недовршене мисли, које јој беху једино занимање у овој тешкој и необичној самоћи.  Одавно она већ није више она Станка, која је била девојком. Угасиле се оне бујне жудње и навике из девојаштва, увидела је и дотакла се свега, што јој се дотле чињаше необично и примамљиво. И сад јој се онај пређашњи живот чињаше сјајнији од сунца и лепши од свега на свету... Да јој је само још једном да стане у друштво својих другарица, да се онако слатко насмеје и нашали са њима... да послуша оно весело девојачко кикотање... да их, онако старински, смело у очи погледа.. И она зна да више никад, ни једној од њих, не сме у очи погледати... и све то због њега.. и ако он воли да се шали с варошкима... Нека га. И њему је тешко, нек се забавља, само нека њу воли. А њој је тако слатко било мало пре, кад је он обгрли, па рече: »Ти си мени све добро моје...«  — Ђуро, спаваш ли?  — Не спавам.  — Немој да се љутиш, што сам ти казала за оне варошке.  — И ја то сад мислим. Ти би требало да се љутиш, али одсад ћемо друкчије... Само да прође ова дугачка зима!...  — У наш Кленовик, је ли?... да се нагледам оних зелених ливада, да се наслушам, макар из заклона, оних наших песама, да се напијем хладне воде са нашега студенца...  — Да седнемо у странама, горе више реке, и да гледамо цео потес и село... Пред нама свет ради, ври кô у мравињаку, а ми седимо, гледамо и погађамо која је оно девојка што купи сено, или онај што коси...  — Бадава, своје па своје!  — Знаш... ја сам мислио да накупим много новаца, па да побегнемо негде далеко, да искочимо из Србије... али сад видим да не бих могао... Нисам знао како је то необично.  И они се приближише једно другоме, да тако удружени лакше сносе тешку самоћу...  XXI Трећи је месец како се Ђурица настанио у Београду. Кад је приспео у град, никоме се није обраћао за обавештења, никоме није поверавао своје тајне; сам је смишљао како ће се у овом великом граду скривати. Па као што ’но курјак, кога потерају са свих страна, тражи најгушћу шуму и завлачи се у непролазне гудуре, тако је и он, неким неодређеним нагоном самоодржања, изабрао себи станиште, усамљено, склоњено и поуздано... завукао се у своју јазбину и чекао да падне и да се отопи снег, да поново листа зелена гора, која ће га опет примити у своја нема наручја...  Живео је као што живи звер, која свакога тренутка очекује громовито халакање потере. Дању се спавало а ноћу живело. И живот је тај био необичан. Најпре није смео ни главе помолити из собе. Станка је излазила и набављала најпрече потребе. После се упозна са Тимом Банаћанином, који је становао у суседству. Са њим је почео по неки пут да излази у кавану, где су се скупљали неки необични гости: и они су се, како изгледа, показивали само ноћу, а дању се завлачили, као кртице, у тамне и скривен е рупе и јазбине. У овом друштву се радозналост сматрала за велики преступ: живи како знаш, нико те неће питати ко си, ни откуда си. Сваки је имао довољно узрока да скрива своје стање и положај, па није волео да га други о томе распитује, нити је он сам имао вољу да се интересује туђом бригом.  Ђурицу су знали само по имену, разуме се лажном, које му је у пасошу означено; а пасош је гласио на Милоша Јокића из Доње Трешње. О чему другом није га нико распитивао, и ако је сваки од његових нових познаника могао с поуздањем тврдити, да на души овога плавушкастога високога младића, који тако безазлено и благо гледа, лежи бар једно убиство. И напослетку, другови су се ревносно чували. Дознавали су из раније за намере полициске, па су се сложно старали да их осујете. Ако је за ту сврху требало новаца, давали су сви радо. И Ђурица је у два маха давао по две банке, и ако му је тражена само једна. И то му је донело лепа уважења у друштву.  Једаред Ђурица опази да се млађи посетиоци ове каване, увек у једно исто време, одвајају у засебну собу, откуда се више не враћају те вечери. И он им се придружи.  Тамо, куда уведоше Ђурицу, увек сеђаху три младе женске, здраве и примамљиве, обучене онако, као што се носе девојке у његову срескоме месту. У његову затвореничком животу и мање забаве биле би му добро дошле, а ова му се показа као драгоцен проналазак, те он не пропусти ниједно вече да не проведе у овом новом и, за њега, сељака, веома необичном друштву. Упозна се брзо са свима женскима, а једна му постаде блиска, веома мила и блиска пријатељица. Он није жалио новаца, а она је тако расипала чари и милоште, да је на брзо утрвен пут њихову пријатељству. Пило се и веселило свако вече...  Смркло се. Ђурица се провлачи поред сниских кровињара, завејаних снегом; грчи се под натисцима хладна ветра, који скида с кровова снежну прашину и засипље њоме другу страну улице. Пажљиво и опрезно корача момак, бојећи се и презајући од свакога звука, од сваке људске појаве на улици. Журно улази у кавану и, видевши сва позната безбрижна лица, и сам се соколи, заборавља на страх и загрева се јаким пићем.  — Хо, младићу, та немој тако журно, — ослови га чича-Тима. — Дуга је ноћ!.. Они твоји већ почели тамо.  — Нека их — смеши се Ђурица, нудећи Тиму дуваном. — Начини једну од овога.  — Та не марим ти баш за финим дуваном; волим ову трафику. А јес’ чуо за нашега Панту?  — Јок. Шта је било.  — Ништ’. Уватили га ноћас на берби, па ће сад да се одмара у полицији. Хо мај... како се ова младеж не чува!  — А ти ниси омирисао бајбок, а? — одговори Палилулац.  — Та оно није да нисам, знаш... али чувам се.  — Баш ови старци... — уплете се трећи — све нас калпе да не знамо ништа, а ето само за тебе смо три пут куповали сведоке.  — Ето га сад. Та ко каже да смо ми крилати!  Кад се друштво заговори, Ђурица се полако извуче и оде у друго одељење, које га је више привлачило.  — Мацо, ево ти драгана! — викну један гост, кад Ђурица уђе.  Једна плавојка, мало погурена, јасних и светлих очију, жива и страсна израза, устаде иза стола и пође насусрет Ђурици.  — Где си, Мишо; камо се? — рече она, спуштајући му своју белу облу руку на раме и гледајући га са пуно страсне жудње.  Ђурица се свакад збуњиваше од ових нежних белих руку, и обично муцаше тек што год у првим тренуцима, не налазећи речи да искаже своје осећање и чуђење.  Седнувши на столицу и посадивши је поред себе, он је узе за руку, па стаде да глади ону меку као памук кожу на руци, потом је узе за образе, поглади јој меку намирисану косу на глави и опет гледа и гледа...  — Ала мирише! — рече после дужега ћутања.  — Шта? — насмеја се она.  — Коса... и сва миришеш... Како то?  — А зар ваше девојке не миришу?  — Зној удара од њих. Ал’ оне раде, а ви господујете.  — Зар смо ми господа?  — Ја што сте?... Варошке...  — Лизо — викну она једну другарицу, — чујеш шта каже Миша: њихне девојке ударају на зној... ха... ха...  — Пријатан мирис...  Ђурици би криво што тако рђаво протумачише његов израз, и још више што тако оштро исмеваху његове сељанке, чија му је успомена и данас веома драга, па се намршти и озбиљно одговори:  — Оне раде тешке послове, па не могу мирисати као ви, што само седите и намештате се за нас људе.  Без сумње би му се нове пријатељице добро наплатиле за овакову грубост, али их уздржа његова оштра збиља, иза које су опажале да сева нешто тајанствено и опасно. Учинише се да не чуше његов одговор, а Маца затражи да што пије.  Ђурица је свако вече, частећи своју пријатељицу, трошио по неколико динара, те је могао израчунати, ако непрестано стане овако трошити, да му неће дотрајати новаца. Али се он још није за то бринуо. Занимала га је у великој мери ова новина и ове, како њему изгледаху, господске околности, па им се предао сав, не бринући се о крају свега тога.  — Море, докле ћемо ми овако? — поче Маца, пошто испи са њим неколико чаша. — Што ти мени не кажеш како живиш, имаш ли добре зараде, па да се узмемо, да ме водиш одавде... да живимо заједно..  — Одистине, зар би ти живела са мном?  — Што да не бих, само нећу у село, него у вароши. А имаш ли ти новаца да живимо лепо?... Ја нисам научила да радим.  — Лако је за новац. Него би ли ти пристала да те на пролеће одведем у моју варош, да живиш, море, кâ бубрег у лоју? А ја бих ти долазио сваки други трећи дан.  — Зар не би и ти могао живети у вароши?  — Не могу. Треба да зарађујем.  — Пристала бих, само ако можеш да ме издржаваш лепо.  Ђурица је у почетку стављао питања више из радозналости, тек да види шта ће она рећи, држећи да је то све обична шала, али чувши њен озбиљан и одлучан одговор, нађе се изненађен и зачуђен.  ...Овака варошка, згодна као молована, пристаје да иде за њим, куд год је он поведе (само не у село) и да живи само за њега!... Како ли би то изгледало? Намести је он, рецимо, код... где би то могло?... све једно, Новица би јој нашао згодно место, он зна сваку кућу. Па тако... он би долазио ноћу... кришом... не би нико знао... А Станка? Тхе, па ништа! Кад се врати у гору, ако му буде до тога, он ће већ смислити како ће то наредити, а засад ће да је одржава у тој мисли... Годи му то веома, да је још одсад сматра као своју, сасвим своју...  — Ја, вала, хоћу, само да чекамо до пролећа, јер се пре нећу враћати. Дотле ћемо све ’вако заједно... Ти да си моја одсад... нећу ни с ким другим, знаш...  — Ево руке! — одговори она, па му се усхићена и весела баци на груди.  А Ђурица мишљаше да плови по небу и да нико други не зна за овако уживање. Онамо једна венчана, да га прати на тешку путу, да се нађе у злу и у добру, као верно псето, које само зна да слуша, не тражећи за то награде (тако је он мислио...). А ова за веселе дане, кад не зна куд би се окренуо, кад осети потребу да отвори цело срце, да се наужива и провесели... Дивна ли живота!...  »...Али ко зна... дуго је још до пролећа. Дотле ћу се сит науживати, јер      — куршум је пред очима свакога дана!...«  Тако му пролажаху дани, дуги, досадни, тешки...  Једаред га, преко обичаја, посети Тима, рано у зору. Беху прошли божићни празници. Око прозора звижди и бесни студени ветар, грувајући у слабу кровињарицу, одбија се од замрзлих зидова и с дивљим и бесним фијуком јури преко улица, преко стогова, преко чиста поља... Ђурица слатко спава после синоћне пијанке, видећи у сну читав харем варошанака, које се отимљу о његово миловање... Али кроз сан опрезно ухо хајдучко чује неки ход пред кућом, и кад изненадни гост лупну на врата, Ђурица већ беше на ногама. Покуша да разгледа двориште кроз прозор, али се на стаклету ухватио дебео слој леда, кроз који једва продираше слаба светлост зимње зоре.  — Види-де ко је то — рече он Станки, облачећи се журно.  Станка изиђе, и мало потом стаде неко да отреса снег с ногу, па се онда појави Тима на вратима. Његова необична озбиљност уплаши Ђурицу, збуни га, те не умеде одговорити на поздрав, ни понудити госта да седне.  — Хо, људи, ала ово сече — вели Тима, разгледајући где би се могло сести, па не видећи нигде столице, спусти се на под до пећи.  — Та нека ме, снахо, могу и овако — одговара он Станки, која му нуди јастук. — Напослетку не браним... А ја до тебе... знаш... хтео сам и ноћас да дођем, па велим нека га нек спава.  — Да ниси што дознао?  — Распитивала је јуче полиција за тебе... Знаш... ми се чувамо, али и они не дремају. Опазили су те, дознали да много трошиш, а ништа не радиш; а кад то дозна полиција, хо мај... Данас ће ти сигурно учинити »физиту...«  — Шта велиш, море, је л’ то шала? — викну Ђурица.  — Имаш ли ти пасош?... Знаш... ја те ништ’ друго не питам, то није наш обичај. Али, ако си заслужио пороту, не чекај полицију... Пасош ти можемо набавити..  — Имам пасош, али куд да идем?... Не бих волео да имам посла са полицијом.  — Ми имамо друштва у Смедереву и Шапцу, па ти само избери где ћеш, а ми ћемо те препоручити.  — Тешко је сад отићи до Шапца, него да идем у Смедерево. Кажи ми само где ћу наћи ваше друштво.  — Само питај за Јулину биртију, код »Чокота«. Нађи газдарицу Јулу и кажи јој: поздравио те Тима, даму чуваш рибу и тиквару, па се ништ’ више не брини. А сад да идем и ја... Хо мај... како је згодно да се сад путује, док спавају господа полицајци! ... — рече он као уз реч, али погледа Ђурицу значајно.  — Е, ’вала ти, чича, кô брату! Нећу ти ово никад заборавити — одговори збуњен Ђурица.  — Та ма’ни, човече! Само се ти пожури! — рече Тима, излазећи из собе и пипајући по мрачном ходнику.  После неколико минута Ђуричин стан беше празан, а Ђурица и Станка остављаху иза себе последње куће београдске.  Кад дође чиновник полициски да распита за Ђурицу, нађе му врата на стану отворена, у пећи још тињаше догорео пањ, а у соби по поду беху разбацани комади хлеба и печена меса, неке крпе и стара поњава, раширена преко сламе. Тада беше јасно, какав се становник скривао у овој јазбини.  XXII Како је тешко живети отпаднику из друштва! ...  Кога год видиш, сваки гледа свој посао, који му је по вољи, сваки чини оно што хоће и што треба да чини. Коме се спава, тај спава слободно, нико му не брани... Како ли би сад Ђурица слатко допунио прекинути сан, али ето, мора да бега, да се крије од живих људи. Гле, како онај Мокролужанин слободно иде путом и звиждуће, не боји се никога, не преза ни од чега! ... А он, одметник, мора да се вере по замрзлим урвинама, по голим и оштрим трњацима, мора да зазире од сваке живе душе, па и од пса... јест, плаши га и лавеж паса, стрепи и од изненаднога полета гладне вране, и од крештања безазлене свраке... Да је бар у свом селу, где не мора свакад бегати далеко од пута!... А како се лепо возе они путници горе по друму... товни коњици грабе хитрим ногама, за њима лако и брзо плове санке по замрзлу путу, као чунић по глаткој површини брзе воде, и само се чује оно разногласно, у разним тоновима, а по једном такту, звецкање јасних прапораца... трес-трес... трес-трес...  — Благо вама, кад сте слободни! — уздише путник натичући шубару на леву страну, откуда га бије оштар и хладан ветар.  Пролазе сељани, пешаци и коњаници, пролазе рабаџије с пуним и празним колима и саонама, јуре господа на санкама, и сав тај свет иде весело и слободно, певајући песме или подвикујући на стоку, нико се не боји полиције ни пандура, не боји се туђега погледа... и он завидљиво гледа ове безбрижне и веселе путнике.  ...Звер!... Звер пред хајком!... А он је мислио да је тамо слобода, у немој зеленој гори!...  И што му је требало да се још окива овом женом?...  »Истина, онда сам био луд, нисам знао ни за што, мислио сам да неће бити слађега живота ни боље среће од њене милоште... Болан, Станка Радоњића! ... Улетео бих онда кроз кишу од куршума, прескочио бих ватру и воду да до ње дођем, да ме само онако погледа и да се онако осмехне, као онда, првих дана... А сад?... Тхе, нисам онда знао за боље, а сад знам... Варошке, море, играју преда мном кâ на тањиру, још какве варошке!... кâ моловане, беле ка снег, згодне, умиљате... А ја вучем ову мученицу, ни сам не знам зашто; ни мени каква добра од ње, ни њој од мене!... Еј!«... узвикне он болно и љутито, баци поглед на Станку, која трпељиво и мирно ћутећи корача поред њега.  Станка не зна шта се у њему збива, не погађа мисли које се у њему роје. Она види само да је он у опасности, у великој опасности, и иде за њим тамо, где ће бити миран, где ће му живот бити безбедан. Она се одлучила да га не оставља никада, да буде уз њега у највећим невољама, у најљућим патњама, и држи се тачно своје одлуке, идући за њим на сваком кораку, као његова сенка. И за ту велику жртву она тражи од њега само чисту искрену љубав. Она и не сања да би се он могао лако одвојити од ње, не мисли да он већ гледа на њу као на тешку и велику сметњу, коју би радо скинуо с врата. Задовољавајући се његовим обичним опхођењем са њом, Станка се сва предала својим мислима, у којима је лепа прошлост, девојаштво њено, заузело прво место...  Ветар брише и звижди преко голих чукара, куда се провлаче бегунци, удара их својим леденим оштрим сечивом, па јури даље, преко глатке снежне равнице, преко белога бескрајнога покривала, тамо у магловиту недоглед...  А под њима се вијуга стари и седи Дунав, ваљајући на моћним плећима безбројне ледене санте, чији се лом и суморно потмуло шуштање проноси бесним ветром, те улева усамљену срцу још већи страх, још тежи бол...  Најзад се, после тешких напора и страха, бегунци нађоше у Смедереву. Тамо се склонише одмах; Тимина лозинка даде им све, што им је, за прво време, требало...  ...Ћути хајдук у мрачној јазбини, не мислећи и не видећи ништа око себе... И чини му се сад да је у окриљу густе хладовите горе, која га је наткрила и заклонила својим моћним зеленим покривалом... Гле, шушти и бруји ту та планина, носи се шум њен једначито и тихо, слажући се у дивљу, необичну својевољну мелодију... Чује се једначито и одмерено њихање букових грана, бруји и тутњи поносито рашће, шапће и дршће плашљива бреза и јасика... А над њом, над мрачном и суморном планином, сија врело сунце, греје и пече густу гору, у чијој се хладовини слатко и слободно дише...  Где си, лисната зелена горо! Камо те, врело и топло сунце!... Хајдук вас се зажелео!...  XXIII Пролеће је; светло, весело, живо пролеће... Гора се развила, па се њено нежно, зелено, младо лишће прелива под топлом и јасном светлошћу сунчевом. Жиле повукле у себе свемоћну влагу, истерале је на врхове гранчица, и за недељу две од голога штурога грања претворио се густ зелен шатор, израсла хладовита китина... Поље се прелива и трепери јасно зеленило младе траве, која је, као власје на четки, густо избила из земље... Сунце греје топло и благо, весело светле његови зраци оживелој земљи, грејући јој поцрнелу кору, да из ње извуку безброј нових живота... Све оживело новим, светлијим, веселијим животом, и биље и животиње, па и вода по бистрим планинским речицама веселије жубори и шапуће песму нове среће, новога живота...  И срце хајдуково живље и веселије куца, и оно види пред собом неку нејасну наду, обузима га нека светла милина, и оно у тренуцима личи на срца људска: хтело би да се нада, да љуби, да прашта; нека светла неодређена вера у добро обузима и њега...  Ђурица се вратио завичају, камо га је снажном силом вукло срце његово.  Упамтио је последњи Новичин савет, па је хтео прво да се са њим састане. Али тога ради морао је ићи право у своје село, да га преко сигурних луди позове к себи.  Сунце се тек рађало, кад се Ђурица и Станка испеше на Орловицу, високо брдо у оном дугом планинском венцу, који дели шумадиске таласасте равнице од рудничких, начичканих једно до другога, брда и планина. Пред њима се засветли и зашарени она живописна котлина, у којој су без икаква реда разбацане беле, ћерамидом покривене кућице; оне вире и једва се распознају у густим шљиварима и воћњацима, белуцају се њихови зидови и црвене обасјани кровови кроз густо зелено гpaњe воћњака. Ту се, у том стешњеном и густом зеленилу, нејасно оцртава по који кров од стаје, по неки стог заостала сена, тамни се понегде кровина иа кошари, на качари, а над целом том групом извио се у ведро небо вити јаблан, па трепери и весело одсјајкује пред сунчевим изласком...  А тамо поред реке, по дну саме котлине, пружио се зелени потес у даљину, чак до качерских планина, које су, овога јутра, завијене у густу белу маглу. Све трепери од сјаја сунчева и зелени се весело, светло, радосно...  Очи се приковале за ту лепоту, коју проста сеоска душа не разуме, али је тако осећа и љуби, да не познаје веће насладе од милога јој завичаја...  Уморни путници оживеше, заборавише све муке и патње преживеле у туђини, очи им засјаше живим веселим пламеном, у душу им се усели бескрајна радост, блаженство, срећа...  Ђурица погледа Станку и очи му остадоше приковане на њој: откуд јој се поврати изгубљени сјај лепих очију, откуд ова чудна лепота целога стаса?.. Као да је ове чаробне горе одједном преродише!...  — Стале! — узвикну он блажен, раздраган, и у том једном узвику као да хтеде исказати цело своје осећање.  Она га погледа, разумеде његов узвик и управи дуг нем поглед на величанствену слику пред собом.  — Ја — одговори она — само кад доживех да опет видим ово!...  — Гле, види се дуд у вашем винограду.  — Ено и забрана!... Како се тамни!...  — А врбе поред реке... извиле се тамо и амо као змија.  — Сад не марим да умрем.  — Море, живећемо, Стале!...  Загрљени и радосни сиђоше у село, загледајући од жеље у свако дрво, у сваки камен.  Стигоше Ђуричиној кући. Хајдуку се стеже срце и обузе га нека суморна сета, кад угледа своје осамљено напуштено огњиште, у коме је безазлену и срећну младост провео. Сад му све изгледаше друкчије. Тужна и сетна усамљеност шири се око његова гнезда, пустош у дворишту, тихо немо ћутање у околини, ниједнога знака од живота... Приђе вратима и гурну их; зашкрипаше испуцана растављена врата и за њима одјекну потмула празнина пусте куће...  »Да ли је жива, јадница — помисли он за мајку — или је и она заклопила уморне старачке очи?«... Као одговор на његову зебњу зачу се из отворене собе сухо слабо кашљуцање и за њим се појави на вратима суха увенула старица. Погледа их својим немим старачким погледом, и наједаред јој прелете радост преко лица, које се развуче у весео осмејак.  — Ђуро!... Гле мога Ђуре!... Станка!...  — Добро јутро, нано!  — О, децо... а ја све мислим и стрепим кад ћу чути... а ви сте, видиш, обоје здрави.  — Што си ти тако ослабила?  — Године су, дијете, старост... — одговори она, затварајући за њима врата.  Кад се изређаше она прва питања и узвици, који су обично без садржине, Ђурица одмах пређе на главно.  — Како је сад овуда, говоре ли о мени?  — Све се ућутало, дијете; заборавили су те, чим си отишао... засад ћеш бити миран. Али ти онај пакосник неће дати мира.  — Зар Вујо?... Шта он ради?  — Састајала сам се са твојим људима, ишла сам и до њега. Звао ме да му кажем где си... Он ће ти, дијете, главу однети, то знај, па гледај шта ћеш и како ћеш...  — Што, нано, откуд то?  — Кажу ми људи једнако режи на тебе што га не слушаш. Жао му оноликих пара, што си их сам поделио јатацима, криво му што си отишао без његова знања, чујем да те криви и за Радована што је погинуо.  — За паре знам да се љути, али шта сам ја крив за Радована?... Мени је Радован више требао но њему...  — Не знам, то ће ти казати твоји људи, а ја ти само то велим: чувај га се, дијете, кô живе ватре! Оно ти је опак душманин... Ја сам се тек зимус почела досећати неким речима твог оца, па сад тек видим да је онај пакосник многе људе упропастио и побио. Само га се чувај...  — Знам ја то, нано, одавно. Зато сам се и одвојио од њега, не брини се ти. Него шта ми велиш за друге наше људе, могу ли се у њих поуздати?  — Ја знам да ти је Јово најпоузданији. Ако те сви оставе, он неће. А он боље познаје те људе, па се са њим разговори. Само се чувај Матове браће, они ти много прете.  — Ја, истина... шта му ради жена... Матова?  — Мучила се зимус много са дечурлијом, па јој се сад девер вратио у задругу. Њину кућу обилази далеко!  — Шта ли раде моји, да ли си чула? — запита Станка, избегавајући да их назове по имену.  — Здрави су. Јуче су ти оца нешто звали у срез, и он је јамачно јутрос отишао. Мајка ти је поручила да свратиш до ње, чим стигнеш овде... Па најбоље да одеш, док се не врати Марко из вароши.  — Баш добро — рече Ђурица — и ’нако ми треба да будем данас слободан. Ти иди одмах; удари на Милетића чајир, па у поток, а после ти је лако до вашега забрана. Ја ћу бити код Јова, а ти седи тамо, докле год можеш.  Станка устаде и оде, а за њом се диже и Ђурица, држећи се воћњака и ограде, па оде к Јову.  — Да ми добавиш Новицу до мрака! То нам је најпотребније — рече он, чим се поздрави с Јовом, који се изненади његову доласку.  — Новицу... сад ће дете да отрчи, само ако га нађе.  — Зар није у вароши?  — Јесте, него да није куд отишао послом. Он ти сад води трговину на своју руку.  — Истина? ... Може се још обогатити.  — Неће, не бој се, док год му је Марушке.  — Која је то?  — Нека удовица... води га као коња зауздана. Али опет он добро напредује.  Кад оде посланик за Новицу, њих двојица седоше да ручају и да се наразговарају.  — Е, сад казуј шта знаш. Јеси ли виђао скоро Вуја, шта вели он?  — Виђамо се често, а знаш сам шта вели. »Ко хоће, вели, са мном лепо — добро, а ко неће, ја могу без њега«. Црче од муке за оне паре.  — Што он мене криви за Пантовца?  — Ђаво га знао. Само вели: »Сатари ми ’нака човека, који ми је ваљао немерена злата«, а не каже како си га то сатарио и зашто си ти крив.  — Па, шта мислиш?  — Хоће да те убије, то ти је. Само ће те прво послати на коју масну похару, па ће ти ту бити крај.  — А по чему ти то мислиш тако?  — Хе, по чему... по свачему! По његовим очима, по говору... по чему год хоћеш. Ко зна Вуја, као ја што га знам, тај ће лако погодити шта је он смислио. Није му ни првина, не бој се!  — Добро, а шта велиш за наше људе, како ће они?  — Ови наши одавде поуздани су ти сви, а они су из других села сви његови.  — Шта велиш ти: кад би се ’нако знаш... њему што десило... да погине... да ли би се ко светио?  — Е, то ти не умем рећи. Неки пут помислим да он тек ’нако задаје страх... паметан је пусник!... Мислим, знаш, да он сад, после Радованове погибије, нема ни једнога човека, с киме је сасвим отворен. А неки пут, богме, помислим ти сто чуда... Ко ти зна његове рачуне и крајеве.  — Знаш... и ја тако мислим. Али ми се све чини, да се ми сви бојимо од празне пушке. Он је, брате, нас узјашио, па води куд хоће, кô стоку...  а ми се плашимо ни од чега. Видимо да је паметан, па све мислимо да он дрма целом војском. Ја сам то опазио, кад он нас шаље на посао. Видим, брате, човек кô и ми, само већа глава.  — Вала и ја сам то сто пута помислио, али опет некако сагнем главу и ћутим. Кô велим: ако ћутим, не губим ништа, а да повичем, оде глава...  — Ама, ја сам наумио да не ћутим и да га не слушам, па куд пукне! Да видим још само шта ће ми Новица рећи.  Цео дан им прође у такву разговору, смрче се, а они још имађаху много да кажу један другоме.  У неко доба ноћи стиже Новица.  Пошто се засад нису морали бојати ничега, Јово оде да спава, а њих двојица остадоше сами у соби.  — Ја те послушах — поче Ђурица. — Прво тебе потражих, као што си ми казао.  — Добро си учинио. Онда нијесам ни мислио да ће ти мој савет бити тако ваљан, а виђу да сам и ја имао разлога.  — Па... шта ради Вујо?  — Знаш Вуја: не ради ништа, но чека да ти радиш за њега.  — Зар ме он баш чека?  — Да како?... Зна да си жив и да се мораш врнути овамо, па куд ћеш но њему?  — То ми, канда, велиш, да идем право њему и да га слушам што год ми рекне?  — Не ја, богме! Ја ти вељу само што он мисли, а што ја мислим, чућеш послије.  — Аа... — отеже Ђурица и лице му се разведри. — А ја се, болан, зачудих; рекох: шта ми то сад овај прича!...  — Ха-ха-ха... кâ велиш: обрнуо га Вујо зимус! ... Неће више, не бој се. Доста ја њему аргатовах, па не виђех хасне ни хаира, и остао бих тако вјечити живомученик, да не би тебе. Знаш ли, море, да ја сад од збиље тргујем?  — Чуо сам.  — Е видиш, само од једнога посла с тобом дигô сам главу, па како бих те оставио!...  — Вала ти кâ брату!... А ја, што се тиче... с тобом ћу све братски. Неће ти бити од мене криво...  — Остави се залуднице, вјере ти; зар ја не знам тебе! ... Но дај да се разговарамо о послу. Вујо је, чини ми се, одлучио да ти нађе замјену.  — Како?  — Хе... како? Да те убије, па да узме другога на твоје мјесто. Нијеси више за њега.  — Је ли он што говорио с тобом? — запита Ђурица одсечно и погледа га право у очи.  — Хм... је ли или није, ти не мораш знати. Биће дана и за то, кад ћеш све дознати, а засад нам је прва брига, да сачувамо твоју главу.  — Кажи ми само ово... већ ако дође да се кида, ја знам шта ћу, али не знам за после.... Има ли он својих људи, који би га светили?  — Дубоке су оне књиге што их он чати, мој ђетићу, а његове рачуне нико не преброја!... Ко га зна!... Али ми да гледамо засад... куд ћемо и како ћемо. Ти знаш: он ти је већ спремио добар посао, чим се јавиш, и ја бих ти рекао да ти то све лепо извршиш.  — Па и ти ћеш, ваљад’?  — Ја, богме, не! Чу ли да рекох: тргујем од збиље. Учим се, болан, да ти замијеним Вуја, а он ти је нашао друга на моје мјесто.  — Кога?  — Мучно да га знаш. Једнога младића из Лукавице. Њега он, чини ми се, и спрема да тебе замијени,  — Онда треба и њега да се чувам?  — Не, болан. Ти не знаш Вујове мајсторије. Ко тебе нашљеди и њему ће Вујо скухати попару, па му не иде у рачун да му открива своје работе. Не брини ти: у мојим су рукама сви његови планови. Него да ми сад одспавамо један сан, па после поноћи да идеш к њему. Биће му, болан, криво кад чује да си се врнуо, а нијеси се њему јавио.  Ђурица пристаде. Легоше да спавају, а њему не излазе из главе загонетне речи Новичине.  »Он много зна, а неће сад ништа да ми каже. Неће више ни на посао са мном... тргује! Хоће да буде човек од реда... Па нека га. Даћу му много, врло много од овога првога посла, само да га придобијем. Видиш, цркао је за паре... Онда ће ми, ваљада, казати све што зна?... А онај баш хоће да ме смакне, па то ти је!... С једне стране власт, с друге они, који треба највише да ме чувају... куд год се окренем, сви ми о глави раде... Еј, кукавац! Лепо ли могах живети, само да ми беше ова памет... Али доцкан! ... А ја се радовао што дођох овамо!... Не знађах шта ме овде чека«...  И мисао за мишљу, све горча и тежа, извијаше се у глави му. Оно старо осећање — грозничава плашња од свакога секунда који протицаше, плашња општа од свачега, од самога пространства, стаде да му се увлачи у душу, и он опет постаде онај неповерљиви опасни разбојник, који преза од сваке сенке и у Тој плашњи чини нечувене злочине.  »Шта хоће они од мене... па и овај Новица?... Овамо ми сам каже да ми глава виси о концу, а не вели ми да кидам на једну страну. Шта да чекам? Да ме смакне изненада, па... Не знам ни сам шта ћу, само знам да се мора кидати. Више се не може овако... Хоћу да сам безбедан бар код својих људи«...  — Новица! ... Спаваш ли?... — викну одједном.  — Шта... шта је?  — Хајде да идемо... не могу да спавам.  Новица устаде, протрља очи, па, онако у помрчини, стаде да пипа око себе.  — Па хајде да те испратим до Каменара, после ћу ја кући.  — Зар ти нећеш са мном?  — Не ја. Не смијеш му ни казати да смо се виђели. Ја се пред њим чиним да сам љут на тебе.  — Што?  — Све ћеш дознати, а сад иди куд ти велим. За сваки случај: пази на Вуја; не задржавај се код њега дуго, не једи и не пиј ништа. Ако пошље с тобом Сима ковача, отварај очи и чувај га се... држи га свакад на оку. Кад се врнеш са похаре, чекаћу те у јагњилском забрану, знаш онај више реке...  — Зар ти знаш куд ће ме послати?  — Знам, ићи ћете у смедеревску Мораву. Али ништа, састаћемо се ми прије тога.  Обојица изиђоше из куће и, неопажени ни од кога, одоше кроз село, договарајући се о даљим својим плановима.  Кад Ђурица уђе у Вујову кућу и угледа пред собом добро познате му црте строга и одлучна лица, он не изгуби ништа од своје одлучности и присебности, као што је досад обично бивало. Ђурица гледаше слободно и отворено у оно сухо и смежурано лице, осветљено слабим пламеном упаљене лојанице, и осећаше велико задовољство што не обори очи пред оним строгим, испитљивим погледом... Као да су обојица осећали да треба одважно издржати овај први поглед, па застадоше, не мичући се и не пружајући руке један другом. Најзад Вујо мрдну десним брком, што је требало да личи на осмејак, и пружи руку.  — А, бегунче, дође ли?...  — Дођох, вала... Како си? — одговори Ђурица и стеже му пружену руку.  — Добро... Како ти?... Хајде у собу.  Ђурица уђе и седе на столицу близу врата, а Вујо намести земљани свећњак на под, па стаде према Ђурици.  — Шта ти уради, соколе: дуну једнога дана, па оде; нит’ се ти коме јави, нит’ ми што чусмо за тебе.  — Морао сам тако, ча-Вујо. Док се имало шта радити, ја сам радио, а кад је дошло време да се чува глава, морао сам је чувати.  — О, сињу му... зар не бих ја умео боље чувати твоју главу!... У почетку те једва истерах из овога ћилера, ниси смео да се одвојиш од мене, а сад се бојиш да те не могу сачувати... Или, да ти не сумњаш штогод на мене?... — рече Вујо и погледа га тако пажљиво, као да би му хтео сву душу разгледати.  — Ене сад... шта ти дође у главу!... — одговори Ђурица тако наивно, да одједном растера сваку сумњу код Вуја. — Ти, брате, знаш најбоље ко су хајдуци: док радимо заједно — слушам те, а кад дође време да се кријем, нећу да зна за мене ни моја рођена мајка.  — Да теби не трабуња штогод онај луди Јово? Кажи ми слободно! — запита Вујо и погледа га погнуте главе, испод обрва.  — Што?... Шта ће ми он говорити?  — Онако знаш... Видим да си се нешто променио... а знам да јатаци хоће понеки пут да говоре оно што не знају. Да није, рекох, што љут на мене?  — Јок, брате. Он ми свакад вели да се без тебе нико не би знао ни окренути....  Вују се разведри лице, примаче се постељи, па седе.  — Него остави то — настави Ђурица — па да гледамо наш посао... Како је сад овде?  — Где си био целе зиме? — запита га Вујо, чинећи се да не чу његово питање.  Ђурица мало поћута. »Да ли да му кажем? — Све једно, морамо раскидати, па онда не морам ни крити.«  — Где ти нисам био! ... По варошима..... У Београду највише.  Вујо се изненади, то му се познало на лицу, по коме падаше слаба светлост свећице. Видевши да Ђурица нерадо одговара на то питање, он промени разговор.  — Како је овде, велиш.... — рече он после краткога ћутања. — Знаш како је. Уцена је повишена одмах после оног убиства. Сад ће се све дићи на ноге, само да те сатру, али ми ћемо гледати... није нам првина. И капетан је сад промењен, овај је нови опак...  »Ово он сад мене плаши — помисли Ђурица — само да му робујем, али нећеш!...«  — Јеси ли спремио какав посао? Сад нам свима треба....  — Треба, истина је. Али како ти мислиш... као пре?  — Сви бисмо најволели да ти кажеш шта је твоје, па да се зна чисто. Оно бих друго ја разделио — рече Ђурица.  — Да кажем, ја... Кад треба трчати и спремати за посао, кад треба што ујдурисати код власти и дознати, онда трчи Вујо, а кад се располаже новцем, онда пружи руку, па колико ти дамо... То ви хоћете, је ли?... Али Вујо неће!... Ја ћу наћи себи људе, с којима ћу радити, а ви се делите и радите како знате — викну он, скочивши с постеље.  Ђурица се сети Новичина савета, па отпоче благо:  — Немој, брате, да се љутиш. Ја сам и јесенас због тога побегао, јер не знам куд ћу: јатаци вуку на једну страну, ти на другу, а ја горим између две ватре..  — Ама који то вуче на другу страну, кажи ми га по имену! Ко то тражи ортачину са мном?... Деде, кажи ми га, па ћу се ја рачунати са њим, а тебе неће ни глава заболети.  — Сви, Вујо, сви траже... није један...  — Та који су то сви, громове им њихове! Кажи једнога по имену, шта ти један вели... шта хоће сваки?...  — Махни се тога, најпосле. Ја сам ти само казао шта они траже, а нисам рекао да и ја то хоћу... Ја ћу опет онако, као што смо и од пре, само нек се зна рачун између мене и тебе... Свакад нек се зна унапред колико коме од нас припада...  — Тако, соколе, то је паметно — узвикну Вујо радосно. — Дај да се ја и ти погодимо, а шта ми причаш за ону гладну фукару, којој никад ништа није доста. Тако је требало да си одавно, а са њима ћу се ја рачунати, ја ћу им делити по заради... Је ли доста теби четвртина?  — А јатаке ћеш ти намирити? — запита Ђурица.  — Све до једнога.  — Доста ми је — рече Ђурица гласно а у себи помисли: »Ко је луд да ме чува џабе, кад за моју главу може добити сто дуката!... Видим шта хоћеш?. старче, али ћемо се огледати, па шта буде«...  — Е, тако, видиш... сад можемо да се разговарамо о послу — рече Вујо, прилазећи му и седајући до њега на троножац.  Усекнувши свећу, Вујо стаде да излаже свој план за напад на богата трговца у Поморављу. На томе разговору затече их зора.  XXIV Враћајући се са крваве и богате похаре из Поморавља, где домаћин и један нападач допадоше тешких рана, Ђурица окрете, према ранијем договору са Новицом, кроз јагњилски потес, домишљајући се како би се до забрана одвојио од Сима, који непрестано иђаше уз њега. Сад је био присебнији и одлучнији, није га потресла проливена крв: напротив, он се спремао да сад тек засуче рукаве и почне прави посао.  — Симо, ти сад окрени десно на Копљаре, па иди право кући, а ја ћу гледати да се прокрадем до Венчаца.  — Мени је казао Вујо да једнако идем с тобом и да те допратим до њега. Не смем те ја оставити.  — Што ћеш ми ти?  — Поузданије је кад смо двојица... треба се чувати... — одговори Симо и обори главу, гледајући да се не сусретне са Ђуричиним погледом.  »Овај готово не крије шта хоће — помисли Ђурица. — Да ли му је казао да ме сад убије или ће то после, кад му предам паре. Новица вели да је то одређено за данас, чим се изврши похара. Чекај, дознаћу ја то; нек иде овај са мном«.  — Па добро најпосле, кад ти је он казао... — одговори Ђурица равнодушно. Морамо да се одморимо у забрану.  — Баш добро! — викну Симо и радост му засија у оку. — Уморни смо као ђаволи, па да се мало прилегне.  Улазећи у забран, Ђурица пропусти друга напред, коме овај поступак не би по вољи. Ђурица стаде да разгледа по забрану, тражећи заклонитије место, а видело се да то исто тражи и Симо. После стотину корака, наиђоше у један склоп, застрвен павитином. Ђурица разгледа место и учини му се да Симо вади револвер иза паса. Не чекајући други његов покрет, Ђурица истога тренутка баци своју дугу пушку, скочи на Сима с леђа и једним махом обори га на земљу. Отпасавши му тканице, веза му њиме руке, па га онда, као какву кладу, изврте на леђа.  Симо се у почетку напада отимао и бранио, али после, кад стаде Ђурица да га везује, ућута и не мрдну више.  — Шта хоћеш ти са мном? — викну он зачуђено, кад га Ђурица преврте и погледа оно страшно зликовачко лице.  — Прво ти мени кажи: шта хоћеш ти са мном?  — Ништа, брате... Шта је теби?...  — Чекај, сад ћеш видети шта ми је — рече Ђурица, па извади из јелека котур жуте воштанице, кресну палидрвце и упали свећу. Затим извади једну иглу и наднесе је над пламен.  Симо све то посматраше раширених очију.  — Је ли ти казао Вујо да ме убијеш сад, или после, пошто му предам новце? — запита Ђурица, држећи иглу над пламеном.  — Шта ти је данас, јеси ли полудео!... О каквом убиству ти говориш? — одговори Симо зачуђено, али му преко лица прелете смртно бледило.  Ђурица спусти свећу поред себе, узе једну Симову руку и забоде му усијану иглу под нокат једнога прста.  Симо стаде грчевито трзати руку, стадоше му се стезати мишићи око очију и уздахну дубоко.  — А-а-а... што ме мучиш, тако ти среће, забадава!...  — Ништа... ’вако ћу цео дан, док ти се не досади — одговори Ђурица, па опет угреја иглу и забоде је под други нокат.  — Што не говориш, псино једна, него се мучиш због онога зликовца, коме сви робујемо!... — викну Ђурица грејући иглу трећи пут. — Кажи право, па иди куд те очи воде.  — Зар ме нећеш убити, кад ти све кажем?  — Што да те убијам, лудаче, кад ми ти ниси крив!  — Ама, среће ти хајдучке, кажи ми право!  — Пустићу те, ако ми све право кажеш... Ја све знам, али хоћу да ми ти то потврдиш и да ми све испричаш што ти је он говорио. А са њим ћу се ја још данас нарачунати.  — Јесте, казао ми је да те убијем... ако узмогнем сад на повратку, ако ли не могнем сад, онда после, пошто му предаш новце... Мени је страшно претио, а обећао ми...  — Колико ти је обећао?  — Сто дуката сад, и после да се јавим за уцену, па од тога новца њему осамдесет дуката, а оно друго мени.  — То ти је казао прекјуче, после састанка са Новицом?  — Јесте... Претио ми је да ће ме убити...  — Јеси ли га питао зашто ме убија?  — Јесам. Вели да су те обрлатили јатаци из твога села, па сву зараду ти односиш, а нама и њему дајеш само по неколико дуката. Нашао је другога човека, који ће му радити боље.  — Који ће њему све давати, а он ће вама, као слепцима, по два три дуката, је ли тако?... Кажи сам, колико је теби досад давао?  — Па тако... само једном ми је дао десет дуката, кад смо те извадили из апса, а оно друго... помало.  — Видиш, а питај моје јатаке, да ли сам коме дао мање од педесет дуката. Ја му заиста не дам све паре, него хоћу да се то подједнако дели међу све људе, који мени помажу.  — То је, вала, право... И ако хоћеш и ја ћу те слушати. Он је све преко мене водио договор са пандурима из среза...  — Добро, ми ћемо се разговарати — рече Ђурица дрешећи му руке, пошто му прво повади оружје. — Сад седи лепо, па ми испричај све како ти је казао да ме убијеш.  Симо се исправи, машући оном руком, која је бодена.  — Ништа, среће ми, само је задуго говорио како те мора убити, а за ово ми само рече: »Гледај ако могнеш уз пут, у каквом склонитоме месту, па му узми паре и оружје и донеси право мени, ако ли, каже, не могнеш уз пут, онда ћу ја, вели, наместити њега на згоду овде.« То је све...  — Добро, иди сад право кући, а ја ћу те потражити, кад ми устребаш. Само си луд био, што си се давао да те мучим онако... да чуваш онога зликовца...  — Није то, море, него сам се бојао да ме не убијеш, ако ти истину кажем.  — Иди сад, али добро пази да ме не наљутиш. Видиш, требало би да те оставим овде везана... али ја ти верујем...  — Чини, вала, како год хоћеш, а видећеш шта ти ја вредим.  — Добро, добро — рече Ђурица, гледајући за њим, док год му се не изгуби из очију у густој шуми.  После десетак минута Ђурица разгледа свуд око себе, окрете се источној страни, па звизну учестано с прекидима.  Не чувши никаква одговора, покупи оружје и пође напред. После неколико минута опет звизну, и далеко пред њим у шуми зачу се такво исто звиждање. Мало затим указа се Новица између проређених грмових дебала.  — А ја те чекам на овом крају — рече он, прилазећи Ђурици. — Мишљах да ћеш одовуд, од станице. Зар те не прати Симо?  Ђурица му исприча малопређашњи догађај и каза да је пустио Сима нек иде кући.  — Нијеси требао. Истина, он је за паре свачији, али не треба вјеровати ником, кад глава виси о концу.  — То сам и ја мислио, али као велим: нека га. А ја ћу сад да се пожурим у Брезовац, да се наплатим с оним пакосником.  — Пожури се, што брже можеш. Али добро отварај очи: оно је стари зликовац. Стићи ћеш тамо још за виђела. А ја ћу те чекати иза ватрењаче, па да ноћимо код мене.  — Отуд морам на другу страну, имам хитна посла, а код тебе ћу сутра.  Новица обори главу, као да му то не би право.  Ђурица се досети. »Зна да ћу ноћас да раздам новац... Али куд смем ићи к њему с оволиким парама! ... Убио би ме без речи. Боље да му дам сад«.  — Хоћеш ли и теби да се сад одужим? — рече он, машајући се џепа.  — Па... како хоћеш — одговори Новица овеселивши. — Поузданија ми је пара у мом џепу но у твом.  Ђурица се насмеја; одброја сто банкнота из крвава завеска и пружи их Новици.  — Је ли доста?  — О-хој! Ти си добро пазарио... Како да није доста, болан... — рече он, узимајући новце и бацајући их у недра. — Само хоће ли остати што другима?  — Биће доста свима, само ме чувајте?  — А да што ћемо ти друго, кад си нам ти златан мајдан!... Ђе ћу те сутра сачекати?  — Ако можеш изиђи горе до Каменара код оних дебелих грмова...  — Више Војковића кућа, знам... Чекаћу те после заранака. А тамо... пази!... отварај очи!  Ђурица окрете ка Венчацу, а Новица пође истим правцем, куд оде Симо.  »Е, сад си на реду ти, Вујо. Дође земан да и ми раскрстимо, а једва састависмо годину у ортачини... Тек година, нема ни пуна година, а чини ми се цео век!... Шта се чуда починило за то време... Наживело се, настраховало се, намучило се...«  И сад му дође на памет оно време, кад је остављао пређашњи слободни живот, кад се одвајао од друштва и огњишта, па се упутио под закриље овога Вуја, по чијој наредби хтеде данас погинути. Како је онда лудо срљао у пропаст, како је лакомислено ступао на кобну стазу, која га доведе до овога стања!... А како се могло лепо живети, само да беше ове садање памети... Сад би он био сељак, као и други; радио би свој посао; не би се никога бојао... Ишао би слободно по пољу, по зелену лугу и дубрави.. У кући би му било еве весело, стара мајка добила би одмену... И све би то било, да не беше њега!... Он га упропасти, погуби...  И Ђурица стаде да мисли шта га је то привлачило к Вују, те му се тако слепо предао.... Вечито му је овај сурови човек стајао пред очима као нема загонетка, која те све више привлачи, што је мање разумеш... И Вујо је њега привлачио, али чиме?... Својом тајанственошћу, памећу, нарочито овом памећу, коју Ђурица уважаваше, јер је у себи не осећаше... Али није ни то... Имало је нешто у самоме њему, што га је вукло на ту стазу, а то је осећао у себи раније, пре него што је и познао Вуја... још онда, кад је почео да размишља о свему; кад гледаше ноћу како му отац доноси туђу стоку, а мајка му весела лица подноси укусно јело од те стоке... То га је вукло на овај пут, али опет, да не беше Вуја, не би се овако свршило... Он га је узео за руку, довео га до стрме ивице и гурнуо... После се већ морао клизати и падати, док не дође до краја...  »И тај зликовац, који ме је упропастио, данас пружа пушку на мене.. .да ме збрише са земље као да нисам на њој ни био... Е, нећеш, чича... наплатићемо се!...«  Кад се навуче први сутон, Ђурица пролажаше кроз шуму испод Вујове куће. Бојаше се само да га не остави ова присебност и одлучност, која је расла све више, у колико се он приближавао кући. Из памети му не излажаху Симове речи: »Јесте, казао ми је да те убијем!...« Излазећи из шуме, угледа Вуја на чистини испод куће: сео на један брешчић, па гледа у шуму.  »Као да сам му поручио! — помисли Ђурица. — Боље је овако на чистини, него у соби... Овде сам слободнији...«  Угледавши човека где му се приближује, Вујо се диже и пође на сусрет, а кад му се приближи сам Ђурица, он стаде изненађен.  — Камо ти Симо? — упита га још на ходу.  — Отишао је кући — одговори Ђурица, прилазећи му.  — А-а... а ја рекох да није и он остао као Пантовац. Свршисте ли?  — Свршисмо. Пласковчанин оде с раном, а и газда ће имати да се полечи.  — Хајдемо унутра — рече Вујо и окрете се да пође.  — Нека, можемо и овде наредити што имамо — одговори Ђурица, па одједанпут кидиса на Вуја и стеже га рукама.  Старац, још снажан, поче да се отима, трудећи се само да принесе руку к појасу. Ђурица и не опази шта он ради с руком, већ га само стезаше и омахиваше, да би га оборио на земљу... Обојица ћуте као заливени, само им се ноге померају, одскачу од земље и опет стају на прсте... Старцу тешко дисати, стеже га младић као кљештима... Најзад се некако дохвати паса, одакле истрже мали оштар ножић. Сад би могао убости противника, али су му руке више лактова стегнуте јако, па се боји да ће убод бити слаб, само ће га још више ражљутити, па после — зло! ... Да гледа како да га завара, заговори... И таман да заусти, а Ђурица га омахну и тресну о земљу... Нехотично му се подиже рука с ножем, те Ђурица угледа шта му је у руци.  — А, зликовче, изабрао си и оружје од кога ћеш погинути! — викну Ђурица и стеже му руку.  Утом се зачу из шуме отегнуто, јасно звиждање.  Вујо напреже снагу, па звизну кратко, а затим повика из гласа:  — Помагај!  Ђурица се уплаши. Стадоше да му дршћу руке, задрхта сав... Једва се сети револвера... Истрже га иза паса, наслони цев на чело старчево и окиде... Тресну пуцањ, а руке, којима се Вујо брањаше, клонуше... Ђурица скочи, и онако на ходу испали му други метак у груди. Старац не мрдну више...  Из шуме трчаше неко... Ђурица пружи пушку и викну... — Стој!  Човек стаде, погледа у пружену пушку, која се још могла у сутону опазити, па се одједном окрете и потрча натраг к шуми... За тренут ока нестаде га...  — Вујо! — зачу се глас испред куће.  Ђурица познаде глас Вујове жене.  — Зови га јаче, не чује! — викну он, па окрете; навише уз косу.  Преко њега прелете буљина, машући тихо и немо чупавим крилима... Он се стресе и пожури уз брдо...  XXV Другога дана, после заласка сунчева, Ђурица иђаше косом, која везује Венчац и Букуљу, па брижно мишљаше о себи и своме положају. Једнога се зла опрости, а стотине других, мањих и већих, рађаху се... Докле ће се овако?... Кад ли ће доћи дан да и он положи своју уморну бујну главу, да се и он одмори?...  Вујо оде... Нема више онога грознога погледа, који сече као ножем, од кога су стрепили највећи разбојници... Али се на његово место већ јавља други, који хоће исто оно, што је и Вујо хтео... да живи туђом муком, да се храни туђим знојем; ну он бар неће онако заповедати. Он је радостан кад му се пружи сто банкнота, а Вујо не би ни главе окренуо, Вујо хоће све... Он сад седи ту негде испод грмова и чека, а Вујо не би ни прстом мрднуо... Опет ће се са њим моћи боље... Ето, сад ће да води момка у варош да га мало забави, а код Вуја се морало или радити или спавати.  »А најпаметније сам урадио, што нисам јуче: пристао да идем к њему с оноликим новцем. Ђаво је пара... наведе човека на оно, о чему и не сања« — помисли Ђурица, па опет стаде да разгледа пред собом и да ступа све пажљивије. Кад дође близу уречених грмова, он даде знак као и јуче. Новица се подиже испод једнога дрвета и махну му руком.  — Ђе си, болан, стиже ли жив? — рече Новица, кад се састаше.  — Шта ће ми бити?  — Како, море... дигоше на тебе сав свијет.  — Да није потера?  — Ноћас се дижу на тебе три среза: да си тица, не би побјегао... Али не бој се, неће ником пасти на ум да те тражи у вароши.  — Шта веле варошани, жале ли Вуја?  — Ко ће жалити ’нака зликовца! Ама де причај ми како га погуби, и онако морамо чекати док се добро смрачи.  Ђурица му исприча. За онога што се појави из шуме, не могоше смислити ко је.  — Биће то који његов гласник... они, знаш... што му јављају ђе ко оде, шта прода... има их он много. Наишао ваљада послом, да му што јави.  Тако проседеше у разговору дуго. Прођоше два часа ноћи, навуче се густа помрчина, јер не беше месеца, а по небу пливаху једноставни тамни облаци, па се онда обојица кренуше низ брдо.  Варошица беше заспала. Озго са брда виђаху се само светњаци пред честим паланачким механама, који светлуцаху слабо и суморно у тамној ноћи, дајући тиме једини знак да се живот у вароши није угасио. И још тамо, на самом крају вароши, поред потока што пресеца главну улицу, чује се по неки пут весео узвик пијана госта, коме је јамачно какав буковички лаутар својим монотоним циликањем растресао загрејане живце... Мрачна и влажна ноћ навукла се на ово местанце, заогрнула својим непробојним покривалом куће и улице, притисла саму земљу, па стоји тако непокретна и суморна, као да се и не мисли никад дизати са грешне земље....  Другови прођоше забранчић, који се пружио иза вароши, пређоше поток, па стадоше уз једну ограду, која је једним крајем излазила на улицу, а другим на поток. Новица подиже један проштац, те се провукоше кроз ограду обојица и уђоше у двориште. Ђурицу обузе нека непојмљива зебња од ове мрачне и неме самоће, и он се стаде кајати што дође овамо.  Прођоше мрачно двориште и кроз некаква сниска вратанца ступише у одају. Новица упали свећу и Ђурица виде лепо намештену собицу са две постеље и миндерлуком, а на средини стоји округао застрвен сто, препуњен јестивом и пићем.  — Сједи, брате, да се одморимо, па и да се заложимо. Ето видиш, ја тако... газдински. Моја Марушка мени спреми све што хоћу, па кад имам госта, она се затвори тамо у другу собу и спава. И на ово сам гледао, видиш: ово прозорче може да послужи за сваки случај... са њега право у поток, па у шуму...  — А ова кућа није са улице?  — Не, море. Тамо је напред магаза ђе ја смјештам моју робу, а кућа је, видиш, до самога потока. Згода!...  — Зацело згода! — одговори Ђурица весело, коме се допаде што је Новица предвидео тако важну околност.  — Деде сад да почнемо, дуга је ноћ! Оваке препеченице нијеси сркнуо досад.  Ђурица седе за сто, наслони пушку на постељу поред себе, па искапи прву чашу.  Стадоше да се ређају чаше са препеченицом све чешће и чешће, а Ђурица постаде разговорнији и веселији. Крв му појури живље по телу, а пред очима стаде да се хвата она пријатна и блага измаглица, што наступа после јакога пића.  Променише ракију на вино. Дохватише се печена јагњета, па га стадоше заливати старом румеником...  Ђурица једнако маше рукама, прича и смеје се.  — Хоћеш ли да се побратимо? — рече Ђурица одједном.  — Хоћу, бане, с такијем соколом, зашто не бих!  Испише чашу заједничку и пољубише се.  — Ех, побро, кад би ми дао да пробудим Марушку само да нам испече по једну каву. Не бој се, она те не познаје, а зна да ја имам посла с таким људима...  — Не бојим се код тебе ничега. Буди снаху! — викну Ђурица, па устаде и пође за Новицом.  — Маро!... о Маро!.... — викну Новица на другим вратима, преко од њихове собе. — Устани, дијете, испеци нам каву.  — Сад ћу, не улази овамо!... — одговори отуд женски глас.  Побратими се вратише на своја места, а мало затим уђе у собу висока, црномањаста жена средњих година, носећи у руци послужавник с кавом. Сваки би се зачудио, кад се пре ова жена спреми, а кад пре каву скува, али то Ђурици не паде на памет. Он се загледа у жену и помисли: »Да ли му је то оно дијете? Ова је готово старија од њега«.  — Ево ти снахе, побро — рече му Новица. — Деде послужи ђевера, кад си ми тако послушна.  — Не вичи, море, имам гошћу — одговори жена, прилазећи Ђурици. — Како си, дешо?... А овај ми не рече да ће кога вечерас довести...  — Каква ти је то гошћа? — прекиде је Новица.  — Сестричина ми... удовица јадна — одговори она и саже главу стидљиво, као да у томе, што јој је сестричина удовица, има нечега стиднога.  — Удовица зар?... Вуци је овамо! — викну Новица. — Хоћемо ли, побратиме... да се веселимо? А ја нећу казати за ону... тамо у селу — намигну он и махну главом.  — Доведи, доведи!... — викну Ђурица загушеним гласом и осећајући да га језик издаје. Беше се добро напио. Кад изиђе Марушка, Ђурица се наже к Новици и стаде му поверљиво шаптати.  — Знаш... ја сам и тамо, у Београду, све тако.... хи-хи-хи... А што сам оставио једно варошче тамо, бре, побро, као горска вила! Обећа ми да ће доћи, чим је зовнем...  — А Станка, болан, шта ти она вели?  — Хе... шта ће рећи!... мо-р-ра да слуша без р-р-разговора... Ја сам госа... горски цар!.. — стаде он да заплеће.  — Тако је, вјере ми јуначке! А знаш, ако хоћеш да ти кажем истину, нијеси требао ни да вучеш за собом невољу... рече Новица, па застаде да види неће ли Ђурица друкчије мислити.  — Море, не знам ни ја... био сам луд....  — Зар није боле, вељу, да их бираш кâ гниле крушке... Да ви’ш само ову моју гошћу, да ти очи стану!....  — Хе-хе... — стаде он да чупка и глади брчиће — ја вала баш тако.. Ону могу и отерати... — рече он, али се одмах трже и уплаши од те мисли, па настави: — Нека ње тамо у селу, није ми на одмет.... Пази ме, знаш, много.  — Ђаво ли си, побро, како ти то удесиш, па ђевојке махнитају за тобом!  — Ха-ха-ха... — насмеја се Ђурица задовољно.  У том се врати Марушка, водећи за собом неку женску, ни младу ни стару, омалену, доста лепушкасту. На први поглед могло се опазити, да су обе женске од онога реда, који не држи много на чедност и поштење... Гошћа беше доиста нека рођака Марушки, пропала жена, и Новица је много рачунао на њу, кад се одлучио да је доведе у свој стан за овај случај. Пред Ђурицом се само претварао да није ни знао за њен долазак.  — Која те вода донесе овамо, Јуло? — викну он, кад је опази. — Ето нам сад, побратиме, друштва.... да ви’ш како је ваљана ова моја Маџарица!  — Маџар си сам, а ја сам Српкиња, боља од тебе! — осече се на њега гошћа.  — Маџарица, Швабица — једна вјера, брате, а за мога побру дошла си као наручена. Је ли тако? — обрте се он Ђурици, који не одвајаше очију од Јуле.  — Ја нисам с раскида, ако она хоће...  — Не можемо ми трезне са вама у друштво, него прво да вас стигнемо! — рече Марушка, па понуди Јулу да седне до Ђурице, а сама се намести до Новице.  — Шта велиш, побро, ове се не шале! ...  И отвори се бесна, разуздана пијанка. Жене се изопијаше брзо, а побратими се једва држе на столицама. Чаше звече... смеј, кикотање... нико и не помишља на опасност. Ђурица пребацио руку преко суседе, па јој шапуће грубе изјаве, љуљајући се и поводећи главом напред и удесно.  — Која је боља, побро?... Знаш?... — на мигну му Новица, махнувши главом у страну, према шуми.  — Ова, брате варошка... миром мирише.  — Кажем ли ти ја! ... Раскрсти с оним човјеком... знаш?... па да уживамо као цареви.  — Р-р-раскрштам! — викну Ђурица и скочи да обгрли Јулу, али га ноге издадоше, те се дохвати њених рамена и одржа се на ногама. — Ова је моја... моја...  ...Пијанка се продужи до пред саму зору.  Напослетку, кад се сви изопијаше, полегаше по застртом поду. Где се ко нашао, тако се и спустио на под и заспао. Новици остаде још толико свести, те угаси свећу, па се и он пружи, не знајући више ништа за себе...  Кад сунце одскочи високо, Ђурица се пробуди и подиже главу. Зачуди се положају у коме се нађе, али се одмах сети ноћашње пијанке. Обе жене и Новица лежаху на поду, као и он, и спаваху тешким пијаним сном. Ваздух у соби беше тако загушљив, осећаше се јак задах од пића, којим је прожет сваки делић ваздуха.... запара, смрад... па све то дави, заноси, опија...  »Ала ли се проведосмо! ... Никад нисам овако... ни у Београду. Ова Јула пара вреди... Видиш, и он се опио, а да је хтео могао ме је жива однети у срез. Сад видим да ми је пријатељ....« — помисли он и хтеде да легне опет, али се сети да је свануло одавно и да треба Новицу одмах будити.  XXVI Четири дана проведе Ђурица у овом новом друштву. Дању је спавао на тавану, где му је Јулка наместила постељу, а ноћ се проводила весело, у пијанци и разврату. Бесна необуздана пијанка занела је цело друштво, које је добило вољу да се провесели до највеће мере, да се засити, занесе...  Сад је већ постала провидна Новичина намера: он је желео да придобије, да привеже Ђурицу за себе и да га одвоји од осталога му друштва. Тако би он заузео Вујово место, али много поузданије и корисније но што га је Вујо држао. Новица је смишљао да му није потребно велико друштво: неколико људи за нападе и три четири јатака, то је свега. И кад овако, нарочито помоћу жена, привеже Ђурицу за себе, остајаће му од похара много више, но што је Вују остајало. Од је сам, кад се пробудио после прве пијанке, саопштио неке мисли и Марушки.  — Он се до синоћ мало прибојавао од мене. Лудак! — рече јој Новица. — А мени је његов живот потребнији но њему самом.  — Зар баш толико?  — А да како, јадна. Довлачиће нам он све на хиљаде и све ће ми сам давати, да му не тражим... Нећу ја као луди Вујо, него овако, да се пије и весели... Само нека га Јула добро узме у руке!  — За њу ти не брини...  — Царски ћемо да живимо, само ви жене памет у главу!  А Ђурица није мислио ни о чему; предао се сав овом безбрижном и веселом провођењу, налазећи да тако и треба хајдук да живи. Век му није дуг, то је већ јасно видео, па онда бар да се живи и да се задовољи свака жеља... Опазио је после само једно: да га Новица добро чува и да све ово чини из рачуна.  »Он хоће пара — мишљаше Ђурица. — Па добро, ја ћу доносити пара доста, али ћу барем и ја видети вајду од њих. Пије се, весели се... то стаје доста. А код Вуја: донеси паре, па иди куд знаш. Сад ће да се живи!...«  Напослетку одлучише да престану с пијанком и да Ђурица на неколико дана иде к јатацима. Морали су бити опрезни, јер да се овако још продужи, могло би пасти коме у очи.  Четвртога дана у вече, кад се добро смрачи, Ђурица се спреми и оде у своје село. Идући путом сети се да ономад, кад је ноћио код Јова, није ништа наредио за Станку, те и не зна где је сад она. Јово му само уз реч напомену да је она код мајке: тамо се, вели, крије од оца по стајама, а Ђурица, како је био заузет послом, и заборави на њу. Тако се још нису ни видели од повратка.  Ђурица осећаше јасно да у њему нема више оне топлине, оне чисте предане љубави према Станки; угасило се оно бурно ватрено осећање, које их је бацило у загрљај... Сад се место њега јавило неко ново, грубо и необично... А иза тога распламтео се разврат, обухватио му душу и срце, и он осећа чудно задовољство у овом новом и примамљивом стању... Није он ни Станку омрзнуо. Само осећа неку досаду, кад му се она јави у мислима као препрека његовим плановима... Незгодно му је што се понеки пут мора водити рачун и о њој; осећа да би му згодније било без ње. Али опет на крају би помислио: »Па нека је... може се и овако!» А и то овако било му је нејасно, неодређено. Овако, из дана у дан, не мислећи о сутрашњем дану, не бринући се за последак...  Изненади се веома, кад нађе Станку код Јова. Беху поспала чељад, и Јово га уведе у собу, где спаваше сама Станка. Кад уђоше обојица у собу, она се трже из сна и засја јој радост у оку, али се одмах затим прибра, намршти се и по лицу јој се разли велика срџба.  — Гле, зар си ту! — рече Ђурица, кад се она подиже. — А ти ми ономад рече да је она код мајке? — окрете се он Јову.  — Била је до јуче, па не може више да се крије од Марка.  — А ти се одмах обрадовао — рече она гневно. — Мислиш остаћу једнако код мајке, па да ти се скинем с врата...  Јово, видевши да наступа домаћа драма, пође из собе, али га Ђурица задржа, јер му беше тешко да остане овако са њом.  — Чекај, куд ћеш — рече му, чинећи се да не чу Станкине прекоре. — Јесу ли задовољни сви?  — Како неће бити задовољни на оноликим парама! Сви се хвале, не може боље бити. А где си ти ових дана?  — Послом... — одговори Ђурица, запињући. — Сутра ћу овде преданити, па гледај да се пази...  — Не брини. Ономад нам потера претресе цело село...  — Знам, због тога сам и отишао. Где си ти била онда? — запита он Станку, сетивши се сад тек да је она била у великој опасности од потере.  — Где сам била!... Сад си ме се сетио; а кад си дознао за потеру, ниси могао да ме поведеш?... Једва си чекао, ваљад’, да ме ухвате, па да тражиш другу...  Јово изиђе из собе полако.  — Море, прођи се комедије, кад ти кажем. Најпре сам заборавио, а после је било доцкан... — рече он љутито, па после као да се присети нечему и повика: — А шта ми ту једнако дробиш и контролишеш: где сам био, те где сам био!... Био сам код девојака, ето, па сад шта ћеш ми!....  Станка се прену, рашири очи и погледа га зачуђена.  — Зар баш тако,? — рече му загушеним гласом. — Ја овде пропадам, а ти тражиш девојке те се проводиш са њима!  — Ја шта си ти мислила? — одговори он, осмехнувши се иронично. — Да седим једнако уз тебе и да ти пиљим у очи, је ли?...  — Казао си да се нећеш растављати од мене и да ћеш ме свуд са собом водити — одговори Станка хладно и одлучно. — А ето, велиш сам да си био код девојака, а мене си оставио да ме ухвати потера, па да трунем у апсу.  Ђурица плану. Наљути га права истина, коју му Станка рече, и на коју он не могаде дати оправдања. Своја кривица се обично заглађује љутњом. И он се наљути... Али он хтеде да извуче корист из ове срџбе, хтеде да се објасни са њом сада, кад јој може много што шта рећи, што иначе не би могао. Хтеде да прекине одједном те вечите њене прекоре, који му досадише, па узвикну:  — Не звонцај ми ту, док ниси сад добила што тражиш!  Станка пребледе, али се не маче с места, а он, прибравши се, проговори лакшим гласом:  — Јеси чула, овако се више не може.... довде си ми већ дошла — и он показа руком на гушу. — И венчани људи не трпе толико од жена, као ја од тебе... Брате, ти знаш с ким си се везала, па, ако ти је право, ради онако како ја хоћу, ако ли нећеш, иди куд те очи воде. Немој да ме доводиш до зла, јер може бити свашта... — и он претећи махну главом.  Станка скочи, па стаде пред њега. Очи јој севаху као живи пламен, сагореваху.... Она се исправи и погледа га право у очи.  — А шта то може бити, реци дер ми!  »Ви’ш... тврдоглава као псето — помисли он, а срџба му све више расте. — Сад ћу ја њој казати, па ће бити мања од трунке«.  — Ти знаш како пролазе они, који раде против моје воље... Ено ти Мата и Вуја! ... — рече он и погледа какав су утисак учиниле његове страшне речи.  Станка се не измени; као да је очекивала нешто горе, неповољније, па је ово и не зачуди.  — А после.... шта ћеш после?... Да нађеш другу, је ли... — прошапта она тихо, не дишући, као да сад тек очекује прави одговор, од кога јој зависи све.  Ђурица пак хтеде да крунише свој успех, јер му се учини да је с оним одговором постигао циљ.  — Што ћу их тражити, кад још сад имам на сваки прст по једну!... Ти мислиш ја не могу живети без тебе.... Море с каквом сам се варошком ономад проводио, ниси јој ни за мали прст... — насмеја се он, као у шали.  — Је ли то од истине?... Немој да се шалиш! — погледа га она озбиљно и удвоји пажњу, очекујући да он порекне своју грозну шалу.  Ђурица се још више осоколи, па је погледа озбиљно и одговори:  — Не шалим се, среће ми хајдучке! А ти чини што знаш....  Станка стеже зубима усну, погледа га некако у косо, необично... и тај поглед не обећаваше никаква добра...  И као да се хтеде још једном уверити да је не варају очи, као да хтеде запечатити у души тај неми последњи одговор охладнела срца, које говори о неверству, погледа га још једном пажљиво, болно, мученички... па обори очи, окрете се и полако пође к вратима... Полако ухвати руком дрвену ручицу на вратима, очекујући неће ли чути страсно кајање љубљенога човека, али иза ње беше мртва тишина...  Врата шкрипнуше и она изиђе из собе...  Учини јој се да он проговори, пошто се затворише врата, али се она више не обрте назад... Полако обиђе прочевље, око кога спаваху чељад, напипа кључаницу на кућним вратима, извуче је и полако отвори тешка растова врата... Јово јој нешто рече, навлачећи шареницу на децу, али она не чу ништа... Прекорачи високи кућни праг и стаде босим ногама на хладну плочу степенице... Задухну је планинска ноћна студен, и она се стресе од зиме...  »Нека је, вратиће се она сутра мирнија од овце!« — помисли Ђурица, па леже на њену постељу и покуша да заспи.  А Станка дође до ограде кућне, наслони се на чатал врљика, обори главу на руку и стаде као окамењена...  .... Ври у глави рој мисли, нејасних, тамних, црних... бруји и шушти то врење, те не може ниједна мисао да се ухвати. Само пролећу као искре, понесене бесним ветром.... У темену нешто игра једначито, брзо по такту... игра и удара као дамари... У ушима шум... и тамо шушти, удара, пишти... Срце се стегло, следило: окаменило се... А очи се упрле у црну, тамну ноћ, као да у тој суровој, немој црнини траже објашњење неке страшне мисли, која се рађа у занесеној глави, или би да продру у саму дубину црнога застора и да нађу тамо ма један светао зрак, који би давао наде на спасење... Али се пред усијаним очима тихо носи и веје хладна и црна нема помрчина, улевајући у душу још већи јад и црњи бол...  »Шта је ово?... Шта ово би?... Свршава се, долази крај... Је ли крај свега.... смрт? Не знам!... Шта је то смрт? Знам, видела сам кад умре Јока, бледа, па пожутела, хладна... После закопају у земљу и готово!... Ништа, као да није ни била... само се издиже гомила влажне земље... Јадна Јока, како смо лепо живеле.... Она мени еве: Шећерка, вели, метни ми руку у недра, а ја полако, полако... А-а-а-... оно!,.. Зар такав крај дочекасмо? И наша се љубав једном сврши, оде, нестаде је... Ама зар сам зато ја трпела толику срамоту, понижене, мучила се као ниједна друга!... Оставих добру мајку, увредих до срца старога оца, окретох леђа целом свету, само да он буде мој, да делим са њим зло и добро... Волела сам га више од свега, слушала сам га боље, много боље него оца, учинила сам све што је он хтео, па сад — под ноге!...  »А мајка, јадна добра мати, како се она обрадовала своме детету, својој осрамоћеној, исмејаној кћери! Сав свет обрће главу од ње, као од чудовишта, а мати шири слабе старачке руке, обухвата и стеже своју милу јогуницу, целива је и гледа, гледа и целива... Топи се радосно срце мајчино, капљу вреле сузе низ образе... То је било онда о повратку, пре недељу дана, а сад?... Шта ли би сад рекла, јадна старице, да је видиш овако осрамоћену, понижену, уцвељену, па избачену напоље, избачену као исцеђен лимун, као непотребну ствар... Гле, нема где да склони обешчашћену главу!...  »А отац, шта ли ће он рећи кад чује?... Зна се шта, и имаће право!... О, како је страшно кажњена детиња непослушност!... А свет?...  »Шта ће ово да буде најпосле?... Јест, дошло је оно последње, оно најпосле, дошао је крај, али шта ћу сад, куд ћу? .... Да умрем... Али зашто? Коме ће од тога бити добро, ко би се томе обрадовао... ко би се мојој смрти радовао?... Мајка... отац... другарице?... Не би, не би им моја смрт била добра... А он?... Јест, њему би била добра; та он и онако рече да ме може убити!... Како оно рече: може, вели, бити свашта... ено ти Мата и Вуја!... Као вели: како сам са њима учинио, тако ћу и с тобом.. А после?... Ти мислиш, вели, ја не могу живети без тебе... О-о-о- !... А ја сам мислила да га не бих могла преживети, умрла бих са њим, погинула бих, кад би њему што било... Мислила сам, куд бих без њега и на што ће ми живот после!... А он вели: имам још сад на сваки прст по једну... Док сам ишла за њим као верно псето, док сам му дала сву душу моју, он већ тражио друге и нашао на сваки прст по једну. Па сад?... Сад би хтео да ме нема, а он да узме другу... многе друге на моје место... То ли би ти хтео? Не!... Док сам ја жива, нећеш узети другу... Зар толике моје муке и срамоту да погазиш, па да ме отуриш као псето!... И још ми се куне срећом хајдучком — Друго ништа и нема за клетву — да се не шали. Е чекај, не шалим се ни ја! ... Нисам се шалила, кад сам бацила образ под ноге, кад сам осрамотила своју кућу и име, кад сам због тебе окренула леђа целом свету, па нећу се шалити ни сад! ... Ти тражиш моју смрт, да би се могао боље проводити... А кад хоћеш тако... онда и ја хоћу твоју смрт!... Боље нека те нема, него да гледам да ми још и ти газиш осрамоћену и поругану главу... да ми се смејеш са другима, кад станем лутати као обешчашћена прогнаница!...  »Али како ћу сад?... Да га убијем својом руком... не могу, нећу... Тако би се смирио за час, па ништа!... Не би ништа ни знао, не би осећао муке... Ја бих се опет мучила целога века, а он би био миран за навек... Нећу тако... Хоћу да се мучи, хоћу да види неизбежну смрт пред очима и да зна да му је смрт од мене дошла... Нек се мучи!... И ја ћу се мучити!...«  Једним лаким скоком, као ветром понесена, Станка прескочи врљике, и, не двоумећи, не размишљајући више о своме плану, пође журно, готово трчећи, к општинском путу... Грозан план севну јој само једаред у глави... севну и оде... она се не постара да задржи ту мисао, да размисли о њој... Ишла је као у грозници, а беше је и обузело грозничаво стање... Стаде да се тресе од хладноће, а ноге журно ступаху по хладној, росној трави, не осећајући ни хладноће ни умора... Само што пре, само да се стигне на време!... Наишла је на утрвен, насут пут, прелазила је преко поточића, преко камењара, убадала се, убијала ногу непажљивим гажењем, али на то није обраћала пажњу... Ишла је као у бунилу, у врућици...  После поноћи стиже пред среску кућу. Умор је савладао јако, али она не стаде, не предахну... Прође кроз вратнице на огради, претрча преко дворишта и стаде пред једна врата над степеницама, за која је држала да су на главном уласку у канцеларију. То беху врата на ходнику, пред станом капетановим.  Како стаде пред врата, удари снажном песницом по њима... Врата се затресоше, а ходник потмуло одјекну... Не чу се никакав други глас... Она удари још јаче... У ходнику шкрипнуше пеке даске и зачу се уплашен, сањив глас:  — Ко је то?  — Отварај! — викну она гласно, сазнавајући умесност свога захтева.  Опет зашкрипаше даске, зачу се ход босих ногу по опекама...  — Ко си ти? — запита је неко лакшим гласом кроз врата.  — Отварај брже, хитно је... видиш: жена сам!....  Кључаница шкрипну, врата се отворише и Станка уђе у ходник.  — Који те ђаво тера ноћас?... Шта лупаш толико?... Шта хоћеш?...  — Капетана... Где је капетан?...  — Што ће ти ноћас капетан? — обрецну се пандур срдито.  — Треба ми, њему ћу казати... само њему...  — Е, снашо, тако би могао сваки лудак да дође и да прави ларму забадава. Не смем ја будити капетана за сваку ситницу... морам знати зашто.  — Ђурица... Ђурицу хајдука да му сад предам жива... ето, то хоћу... трчи, буди га!  Пандур се уозбиљи, почеша се иза уха и запита озбиљно:  — Ама ко си ти?... Да није каква варанција...  — Ја сам Станка... чуо си... она што је са њим.  — Аа!... Е то је друго... — одговори он, па приђе вратима, кроз која је ушла Станка, те их закључа и узе кључ са собом.  — Е онда га морам будити. Причекај ти ту — рече јој он, па отвори једна врата на ходнику. Истога тренутка отворише се према њима друга врата, на којима се указа разбарушена сањива глава. То беше капетан.  — Шта је то тамо, Милисаве? — Викну он, не излазећи из собе.  — Дошла, господине, она девојка што иде са Ђурицом... Тражи вас, каже, да преда Ђурицу.  — Закључај брзо врата споља! — рече му он тихим гласом.  — Закључао сам, ево кључа.  Капетан изиђе у ходник, онако необучен, па видевши да лампа слабо шкиљи, обрте се пандуру:  — Одврни ту лампу.  Кад паде јака светлост на Станку, капетан је пажљиво разгледа.  — Јеси ли заиста ти Станка?  — Јесам, господине.  — Што си дошла?  — Чуо си... Хоћу да ти предам Ђурицу.  — Чудо то?.. Ти живиш са њим.  — Казаћу ти на само све...  — Добро. Милисаве, пробуди све жандарме и пандуре. Нека се живо обуку и нек спреме коње. С оружјем... знаш. А ти, Станка, ходи овамо.  Капетан је уведе у једну собу, упали свећу на столу, па се огрте неком хаљином и седе на столицу.  — Седи, одмори се... видим да си се много уморила.  Станка се осврте и седе на столицу.  — Где је сад Ђурица?  — Код Јова Дикића, у нашем селу... Остао је на спавању, и сутра ће преданити код њега. Али треба да идеш одмах, да га ухватиш пре зоре... после вам се неће жив дати...  Капетан је разгледаше пажљиво... Оно грозничаво дрхтање, необичан сјај очију, суве, запечене усне, нервозно трзање главе побуди у њему сумњу, да ова девојка није при себи.  — Ти си болесна, рекао бих... да ниси боловала ових дана?  — Болесна?... До сад нисам никад боловала, а сад... све једно!. .. Трчала сам, журила сам се много, само да стигнем на време.  — Е сад ми све лепо испричај... то што си хтела... Кад си и зашто си са Ђурицом раскинула?  Станка му исприча укратко, испрекидано, без везе у мислима, ноћашњи догађај. Капетан у мало речи појми њен положај, па хтеде да се користи оваким њеним стањем ради даље истраге, те је прекиде:  — Па велиш: он ти сам каже да је убио Матију и Вуја?  — Сам, господине, он сам...  — А ја сам слушао да је Матију други убио?.. Онај што је те ноћи ишао с Ђурицом....  — Зар Новица?... — рече она и трже се као опечена. Сад се тек сети, да треба чувати оне људе, који су њу чували... Али беше доцкан. Полицајац опази да се она тргла и да му неће својевољно издавати остале људе, па се пожури да дозна што бар за тога Новицу.  — Новица!... Који то беше? — рече као присећајући се.  Станка ућута као заливена.  — Знаш шта, господине, после ћемо говорити о другим стварима, а сад пожури да он куд не побегне — проговори она после краћега ћутања.  — Е, не може тако. Морам ја то знати пре поласка, јер већ имам овде у апсу једнога Новицу, па да знам који је...  — Јели тај из вароши? — запита она брзо.  Капетан је погледа. »Шта да јој кажем?... Да ли ћу погодити?... Кад је она поменула, тако ће и бити« па одговори:  — Јесте, из вароши је.  — А то је!  »Који ће то бити Новица?...« стаде он опет мислити, па узвикну:  — Онај што држи магазу... Црногорац?  — Нећу, господине, више да ти одговарам. Ако ћеш ићи... хајдемо! — рече она одлучно и устаде са столице.  — Чекај, брате, нису још људи готови, а ни ја се нисам обукао.  — Е па дела, облачи се, па да идемо!  Капетан оде у другу собу, и мало затим врати се, носећи у рукама своје хаљине. Стаде да се облачи и уједно хтеде да покуша неће ли још што дознати.  — Видиш, ти све треба мени да кажеш... Ти ниси извршила са њим ниједно злочинство, па ћу ти ја помоћи на суду да не будеш осуђена, израдићу ти помиловање...  — Немам ја посла са судом... Нисам ником никакво зло учинила... Казаће ти то и он и други људи, које је он нападао.  — Е, девојко, по законима и ти си крива као и он. Ко год се дружи са разбојником, помаже му, чува га — и он је крив пред законом. Крив је сваки ко зна где се налази разбојник, а неће да га јави власти... Али кажем ти: само ти мени све лепо испричај, па ћу ја тако удесити да не будеш крива.  Станка се зачуди. По своме поимању, она није до сад сматрала себе за кривца. »Ко чини зло — он и одговара за њега«, мислила је она до сад, »а ја само идем са њим, не чиним никоме ништа«. Али јој сад у глави, и без овога, беше читав хаос разноврсних мисли, које се само јаве и прођу... па и не беше у стању да размисли о овом открићу. Постаде јој досадно ово запиткивање капетаново, које се никако није слагало са њеним душевним стањем: она иде на оно последње, на свршетак свега... и после тога настаје тама... крај света... општа пропаст... — или тако нешто... а он окупио о неким ситницама, које после тога немају, како она мишљаше, никаква смисла... И она се одлучи да ћути, да не одговори ни речи, док год не пођу. И она одржа своју одлуку с највећом упорношћу. И капетан напослетку безнадежно махну главом, па се пожури са спремањем. При самом облачењу написа наредбу писару да одмах, чим прими наредбу, ухвати Новицу, а ако се нађе који одраслији укућанин са њим, да и њега затвори. Једном пандуру рече да одмах одвоји три друга, па са њима да иде писару и да га пробуди.  — А како ћеш ти? — обрте се капетан Станки. — Треба да се пожуримо, а ми ћемо сви на коњима... Умеш ли јахати?  — Умећу, ако имате коња — одговори она.  — Добросав ће сад с писаром, а коњ му је оседлан — умеша се пандур, који остаје у канцеларији, да би тако сачувао свога коња од заморна пута. — Може на његову коњу...  — Па добро, кад је већ оседлан. Нека изводе коње!  После неколико минута крену се оружана потера, изиђе из срескога дворишта, па, да се не би обраћала пажња варошанима, и ако још беше глухо доба, окретоше одмах пољем, које се пружа више вароши. Напред јахаше капетан с острагушом о рамену и револвером о бедрима, за њим Станка са два жандарма с обе стране, па онда још три жандарма и два пандура. Жандарми и пандури, као обично, беху наоружани »до грла«.  Кад се дохватише чистога поља, потераше брзим каријером... Само се чује потмуо топот коњских плоча, по неки пут фркне ражљућени коњиц, а ветар звижди поред ушију...  Капетан се осећа као ловац, који се кренуо да затекне курјака на легалу... Разне пријатне слике из напада, који ће следовати, већ се унапред јављају, и он већ види пред собом жива, повезана хајдука... Он му одаје све своје јатаке, прича о целој организацији великога зликовачкога друштва... и капетан задовољно седа за сто, пише рапорт министру... Затим јавна похвала у званичним новинама... орден... класа... »Онај качерски пући ће од муке, што му узабрах крушку испред носа! ... Па кад прочитам указ, дигнем се, па право к Лени: Сад си госпођа капетаница прве класе, кажем ја, а она: Јух, болан, па сад за окружнога... Је ли то на реду?... Море, срећан сам ја, бадава!«...  А Станка само слуша како ветар фијуче поред ушију и гледа у ову црну тамнину, која јој сад дође још тежа, још суморнија... Повија се у напред и натраг по томе, како се коњ у скакању покреће, а у глави јој само једна мисао и њом се она бавила целога пута: »Само да га видим уплашена, упрепашћена, кад угледа наслоњене пушчане грлиће на прозорима! ... Да станем тако, па нека види, нека зна ко је довео његове душмане!... Па онда... шта буде, не марим!«...  Кад одјахаше коње у потоку, испод Јовове куће, беше се разредила помрчина, али се још није добро видело. Тек се могло назирати небо, које се, као црн џиновски поклопац, надвило над овом шумовитом котлином. Тишина! ... Ни једнога звука ни покрета...  — Има ли сад далеко да се иде до куће? — запита капетан Станку.  — - Ено, одмах на ономе брегу... да се добацим каменом одавде.  — Добро. Сад нас ти поведи на ону страну, где није његова соба... да нас не може опазити с прозора.  — Знам ја, само ти хајде за мном... Ми ћемо да зађемо за кућу, одакле нема прозора.  Капетан је још путем саставио план напада, према Станкину опису куће, и одредио по једнога жандарма и пандура на један и толико исто на други прозор. Три жандарма одредио је да упадну у кућу, од којих ће двојица заузети врата на соби, а један ће истерати чељад напоље и држати Јова.  — Сад пазите добро! — рече им капетан, и ако није било места опомени, јер сваки од њих беше вичан томе послу.  Кренуше се, полако, опрезно, пазећи на сваки корак, на сваки миг... Жандарми ношаху пушке на руци, готови да свакога тренутка проспу смртоносну ватру на изненаднога нападача или бегунца. Заобиђоше узорану њивицу, и кад се испеше на брег угледаше омалену сеоску кућу, која на оном крају до њих беше од брвана, а на противном, где је соба, олепљена земљом и закречена. У оној магластој тамнини кућа им изгледаше као пласт сена, развршен и развучен. Примакоше се уз брвна, неки наслонише ухо: тишина... све спава здравим јутрењим сном... На истоку се јасно разликују и оцртавају врхови планински... развлачи се она прва бледа светлост зорина... тама се проредила, па умире, гаси се... Петлови почињу своју песму... Зора!...  Одређена четворица заузеше места под прозорима. Још једаред прегледаше магацинке, па их наслонише на рагастов...  »Е сад још ако не буду закључали врата за Станком, кад је она изишла... То би славно било!« — мисли капетан и даје знак оној тројици да стану на врата.  Митар жандарм, одважан момак, стаде први, и по упуству капетанову покуша да види јесу ли закључана врата. Стаде на праг, узе за ручицу и подиже цела врата, да не би шкрипала, па их онда лагано, тихо гурну... Врата се почеше отварати... Другови прихватише врата оздо, понеше их у страну и отворише сасвим... Слаба, бледа светлост показа им унутрашњост куће, опазише одмах место, где чељад спава и учини им се да се неко промешкољи... Двојица претрчаше преко прочевља и стадоше на врата собна, а Митар, видевши да се неко од спавача почиње дизати, притрча и притисну га озго.  — Ко је то? — дрекну јак мушки глас и умуче, јер Митар напипа рукама уста и стеже их, па се наже на ухо Јову и прошапута му:  — Да ниси писнуо!... Овде је капетан са целом војском: пропао си ако мрднеш.  Јовове руке, којима се одупирао, клонуше, што је значило да се покорава и слуша. Митар одвоји један од конопаца, што их је за овај случај понео, па му веза и руке и ноге. Затим приђе оној двојици, па запита једнога на ухо:  — Чује ли се што?  — Будан је... нешто шушка, јамачно се спрема...  У исти мах зачу се неки узвик споља. Митар истрча из куће, довикнувши оној двојици:  — Пазите!  Жена се пробуди, за њом и деца... Хтедоше да вичу, али их сам Јово ућутка.  Чувши глас Јовов, Ђурица скочи с постеље и дохвати оружје у руке... Ослушну... не чује се ништа... Приђе к вратима, слуша... Нешто се необично догађа у кући, не може бити друкчије!... Лепо осећа да неко стоји пред вратима. Прегледа кључаницу — стоји добро... отуд је поуздан. Приђе прозору с истока, обрте обе закачке, па тихо, тихо стаде да вади рам, на коме је разапета хартија. Извадивши половину рама, погледа напоље и сва му се крв следи, окамени се... Две челичне цеви стоје наперене на њега и две главе, необичне и нејасне, вире оздо...  »Откуд овде ови људи?... Шта је ово?... Смрт!«... и он нехотично извуче цео рам и испусти га.  — Предај се! — викну једна глава, и челична цев покрете се...  Ђурица се саже уз дувар испод прозора, подиже руку са револвером и окрете цев тако, да гађа оне под прозором право у теме, па окиде... Пуче револвер, али за њом сукну ватра на прозор, више саме његове главе, и загрме други јачи пуцањ... Истога тренутка нешто груну на онај други прозор са дворишта, рам се скрха и паде на под...  — Предај се, не гини лудо! — викну неко са другога прозора.  Ђурица окрете револвер и на тај прозор, па окиде...  Загрокташе пушке на оба прозора, куршуми прелећу преко његове главе, ударају у зид и окруне мало земље, која се осипа право на њега... Чим он испали на један прозор, са другога већ сипа ватра на њега...  Бој... права битка!...  Испалио је већ оба револвера, па дохвати магацинку.  А споља одједном престаде ватра...  Шта ли ће сад?... Ђурица се издиже полако на прсте и погледа на онај прозор испред куће. Очи му прелетеше преко некакве слике, која му је тако позната и тако блиска, али се он не зауставља на њој, већ гледа даље... а у срцу се одједном јави неки бол, туга... Он опет пренесе очи на ону слику и коса му се диже на глави од чуда... Станка!... Јест, она је... Да ли га очи не варају?... Ено је, гледа га и шта оно?... Па то је она и довела ове курјаке!... Јест, ено опет показује!... А-а-а!... узвикује он у себи, а крв му јурну у главу, наиђе на очи, обневиде.. Пружи пушку, и не мислећи да ли га виде они с леђа, узе правац од нишана до оне тамне, неразговетне слике, што га и сад необично гледа... Ниједне мисли не беше у глави... само се нешто црни тамо пред нишаном... Окиде!... Ватра прсну пред очима... за њом дим... оне слике нестаде... она се, одмах чим пуче, некако необично, у косо, спусти на земљу и леже... без јаука, без речи...  Опет загрокташе пушке, засипајући сву собу пакленом ватром... Ђурица је опазио да све пушке гађају у врх, преко његове главе, и појми да ови неће да га убију, но гледају да га ухвате жива. Помисли: да ли би се могао тиме користити?... У том се разлеже јак тресак, као да неко лупи гредом у врата... Сва се кућа затресе... »Пази!« — неко викну пред вратима... Груну још јачи ударац... врата излетеше, обртоше се и падоше... Грунуше пушке на врата, на прозоре, соба пуна дима... Ври, трешти, пуши се... као у паклу!... Ђурица обрте пушку на прозор, али га одједном дохватише и стегоше две снажне руке... Само испаде из онога дима нека прилика, паде на њега, стеже га и притисну целим телом...  — Овамо!...      — Викну Митар, притискивајући га грудима и стежући му руке...  Попадоше на њега још тројица, четворица... начини се гужва, гомила... Савладан је, побеђен...  И мозак, и срце, и крв, све се следило, умртвило... ништа не осећа, не мисли, не живи... Тешка мòра притисла му груди, стегла му главу као кљештима, пред очима нешто сева и тамни се... А терет озго све тежи, све мучнији... Почиње губити свест...  — Готово! — Викну Митар и устаде. Дигоше се и остали, само остаде на поду он, непомичан, непокретан...  »Шта се ово враћа светло, слатко?... Гле, слободно се дише!... Ох, како је слатко дисати!... А шта је ово заковано?... Руке и ноге приковане за под, за шта ли... ни мрднути се не може... А-а... везали су, онако као онда Мита писар«... И он се сећа оних болова, и осећа да су ови још тежи, мучнији... Отвара очи и види гомилу луди са сјајним дугметима на грудима. Сви га гледају радознало, необично; чак се опажа саучешће на њиховим лицима... »Гле, па то су обични људи... видиш како га лепо гледају... А куд одоше они... с онаким страшним погледима?... Нема их, ово су други«...  Људи се растурају, дају пролаз некоме... Ено, брадата, суха глава прилази му и гледа га радознало, и опет му се чини да види у томе погледу саучешће...  — Стезали смо га и за гушу, па се онесвестио. Сад се повраћа — рече један од људи.  Ђурица се освести. Намршти се од бола у лактовима.  — Изведите га напоље, нек се освести на ваздуху. А ноге му одрешите... Што ће вам то? — рече капетан, па изиђе пред кућу.  Ђурицу изведоше, везаних руку, на двориште. Двојица држаху конопац којим је везан.  Свануло је, виде се јасно сви предмети...  — Камо девојке? — викну капетан.  Погледаше сви по дворишту.  — Да није оно... — рече Митар, видевши неку црношарену масу под врљикама.  — Она је, убијена!... — повикаше други.  Капетан и Митар приђоше врљикама. Пред њима лежаше Станка, обрнута лицем к земљи, савијена, као да се сама наслонила на лактове, па сакрива лице од некога... Митар је полагано преврте, погледа јој затворене очи, прислони ухо на груди, па стаде да слуша.  — Чини ми се да је жива... Креће се нешто у њој: или дише или јој ради срце...  Капетан се саже, наслони ухо.  — Жива је, ради јој срце. Код кога су завоји? Види где је ударена.  — Код Петра су завоји и стаклета — одговори Митар. — А, ево, у груди! ... — рече он, угледавши крв на десној страни груди.  — Јадница, сумњам да ће преболети... Што уби ову девојку, несрећниче! — обрте се он Ђурици.  А Ђурица гледа намрштено, презриво, у непомичну паћеницу. У оку му сија израз задовољене освете, али не прозбори ни речи...  Капетан не зна шта ће пре, пуне му руке посла: треба повратити Станку и завити јој рану, треба позвати општинску власт и Станкине родитеље, треба видети шта ће са Јовиним укућанима, треба прегледати кућу...  Тек увече стиже капетан у варош са везаним Ђурицом и Јовом. Станку је оставио код оца јој и дозвао лекара да је прегледа и лечи. Лекар се нада да ће преболети.  Капетана очекиваху други неповољни гласови. Писар га дочека пред среском кућом, и на његово питање: шта учини с Новицом, одговори му:  — Погинуо је.  — Како! ... Ко га уби? — викну капетан и љутито сјаха с коња. — Причај шта је било, а ви водите ту двојицу горе, па ме чекајте.  — Пандур... Дошли смо полако до његова стана; разгледам прво положај куће, па ми се учини сумњиво једно прозорче, што стоји над самим потоком. Наместим ту Добросава и кажем му да пази добро... Онда с осталом тројицом станем пред врата и лупнем јако... Не би одговора задуго. Лупнем опет... Отворише се изнутра собна врата и нека жена виче: ко је то?... Ја већ одговарам... тражим да отвори, а она ме моли да причекам док се обуче... У том чујем Добросава где викну: »стој!... стој!«... и пуче пушка... Потрчасмо тамо, и Видим Добросава, где скаче у поток... Погледам: онај лежи у потоку, а Добросав га дрма за руку.  — »Шта је било?« питам Добросава.  — »Ја стојим, вели, под прозором и чекам... ћутим тако, док он одједанпут излети кроз прозор... као врећа... Ја, вели, викнух двапут, па кад видох да се диже... дадох ватру и — готово...  — Зар баш на месту? — пита капетан, мрштећи се.  — Није ни мрднуо. Ено га у дворишту... Жену сам затворио, а код куће му наместио стражу.  »Као да им сам ђаво помаже!« — помисли капетан, улазећи у двориште. »Али нека, имам у рукама ову двојицу, а да ако и Станка оздрави, па ћемо полако размрсити њихове замке, а после«... и не доврши мисао, јер угледа мртвога Новицу, где се отегао на зеленој ледини, а око њега се начетили жандарми, који су се вратили с пута.  XXVII На белом хлебу!... Како му је далека и страшна била та помисао некада, како се здрхтавао од ужаса, кад је слушао приче о томе црноме дану... Чудио се срцу жива човека, који зна, поуздано зна да сутра умире од куршума, па опет живи, једе, пије, спава, мисли... Држао је да тога дана могу бити присебни само ретки људи... И ето, дочекао је да види себе у истоме положају, дочекао је да и сам тога дана слатко једе бурек, који му је послао Митко ашчија, да пије старо вино, да тражи скуп дуван од капетана... Што ти је жив човек!...  Дан стрељања досад су крили од њега... Јутрос рано изведоше га на горњи спрат и уведоше у чисту, светлу собу. На средини стоји округао велики сто, застрвен чистим, белим платном (с пандурске постеље), а на њему половак шљивове препеченице, која игра у стаклету као кристал. Около стоје празни тањири, а на средини, уз ракију, тањир са сиром и скорупом.  Уђе капетан у собу... У последње време, нарочито откад је доведен из суда, променили су своје опхођење са њим и пандури и чиновници. Опазио је да га сви гледају са жаљењем, са великим саучешћем, и досећао се да је то због тога, што га сви они сматрају као мртва човека, а већ зна се да се сваки мртвац сажаљева... И капетан га погледа благо. Приђе му и метну му руку на раме.  — Ђуро, сутра се мора извршити осуда. Па знаш, обичај је да се данас мало проведеш. Неки трговци одавде послаће ти понуде, а ево Митра и ових његових да ти праве друштво. Ето, и ја те частим овом ракијом — и показа руком на стакло.  Кад помену капетан осуду, Ђурици заклецаше колена, обузе га зима свега, и као да му нешто дохвати само срце, па стеже... Кад му је прочитана пресуда на суду, није се изненадио и саслушао је мирно: знао је да има још судова, који ће га судити. Али кад му после месец дана саопштише одлуку Касације, беше као убијен, промени се, снужди се... али му у души остаде још нека нејасна нада, и он се дохвати ње слепо, грозничаво, без размишљања, и ако му је неки унутрашњи глас говорио да је сад све свршено и да после Касације нема шта чекати... Окупи некога практиканта, те му, на име мајчино, написа молбу за помиловање, и он с великом пажњом испрати молбу на пошту. Од тога дана није никако помишљао о смрти и упорно се надао помиловању. Чудан је и тај разлог његову надању. Састојао се у једној мисли: »Није то шала, болан, живот човечји! Жива здрава човека убити... онако без ичега, без боловања... сад био жив и — нема га!«... Тако је он мислио, и у исто време долазили су му на ум они, које је он побио!...  У тој грозничавој безразложној нади проживео је до данас, а сад одједном изводе га на бели хлеб!...  Дакле сутра!... Сутра је оно што му је непрестано за ове две године лебдело пред очима, оно о чему он није смео да мисли, па ни сад неће... још не сме... Али ко зна... може још доћи одговор... И срце се опет почиње растапати...  — Хвала, господине! — одговори он и седе за сто, помичући и намештајући тешко гвожђе, којим су му ноге оковане.  Капетан изиђе из собе.  — Ево, Ђуро! — прозбори Митар, вадећи из хартије велику воштану свећу. — Знаш... први сам те ухватио, па сам ти дужан. Купио сам ти свећу, нека гори данас — и он намести свећу, прекрсти се и упали је.  — Нека ти Бог опрости! — рече он, па седе за сто. Поседаше и остали жандарми. Један наточи свакоме по чашу ракије, подигоше сви прву чашу у вис и рекоше:  — Прва у славу Божју. Нека ти Бог опрости!  Ђурица гледа бесмислено у озбиљна лица ових простих људи, па му одједном пође нешто болно и мучно из груди и застаде у грлу. Он затрепта очима, напреже се да прогута или да избаци то што га стеже, осети да му се влаже очи и намршти се... Једва се поврати. Испи чашу, па заиска одмах другу.  Жандарми, онако исто озбиљно и свечано, подигоше другу чашу.  — Ова друга за лаку земљу. Лака ти земља била, Ђуро! — рече Митар.  — Лака ти земља била! — поновише жандарми и искапише чаше.  — Хвала ви, само ме сутра немојте мучити, добро гађајте!...  — Не брини, за минут ће бити готово... Док тренеш... — одговори Митар.  Један пандур унесе целу тепсију бурека, а други за њим чутуру вина и стакло ракије.  — Послао ти Митко и поздравио те. Вели: догонио си му добра дрва, па те части. Вино ти шаље газда Митар, а ракију Јанко.  — Хвала им — одговара Ђурица механички, и гледа како пандур расеца бурек кривом бритвом.  Настаде права гозба. Пандур је често доносио разне понуде, постављао их на сто, а друштво је све јело и пило. Ђурица је мало јео, тешко му је било гутати залогаје, јер му никако не силази она тежина са грла... Зато је пио много, пио је вино и ракију наизменце, гутао је жедно и грозничаво, очекујући свакога тренутка да пиће учини своју дужност...  Жандарми певају одавно, сваки је засветлео очима, а он не осећа још ништа, као да није ни капи испио!... Само му струји нека ватра кроз тело, на челу се купе грашке хладна зноја, а у срцу је тако хладно, суморно и пусто...  — Пиј, море, шта си се побабио! — узвикује му Митар весело. — Кад си умео хајдуковати, треба да умеш мушки умрети.  — Једанпут се мре! — довикује други. — Зар ми знамо шта нас чека сутра, прекосутра, свакога часа... И ми ћемо за тобом сви...  Одједном му спаде тежина са груди. Дохвати једно стакло, у коме беше још доста ракије, па га исцеди у душак...  — Једном се мре!... — понови он своју стару лозинку, коју му сад жандарм напомену. — Дај да се пије!  Отпоче бесна, весела пијанка са песмом и смехом... Дођоше и радознали варошани, да виде како проводи зликовац свој последњи дан. Улазећи у собу, сваки се изненади, видевши весела човека коме и не падаше на памет смрт. Доношаху му лепа дувана, вина, гледаху га и одлажаху, причајући успут како се јуначки држи. »Као да му је срце од камена!« — вели један. — »Што не оде у војску, па да буде чувена јуначина. Сутра у гроб, а њему ни бриге!...«  А Ђурица све више пије и смеје се... Почне и да пева, али му се глас прекине у грлу... нешто му ипак смета, стеже га... За песму треба да се отвори и раздрага цело срце, а његово се само крави.... силом се топи ледена облога око њега...  Али зато пије, пије без мере, без осећања сласти у пићу... само сипа у грло, не разбирајући шта ради... То му је једини лек од оне страшне бољке, које се он боји више од свега... Пије да затупи, да убије свако осећање у себи, да угаси онај пламен, на коме душа заснива своју радњу... а њему сад не треба ни душа ни срце, ништа му не треба... Да му је само да зажмури и да улети тамо, у онај непознати му свет... и опет да му је да то буде што даље, што доцније, да се одгоди још на године...  — Кам’ ти жена, бре, да те обиђе?... Ала јој севају очи, пос’ јој њен! — виче му један пијан жандарм.  — А, хоће да остане удовица — наставља Митар. — Удаће се она, не бригај ти...  — Да хоће и тебе ’нако да помилује Краљ, као њу!...  — Вин-на овамо! — виче Ђурица и звецка узицом, која му одржава гвоздени ланац на ногама.  Савлада га пиће сасвим...  Жандарми се испретураше по соби, неки се докотураше до постеље... И Ђурица пође једној постељи, али га издадоше ноге... Поможе му Митар с једним пандуром, те устаде, па га одведоше до једне постеље и наместише га да легне. Занесе се и заспа одмах...  ... Шта је ово?... Гле, мрак... тамно, ту робно... у соби светлуца пламичак жуте воштанице, а око њега тамно, нејасно... У ушима зуји, зачује се понеки весео узвик, зазвече чаше... али где је то, где то бива... весело, слатко, пријатно!... У глави нека тежина, али не мари! ... Да се још спава!... Ох, како је слатко протегнути се овако... Звецну гвожђе... Шта је то?... Гвожђе... воштаница... Митар... капетан... А-а-а-а!... то је оно!...  Ђурица се освести и следи... Као да није ни капи сркнуо... Подиже главу. На једној постељи спава Митар, на другој пандур. За столом седи и дрема Добросав... Ноћ!...  »Већ се смркло!... Кад пре... и како је то могло бити?... Ко зна које је доба... Можда скоро да сване?... Па онда... Шта оно још беше.. шта оно беше лепо?... Нема ништа лепо!... Мајка... Станка... није, није!... А где ли је Станка?... У селу, кажу помилована... а, то је оно лепо... помиловање!... Да ли је дошло? Није, казали би ми, разбудили би ме... А мора доћи, не може валити... Ко ми је оно причао: осуђен на смрт... везали га за колац... наместили се људи, пружили пушке и чекају знак... а друмом се вије облак прашине, све ближе и ближе... »Стојте« викну неко... Освртоше се, а из оне прашине види се бела марама... маше њоме и јури... »Милост!« викну онај с коња и пружи депешу... Исекоше конопце, извадише онога из раке... Ала би то било, мој брате!... А може, што да не може, и мора бити... Шта је то Краљу само да повуче пером... кврц-кврц-кврц... и готово... шта то њега кошта!... И ја одмах жив... да живим, задуго, много, да остарим... Шта је то робија, ништа!... Слушам ја тамо све старешине... као светац:... А после, пет, шест, па и десет година пусте ме. Дођем кући... слободан!... Идем, дођем, радим, све како ја хоћу... Па онда... Што, зар не бих могао наћи себи друга?... Већ Станка би се дотле удала... Све једно, не би ни пошла за мене, не бих је ни ја...«  »Ала ме издаде онда крвнички! Ја се само мало обрецнуо, хтедох да јој припретим, а она оп-труп, па код капетана!... Вала јој је и присело... једва, кажу, остаде жива... И опет, како вешто одговара на суду: не зна ништа ни за кога, па то ти је. Само сам, вели, највише живела код Јова и баба-Маре, а ’нако све сам ишла са њим, кад није имао с ким да се састаје... А ја и Јово и моја мајка све то потврђујемо, као да смо се договарали... А она матора, Вујова, оно је ђаво!... Боји се, ако што ода, да ја не кажем за паре, па да јој све одузму... ћути као сиња стена! ... А Јово пропаде! ... Море, добро је њему. Издржаће неколико година, па кући... Свима је њима лако, свима је добро, нико им не брани да живе... А ја, шта ћу ја? Мени не даду живети... ја хоћу да живим, а они не даду!...«  »А помиловање! ... Мучно да ће што бити. Видиш, и капетан и сви ми кажу да се не надам. Немаш, веле, ни једне лаке... како ’но рекоше: олакшање, како ли?... То му кажу, значи да нисам ни у чем био добар, све зло!... Па, тако и јесте!... И кад то капетан каже — а он зна закон у прсте — онда је тако, нема му друге!... Па то, онда.... да се мре!... Смрт!... Привежу за колац, као говече, па дум! ... Готово, свршило се... А после, шта бива после?... Ко ће то знати... Само затрпају земљом, — па као да ниси ни био...«  »Али ја хоћу да живим!...« узвикује он у себи, и од неке страшне мисли, од неке црне авети, која га пече, студени, скаче са постеље...  Звекет ланаца суморно одјекну, а он гледа око себе узверено, уплашено... Сви спавају... И Добросав, који је остао да дежура, уморан, савладан пићем, наслонио главу на сто и заспао... Ни гласа, нико да се мрдне! ... Да има бар с ким да разговара! ... Повуче ногом, те гвожђе опет звецну. Добросав се трже.  — А, пробудио си се!  — Које ли је доба?  — Нема још поноћи, сигурно... Лези, спавај; сутра морамо ранити... да опет мало пијемо...  Њему се не спава, зато је пробудио Добросава, али му сад жао уморна човека, коме се јако спава... Видиш како он лепо са њим! ... Па нека га нек спава... он има још да живи, задуго...  — Хоћеш ли ракије? — пита га Добросав.  — Не могу, ништа не могу... Спавај! — одговара Ђурица, па опет леже.  У глави му читав хаос, живци већ отупели од страховања... све се у њему згрудвало, смешало, следило... Дави га и притискује она црна, најстрашнија мисао, коју никако не може да заборави, не може да је забаци међу друге мисли... Он мисли о другим стварима, једнако, али она непрестано лебди пред њим, меша се с оним другим мислима и ствара једну збрку, из које се ипак осећа само она... И уз то једнако, уза сваку мисао, и уз саму њу, уз оно страшило, трепери и вије се друга, она светла и слатка мисао, која га непрестано држи у грозничавом надању... Све се роји, ври... без реда, без свезе...  Пролазе минути и часови, протиче време тихо, нечујно... Примичу се последњи тренуци... Ноћ пролази...  XXVIII Блиста се дивно јесење јутро. Са плава чиста неба падају светли ватрени зраци по шуми и косој падини, што се протегла између Букуље и Венчаца. Ту у једној дољи, поред пута који води у Кленовик, окупио се велики број сељана, читав сабор... Највише их је из кленовичке општине. Саставиле се повеће групе на неколико места, па воде жив разговор.  Највећа је гомила народа крај пута, на једној положитој рудини, са које се лепо види цела варошица са околином. Народ се нагомилао око једнога места у неколико редова; све се пропиње на прсте и посматра неку необичну работу. Ту се копа рака, вечна кућа Ђуричина. Свакоме се хоће да разгледа ту кућу необичну... Доле, у довољно издубљеној рупи, стоји један Кленовичанин, па избацује земљу гвозденом лопатом. Већ је готов, само хоће лепо да почисти, да избаци сваки грумен земље. Неће, вели, да се постиди пред Ђурицом, што му није кућу лепо спремио... Кад би готов са земљом, спустише му дугачак церов колац. Узе га у обе руке, па стаде да побија.  — Вала, Мићо, и задужио те је — вели му озго један. — Доста си му дувана попушио, пратећи га по овој гори.  — Да ми је оно јаловица и јагањаца, што си их са њим појео, па да се не бринем за данак никад — одговара му Мићо.  — Да се ниси прекрстио, болан, кад си почео рад?.  — Што, није он ваљада Турчин!  — Кажу, не ваља се...  — Видиш, и капу сам скинуо, нек му буде све као код људи. А тамо већ Бог је, па нек му он суди, како је заслужио...  А горе у страни, испод једнога сенастога клена, чује се тужно нарицање. То мајка несрећна оплакује изгубљенога јединца. Ни једне душе да јој приђе, ни једне речи за утеху... И ко да нађе утешну реч овој праведној, страшној погибији!  — Ето их, иду! — Викну неко.  Свет се окрете, ускомеша... Све се очи упреше у шарену огромну масу народа, која се, таласајући се, лагано кретала путом. Беше ту коњаника и пе шака, беше доста кола, али се све то измешало, згрудвало, спојило се у једноставну масу неправилна облика, која се носи, иде... Одвоји се по која гомилица, по један и по двојица потрче напред и опет се стопе с великом масом...  Све ближе и ближе... Већ се распознају лица, виде се над целом оном масом жандарми коњаници како одскачу од седла у лаганом касу, види се између њих нека нејасна група, из које вире пушке окренуте у врх... Још неколико тренутака... и сад се види како она група у средини необично иде, као да плива на чуну по води... То се возе Ђурица и жандарми на колима, али се не виде ни кола ни коњи, само се виде они, као да пливају дупке, носе се... као да их носи на својим плећима цела она маса..  Стигоше... Свет гледа само њега, виновника овога необичнога сабора... А он се затурио у колима, накренуо се у страну и наслонио леђа на Митра, подигао једну руку, у којој држи киту цвећа и воштаницу, па гледа у гомиле народа бесмислено, пијано... Руке му везане, али овлаш, те њима слободно креће и маше народу...  — Еј, црни Ђурица! — узвикује неко близу њега.  — А-а! ... — одзива се он, лутајући нејасним погледом преко гомиле глава, окренутих к њему.  Кола стадоше на путу, према коцу, који вири из рупе. Коњаници сјахаше, жандарми искочише из кола, па узеше да скидају окована и пијана Ђурицу, а он се само прекреће лево и десно, обарајући главу млитаво...  — Та држи се јуначки, мајковићу; гледа те толики свет!... — виче му Митар, скидајући га с кола.  — Свет... Шта свет! ... — одговара Ђурица и усиљава се да држи главу право.  Понеше га на рукама и однеше до места; спустише га више коца...  — Ево ти куће... Исправи се на ноге, не брукај се!  Ђурица прелете очима преко гомиле земље, што се издигла пред њим, угледа рупу и колац што вири из ње... Трже се, као да га муња ошину... Стаде да му се развиђава пред очима, спаде она тежина с главе... лепо види и разуме...  »Ово је рака за мене... Откуда она?... Шта ће тај колац ту?... Хоће да ме убију!... Што ја ово седим а сви други стоје?... Каква је ово тежина у ногама, у рукама, тело обамрло... а држе ме некакве руке, туђе руке, нису моје... А-а-а, пијан сам... опио сам се, а они хоће да ме убију... да ме убију....« и он појми значај те мисли, опет му пројури нека електрина кроз главу, кроз тело, и застаде у срцу... Окрете главу навише и погледа Митра... Све му је сад јасно...  — Дигни ме — вели му загушеним гласом.  Подигоше га. Стаде на ноге... Осећа да га ноге једва држе, али се усиљава, исправља се сам... а у глави сева, ведри му се пред очима и полагано спада она пијана мора...  Писар стаде више њега, разави хартију и поче да чита пресуду.  — Живео Краљ!... — узвикну Ђурица, кад се у пресуди помену Краљево име. И одједном му се очи обртоше низ пут, којим је дошао... у њима се светли последњи пламичак наде, наде очајне, мученичке...  »Ко зна... ако се покаже отуд коњаник!... прамен густе прашине... Краљ може...«  — Живео Краљ!... — узвикује он поново, прекидајући слабо и монотоно читање пресуде.  — Ћути, не сметај сад... чита ти се пресуда — вели му Митар.  Пресуда ређа његове злочине...  Кад се помену његово разбојништво, извршено над Сретеном у ливади, ОН узвикну:  — То није ништа... само сам га ровашио... Зар је то разбојништво?...  — Е то јесте — рече он, кад стадоше да се ређају похаре и убиства.  И опет обрће очи низ пут, али у њима већ нема наде... Помирише цвеће из руке, па опет стане да слуша пресуду... само да има чиме мисао занимати, да не мисли о ономе, што је већ ту, пред њим...  Свршило се читање...  — Ђурице, ево ти мајке, да се опростиш са њом... — вели му писар.  »Мајка... откуд она ту?...« мисли он, обрће главу и види слабу, суху, погурену старицу где му прилази... »Што је овака?... Ово није она... Какво је ово лице, страшно, необично!«  — Ђуро, ојађениче мој!... — чује он загушен глас, јецање... затим се склапају сухе, хладне руке око његова врата, и на грудима види црну нову убрадачу...  ...Из груди опет полази нешто врело и необично... јури кроз грло, али не застаје... иде на више... а доња усна дршће, дршће... И одједном потекоше из очију две вреле крупне капи.  Гледа, а неке жене из гомиле бришу очи.  — Поздрави сестру, Спасу... нека те бар она гледа... И, ако можете... подигните ми један камен на гробу...  — Јединче мој!... куку несрећници!... кућо моја!...  — Еј, црна мајко! — чује се из народа.  — Доста, бабо, не помаже! — вели Митар, одваја је од Ђурице и предаје другом жандарму, који је одводи...  — Где је ковач?... Скидај!... — вели писар. — Седи Ђурице!  »Ковач... Шта ће му ковач?...« — мисли он, седајући на земљу. — »А, да ме откује.... Што то?... Да није дошло помиловање, па неће још да каже?... Али онда ме не би откивали...« И он се заинтересова откивањем, па стаде гледати како му ковач вешто одсеца чивију, којом су спојене обе половине карике... Неки људи пружају руке поред његових ногу и грабе се за парчета гвожђа, што падају испод оштра длета...  »А знам... хоће да врачају... Па нека их...« и паде му поглед на једну младу жену, која га посматраше не дишући... »Где ли је сад Станка?... Да ли зна за ово?...«  — Готово!... Устани, Ђурице... — вели Митар и сагиње се да му помогне.  »Што су ово ноге ’вако тешње?... Омлитавиле, па не могу да држе... све од пића!... Није требало да пијем, само сам се осрамотио... Али нека, моћи ћу се добро држати...« — и стаде на ноге.  одједном му се очи раширише, узвераше се... »Шта ће мој попа овде?... Откуда он... Гле, и крст!... Те је онај што смо га носили на крстоношама« — осећа како га обузима стид, ужас.  — Ђуро, пољуби овај свети крст... Покај се бар сад, пред овим гробом... — говори му попа узбуђеним гласом.  Он преноси воштаницу и цвеће у леву руку, крсти се десном и смерно се сагиње пред крстом, па га целива... Узима попину руку и два пут је љуби... а усна опет издајнички дршће....  — Опрости ми, попо!... — шапуће он нарочито, да га нико други не може чути. — Кажи Станки нек ми опрости... и ја њој праштам... Не послушах те, па ето...  Свештеник се измаче и рече му нешто, али он то не чу. Опази да се онамо према коцу упарађују четири жандарма с пушкама...  Све досад, до овога тренутка, он је оно, што је имало сад да се изврши, сматрао као нешто што је још далеко... има још времена... Он види да се све спрема за неко убиство, али то још не доводи у везу са собом... То је негде тамо... иза њега негде, где ли... А помиловање му не слази с памети никако... оно је једнако уз њега, поред сваке мисли му и покрета...  Али сад, кад угледа она четири жандарма, стеже му се срце, раскида с... рашири очи... од пијанства ни трага...  Сав народ угледа на њему право самртничко, зелено бледило...  »Шта је ово?... Шта хоће ови?... Да убију... мене!... Да бежим!... Сад сам откован, слободан... само да тргнем конопац, што га држе ови иза мене па да скочим!...« и он се полако окрете и погледа иза себе... двојица држе конопац чврсто....  — Ђуро, хајде, силази!... — вели Митар и гледа некуд у страну.  Он пође, надвири се над раком, па стаде...  »Шта бих имао још?... да продужим још мало...«  — Митре, ходи да се опростимо.  Митар приђе... опет иде и гледа некако у страну... Пољуби се са њим, па се исправи.  — Силази сад, доста је...  Ђурица сиђе, окрете се око себе, па спусти свећу горе на траву. Митар извади мараму из џепа и пође да му веже очи.  — Немој... остави то, молим те — рече Ђурица, махнувши везаном руком.  Митар остави мараму ћутећи, живо привеза конопац за колац, па узе пушку и стаде у ред с оном четворицом жандарма...  — Митре, молим те само немојте у главу.. — чује он свој глас, али не осећа да говори.  — Не брини, само стој право...  Он се брзо исправља, истурује груди напред; намешта рукама кошуљу да се припије уз тело и подиже очи...  Ужас!... Свих пет грлића пушчаних пружени... само се види округао отвор, као прстен, и унутра зија црна цев....  Ниједне мисли у глави... Лице позеленело... очи се рашириле, да искоче из станишта... усне се скупиле, стегле... као да се спрема за раније да издржи ударце куршума... Гледа и чека... не дише...  Груну плотун... Зелонобледо лице намршти се... очи се зачуђено раширише и одмах склопише... тело се дрмну, покрете се од ударца куршумâ... зацрвени се кошуља на грудима... и цео Ђурица, као да одједном остаде без ногу, клону... глава се затури... затеже се конопац о коцу...  Митар дотрча до коца, наднесе се над раку и окиде пушку...  Глава се Ђуричина искрете, бела као хартија, а једно око преврте се, страшно, необично.  Жандарми искривили доње вилице, свакоме игра усница.  У народу свачије лице бледо, нико не дише. Ужас и чуђење исписано је на тим лицима.  Неко пресече конопац. Стаде да пада земља у раку... Свршено је! Правда је задовољена, закон је извршен!  Кад оде сав свет и кад се на ономе месту, где мало час сиђе жив човек, издиже гомила влажне земље, једна погурена старица приђе тој хумци, паде на свежу меку земљу и обгрли сухим, слабим рукама ту кобну грудву, која јој прогута јединца сина... У старим исплаканим очима не беше више суза, те и гроб хајдуков остаде незаливен ни једном топлом сузом. 
Први иут је сврнуо на себе пажњу целога села о крстоношама. Тада се управо и за-  момчио. Мајка му срезала дуге кошуље од  убељена конопљана платна, сестра му их из-  везла црвеним и црним памуком, и уз њих  му опремида широке тканице са девет ра-  знобојних пруга и памучне подвезе за ди-  злуке са кићанкама од вунице. А  сам Ђурица,  терајући дрва у град, зарадио је чохани је-  лек и дизлуке, опшивене црним гајтаном, и  велики тунос са кићанком. Тако одевен дође  на крстоноше. Беше се искупило доста народа. Попа  већ позвао одборнике у заседање, па од-  лучује са њима ко ће шта носити. Крст да-  доше од прве кметову синчићу, ма око барјака  се никако не могоше погодити. Извириваше  сви редом на прозор да разгледају кандидате,  који су се ту поређали, па на послетку изи-  ђоше напоље. Момчадија пребледела, па нико  не дише; све упрло очи у попу, који раз- 1 ГОРСКИ ЦАГ гледа једнога по једнога, па, види се, ни сам  не може да се одлучи куда he. Ђурнца беше, п стаоом п лепотом, над-  висио сву момчадију. Беше их и старијих и  одевенијих, али гледајући од једном у све  њих, он први падапте у очн. Беше као бор,  који је израстао у честару, међу правим и  једрим церићима. Зато се и попов поглед за-  устави на њему. — А  гле Ђурице! Болан, како си по-  расто — рече попа благо, па се обрте кнезу:  — Ш та велиш ? Одборници погледаше зачуђено, кнез се  намршти, па приђе попу и шану м у: — Зар из ’наке куће ? !... — Знам — одговорн му попа. — II баш  ради тога п велим ... нека се дете поправи... — Јок, не мож е!  — одсече кнез. Међу момцима наста гуркање и шаптање. До Ђуричина уха долете само једна реч : „ја-  ловицаД али он одмах разумеде њено зна-  чење и позна глас онога, којн је рече. У  другој прилици он би знао шта би радио, алп  сад се уздржа. Видео је да се попа још ре-  шава, па стаде да чека. У  том кнез прого-  вори : — Ево Милошева Срете, Шта, велите  људи ? — Нек му је срећно !  — повикаше од-  борници, и Сретен, весео и за.довољан, прнђе  руци поповој. — Срећно да Бог д а !  — рече поп, па  га затим упути да узме црквени барјак. Ђурица иђаше очима за Сретеном, док  овај не приђе барјаку, па онда обори главу  и полугласно, као _за себе, рече: — Хе, да је мој тата одборник, било би  друго ... — Оно знаш, Ђурица — одговори' му  сусед, младић као и он — ми те сви стима-  вамо, и бозна како; али знаш, брате, отац  ти је био, Бог дагапрости, некако ’нако .  .  . И таман Ђурица плану и хтеде нешто  крупно да каже, а попа проговори: — Е сад ја хоћу да Ђурица носи цр-  квену меденицу. Ђурица истрча напред, приђе руци по-  повој, па оде Обраду клисару, те узе од њега  велику меденицу, која је, док није црква на-  бавила звоно, сазивала побожне хришћане на  молитву, -а сад се употребљује само на ли-  тијама. • Момнадија се, после барјака, највише  граби за меденицу м  кадионицу, а иконама, н  ако су пружале извесну почаст — нарочито  општинска — није се тако радовала. - После већ попа даде једноме кадионицу,  једноме црквену икону, а кмет и одборницн  изабраше једнога да носи општиноку икону  Спасово Вазнесење. Раздадоше и друге, за  литију потребне ствари; сврши се спомен под  општинским записом, па се кретоше.  крсто-  ноше. Кад попа очита последњу јет:теиију и  Обрад му танко гласовито одговори: амин,  кмет повика: — Господајте, људи! l* А крстоноше свп, сваки друкчијим гла-  сом и тоном, узвикнуше сложно: — Господи, Господи, помилуј нас! Иапред иђаше крст и са њим упоредо  барјак, за њима меденица, па онда црквена  н општинска пкона упоредо, а после тога  све по двојица у реду. Остале крстоноше по-  неше ш тајек ои м ао: неко икону, неко све-  ћицу, неко класје жита или струкове бела  лук а ... Поред крстоноша јаше на коњу попа,  а уз њега корачају с једне стране Обрад,  с друге онај што носи кадноницу. За попо-  вим коњем, важно и достојанствено, ступа  кмет, који пази на поредак, а нарочито на  то, да се непрекидно господа. За њим, као  што је ред, гегуца општинскн биров ... Весеље и право душевно задовоњство,  помешано са побожном збиљом, сија на сва-  ком лпцу ... Само Ђурица необично нзгледа.  Нека суморна сета и замишљено расположење  овлада њиме од онога треиутка, кад му до  ушију допре она пакосна.' увреда од Сретена.  Он ое, истина, обрадова меденици н дочепа  је са великом журбом, бојећи се да кмет  опет не изјави протест; али оно унутрашње  мучење остаде на души му и даље, кад се  крстоноше кретоше и кад се јаони звук ње-  гове меденице стаде разлегати по питомпм  лукама и дивљим голетима. Руке му снажно  али механично замајиваху звоно, усађено у  дрвену ручицу, али мисли му беху далеко од  ове побожне свечаности. Народ господа, ко-  рача, прескаче преко поточића, јепдека и вр- зина... Ђурица то исто чиниуне престајући .   звонити једначито и снажно, али га.тај 'je-  дначити звон сугестује, одваја га од свега  што се види и чује и преноси га у бескрајње  сањарије... Крстоноше застају код записа,  попа и Обрад отпевају што следује, урежу  запис и крећу се сви даље. Ђурица опет по-  чиње махати звоном и — мислити... МислЈроЈе о оној увреди. Знао је он кога  се тиче она напомена о јаловици. Његов отац,  који умре пре десет месеца, често је лежао  »надзорс (  и био вођен среској кући, све због  неких кожа, које су на њихову тавану нала-  жене. Ђурица је не само добро знао од куда  су те коже, ну је, заједно са целом кућом.  пробао печења и јаније, зготовљене од до-  брих јаловица. Али зар ј е.он.крив за то, и  зар је Tjy каква.кривица? Та. они irc имађаху  ништа ни у тору ни обору, а отац га је често  поучавао : да се треба користити свачим „што.  ти до руке дође“ .  Само се, напоменуо би му  отац, треба добро чувати туђих очију. — » На  невидишу нема кривице!« То значи : машта  ура-дио, нећеш бити крив, ако те не ухвате.  Све су се врлине састојале у »иевидишу«, у  томе, да-кле, да се крађе и друге_ сличне „опе-  рацијес ( врше што пажљивије'... Са таквим појмовима о моралу Ђурица  је ступио у свет. Он је. држао, да је то пра-  в и ло, по коме се сви управљају. Па зато га  је и изненадила она напомена о јаловицама. И  да не би ове меденице, како се родио плах  п прек,,.било би свачега. Али попа му раз- гали срце.. .  II чудно је то срце, које се ра-  дује "меденици на црквеној литијп, и у исто  време мислп о јаловицама!... И Ђурица је много мислио, тако много,  да није ни опажао куд је пролазио, нн шта  се око њега збивало. Само кад би крстоноше  минуле поред каква богата дома, где су до-  маћице изнеле неколико карлица млека, за-  боравио би све мисли, дочепао бп једну ку-  тлачу и сркао докле год траје... После је  опет мислио и мислио, и најзад дође до за-  кључка, да је сва ова момчадија гора од њега,  и да га сви они мрзе само с тога, што је  сиромах. У таквим мислима обиђе цео атар  сеоски и врати се, са крстоношама, к суд-  ници. Кад се изређа иод запнсом сва читаннја,  народ заседе у совре, које су подигнуте око  записа. Свако племе имало је своју совру —  четири дирека, пободена у земљу н спојена  пречагама, преко којих су намештене уздуж  две широке тренице; на њих се ставља јело;  около ових треница поређане су друге за се-  дење Имућнија племена дизала су над совром  кров, а около седишта ужљебљивани су ша-  шовци, те је цела совра изгледала као нека.  стаја. Депо је видети око цркве или, кад је  црква далеко, око суднице гомилицу оваквих  стајица испуњених веселим народом, који се  сабрао да, овако у скупу, проведе благ дан. .. Ђурица не нмађаше ни совре нн племена.  Он, са неколико вршњака, којп не беху гладни,  те не седоше за совру, стаде да чека док попа напије у спаву, па да почну играти. Чпм  народ заседе, поп се диже, а Обрад зазвони  меденицом. Народ -се диже, као. на команду.  Људи поскидаше капе и сваки у својој соври  стаде се молити Богу. У  том попа отпева  тропар, испи чашу вина и седе. Поче руча?;.  Свирала одјекну ... Момчадија потрча у коло, а за ' њима и  девојке, које имађаху снаха да дворе и по-  служују у соври. Заљуља се прво коло, за  њим друго и треће ... Кад би при крају ручка,  Сретен поведе Мачванку уз свиралу, а Ђурица  узе цигане да му свирају Ситниш, и поведе  коло. Младеж, чувши ћемане, потрча у Ђу-  ричино коло. Љуља се леса млађаних и ве-  селих играча; диже се прах иод лаким ногама,  које у такту трупкају; звецкају огрлице и ђер-  дани; а ћемане једначито и весело цилика.   Само ти срце игра, а у грудима осећаш не-  описану топлину и задовољство ; готов си ^ia  од једном загрлиш сав тај.лепи и весели свет,  који је исто тако раздраган и расположен ... А ко се у такву весељу нађе увређен,  није му лако. У  Сретенову колу остаде само  десетина момака, а то је за коловођу грдна  срамота. Ту још можепомоћисамо »политика«,  али јој Сретен не бејаше вичан, те мораде  пустити срцу на вољу. Водећи коло, ои се  приближи Ђурици и некако с леђа подметну.  му ногу, те се овај саплете и падне. За тренут  ока умукоше и цигани и свирала, а у Ђујупчп-  ној руци ссвну нож. . 8 С В. П. Р А Н К О В И Ћ — Х а , ђидо, зар с леђа! — подвикну  младић исколачених очију и бледа лица, па  јуриу на Сретена., који стајаше блед п непо-  мичан као кип. Али се хптро пружише многе  руке и дочепаше Ђурицу. — Натраг, коме је живот ммо !  — узвикну  Ђурица и махну ножем око себе, па, впдећи  се слободан, потрча опет к Сретену, али овога  загради трострука леса момака, а на Ђури-  чино раме, као из неба, паде рука кметова. — Стан’ дер ти, момче, да се разговорпмо. Ђурица зину од чуда и стаде па месту као укопан. — Зар тн први — продужи кмет — од  како је наше село закопано, да окрвавнш и  окаљаш нашу свету славу !... Ђурица поче долазити к себи. — Јок ја, оногај.  .. видео је сав народ . ..  пао сам ка проштац... Зар он менида подмеће  ногу 1  — узвикну он н поднже руку с ножем. ■ — Доле ту кустуру! — цикну кмет. Ђурица се само одмаче неколико корака. — Доле нож, кад ти кажем! — поновп  кмет и погледа Обрада значајно. — Ножа не дам, а ти гледај своја носла .  . .   — промуцаЂурица јетко и пође још корак на-  траг, али гаодједном дочепаше многе руке, од-  вукоше у брвнарицу нспод суднице н за-  кључаше... Тада га познаде цело село, те се о њему  још дуго говорило ... II Прођоше две године пооле ових крстоноша.  Ђурица постаде најкршнији момак, али му спо-  љашњи изглед не донесе уважења и углнда  међу момцима, као што би то био ред у  обичним ириликама. Беше то стасита н ретка  појава. Висок, снажан младић, широка чела,  густих повијених обрва, испод којих севају  два ^зеленкаста -ока, за која народ вели да  играју каоша зејтину. Очи му, на први поглед,  исказиваху неизмерну питомост и благост,  неку болећиву доброћудност, која се често  може опазити код људи зеленкастоплаветних  очију. Али кад се мало пажљивије разгледају  оне једва приметне- боре око крајева очију;  које издају лукаво и подмукло срце, и кад  се човек мало боље загледа у оно необично  севање очију му, моћи ће без двоумице по-  годити, да Ђурица неће ићи обичним трагом  свих сеоских момака, већ је његов пут одвојио  од осталих. Iiy гпмађаше он још других ка-  рактерних особина. Доњи му део лица са 1 0 C B. П. P A Н К 0 В И Ћ внлицом беше знатно истурен напред, те нс-  пољаваше преку и страсну природу, али је он,  једним благим погледом својих великпх очнју,  умео да прикрије ту особину. Само га често  изда.ваше нервозно трзање вшшчннх мпшића,  које је откривало усиљену и немирну уну-  трашњу борбу. Таква глава беше усађена међу  широким и снажним раменима, а цело му тело  држаху необично развнјене и еластичне ноге. Ђурица је веома ценио своје телесне  особине и своју ретку снагу, па је према.  томе подешавао и своје држање и оде.-io. Као  сиромах није се могао истицати богатством  одела, али је и ону сиротињску одећу умео  тако вешто наместити на себп, да је свакоме,  и по њој, падао у очи. На глави је носио  дубок вес, немарно затурен к потиљку, те га  је црна дуга кпћанка била по плећима. Бела  коноиљана кошуља, извезена по недрима и  огрлици, вазда му је била за-шакудве више  колена, због чега су га старији људи звалн  »онај куси< (, а момци би се радо угледали на  њега, јер држаху да му онакав кицошкп  изглед највише зависи од кратке кошуље, ма  нико се не усуди кршити адета,. који влада.  у целом округу. Носио је вазда доколеннце,  повезане шареним подвезама, о којима су  виеиле по три кићанке, а преко дизлука —-   чарапе за шаку дуже од обичне мере; због  тога је н кајиша имао пет шест увојака више  но обично. Опасивао је око себе два широка  uojaca, па широк кајиш са два убода, о коме  је впсио, низ бедра, леп белокорац у паквон- скпм канијама. Јолек му беше лепо орезан,  прпљубљен уз тело, ишаран црним гајтаном;  нз његова џепа је спреда висио бео рубац.  Према такву стаеу Ђурица је подешавао и  своје погфете. Корачао је брзо и лако, али  је при том некако одсечно избацивао ноге у  напред, те му се цело тело тресло у ходу,  u  тиме још јаче истицало његову необичну  снагу и једрину. У  коло је ступао гордо и  дрско, и кад год се хватао до момака, видео  му се око усана подругљив осмех. Али чим  би се која виђенија девојка до њега ухва-  тила, а то је врло, врло ретко бивало, он  се од једном сав мењао. Разлило би му се  тада по лицу тако велико задовољство, да  пзгледаше други човек. Ну девојке су га иЗ-  бегавале, као и момци. Плашио их је нај-  вигае његов рђав глас у народу, али је и у  његову држању и понашању било нечега,. •   што их одбијаше од њега. Ђурица је опажао ово опште нераспо-  ложење према себи, па се постепеио и на-  викао сносити оне значајне и подругљиве  погледе сеоске младежи, који се њега тицаху.  Он се CTapaine само да не покаже како му  то тешко пада, а већ са своје стране давно  је реситио рачуне са друштвом. Угушио је|!   у себи и најтајнију жудњу за друштвом и ње-Ј   говим животом. Само једно није могао угу-  шити. Али ту би се већ морао борити против  прнроде и против себе сама. Жудио је за  лепим женским светом. Још за ово време,  под утицајем каквих лепих очију , он се могао пзменити, могао је постати други човек.  A.u-i такве га очи не погдедаше. А беху два ока, две љуте гује, под чи-  јим се севањем овај грубп јуначина топпо j i  постајао мекши и питомијп од сваке девојке.  ЧудНа беху та два ока. Нз њих је севао  такав понос и тако јасно сазнање своје над-  моћностп, да не беше момка, који би ocehao  снаге и одважпооти да нх слободно и отворено  погледа. Још ни један момак не могаше по-  уздано казати какве су очи у Станке Радо-  њића:  црне или граорасте или, можда, зелен-  касте?... Ђурнца их је само једном сагледао,  кад оне не беху управљене на. њега, ii внше  их никад није смео погледати. Кад је Станка  у колу, Ђурица се ретко хватао. Волео је да  је посматра са стране,  да уочи сваки њен  покрет, сваку особпну чуднога јој стаса. Кад  би је опазио где у пољу или у селу да му  пде на сусрет, сврнуо бп ма где, само да  пзбегне онај поносити поглед, који уништава  човека. Ђурица је имао нарочити разлог, са кога је  пзбегавао поглед Станкин. Свачије друго туђе-  ње он је враћао одсуднпм презирањем и не-  ком, необичном за сељака, поносном охолошћу;  али један такав Станкин поглед, у коме би ои  могао прочитати оне нсте изразе, које чита  V  погледима већине. девојака и момака, такав  ноглед не би поднео, он би га уништно плп  довео до лудила. Ђурица не осећаше у себи  снаге да поднесе толико нечувено унпжење,  које бп стајало у суштој противностп са це- лим његовим осећањем, са свима његовим ле-  гшм сновима, са једином ~  светлом и слатком  страном живота његова. Зато је избегаваше  свуда, а она, с тога, и не сањаше шта се  збива у души његовој. Станкага је знала по  разговорима других девојакаш гледала је на  њега као на Ђурицу Дражовића, чији је отац  умро под надзором, а никад јој и не паде  на памет да погледа на њега г;ао на мсгмк а. Станка није била толиг;о необична по  лепоти, колико по нарави својој. Беше то тако  самовољна и ћудљива нарав, каква се и ћћеђу  људима ретко налази. Још из детињства она  беше чудновата и особита и не- наликоваше  на другу децу Марка Радоњића, нити на друге  сеоске девојке: беше у њој много неке не-  обичне охолости и самосталности, неке ћуд-  љиве тврдоглавости. Па да је бар из какве  богате куће, могла би се још и разумети  њена охолост,.  али Марко беше веома танка  стања, тек побегао од сиротиње, а не стигао  у богаташе. И он. се сам чудио нарави своје  кћери. Једаред наиђоше на село курјаци. Свакп,  ко имађаше стоке, мораде ноћивати у обору  и тору, да би сачувао свој мал од незваних  крвожедних гостију. Маркова кућа беше близу  једне јаруге обраслешумом, која представљаше  живу згоду за курјачке ноћие нададе. Чпм  се чуло за курјаке, одмах исто вече Станка  затвори овце у обор са воловима и кравом,  узе шареницу, губер и секиру, па оде и леже  међу овце. Чекала је три вечера узалуд. Четвртога вечера, око поноћи, узнештри се  стока. Овце пођипаше и окретоше главе низа  страну. Станка се полако придиже испод гу-  бера и , после краткога чекања, угледа два  велика курјака где се прнвлаче обору. Овце  покушаше да искачу, алп врљике беху внсоке;  говеда се устумараше по обору. Станка до-  хвати секиру, навуче на себе губер и саже се  уз врљике, од куда курјаци долазе. Већ су се  јасно видела четири светла ока као жеравице.  Курјаци се приближише обору, па стадоше  да разгледају стоку, јор и бни не ускачу у  обор, где има волова, нарочито бикова. Овце,  од страха, јурнуше на ограду и тиме надра-  жише курјаке, те се један од њих залети први  и скочи на чатал. У исти мах севну секира  према месечини и лупи у курјачку главу, која  беше наслоњена на врљику. Курјак се мртав  сроза низ врљике, а онај други клисну н не-  -стаде га у шуми. — 0 тајо!  — викну Станка. неколнко  пута из обора, док јој се отац не одазва. —  Оди, дери курјака док је врућ; бојим се не-  ћеш моћи сутра, кад се охлади. — Каквога курјака, 'натема те не убила! —  одговори бунован и зачуђен Марко. f — Ја, вала, једног уцољах, па ако тп  треба кожа, оди одери га ... lJ Другом приликом разговараху се девојке  о дрекавцу. Беху изишле да беру лешњике,  па их при повратку застаде првн сутон. Са  њима беше и Станка. Чим поче да се спушта  она нема тама/на шуму и лпваде, девојке.се пригрчише једна уз другу , па почеше оне  обичне приче о вампирима и вештицама, које  се у то време најрадије причају. Кад дођоше  до једне крушке под осојем, ту их заустави  Јелица Плескоњића, која им причаше о дре- -   кавцу. — Ето, баш на овом месту га је видео  мој чиле; то ми је сам причао толико пута,  кад се враћамо с копања. — Славе ти, шта каже: какав изгледа'?  — упаде јој Станка у реч. — Бог с тобом, зар не чу да мора умретп  онај, који га погледа. Чиле је зажмурио и  чекао да оиај дрекне. .. — Па, шта је било? — Ништа. Стојим ја, вели чиле, тако п   чекам, док тек оно врекну, а осоје се про-  ломи ка да си топ избацио. Ја онда, вели,  ’нако жмурећки, бежи што боље. могу, те  једва жив дођох кући. После је одлежао  трлему, и мал’ није умро. — Па зар батл нико не зна како изгледа  то чудо ? — Покојни Вуксан га је видео, па умро.  Он је казивао чилу да личи иа лисицу. Ду-  гачко, жуто, али кад врекне, Боже сачувај,  не да се испричати Станка ућута и више ии с ким ие про-  збори ни речи. После неколико дана она је  две ноћи сачекала поноћне петлове под осо-  јем, па не видећи ништа, врати се кући  зловољна. Мало затим прође кроз село глас:  да се покојни Јовица повампирио, па сваку иоћ долази на ршетова-врата и иупа. Станка  је н Јовпцу чекапа две ноћи, па, не видевшн  ништа., остаде разочарана и још злово.внија.  Непрестано је по том мислила и пптала се:  зашто о н а не може да впди ни вампира нп  дрекавца, кад, ето, другн л.удп м огу... Једном  речју, ваљало је проћи доста света, па да се  нађе девојка Станкине нарави. Родитељи су већ давно дпглн руке од  свих покушаја да савладају Станкину само-  вољу. Видели су да је-то необуздана, срчана  природа, која не зна ни за какве препреке.,  Марко се само чудио и вртео главом. — Да ми је само знати на кога се  уметпу — рекао би жени, па бн и даље  остао нем пред овом загонетком. Ето, у такву се девојку загледао Ђурнца  Дражовић; али то беше велика тајна, коју  он скриваше и од себе сама. Станка не зна-  ђаше ништа о томе, а он јој не даде ни једнс  прнлике да се сама досети шта се у њему  збива. Тако пролажаху дани ... Међутим Ђурнца је и даље жнвео онако.  како је од оца навикао. Имања, може се рећи,  п не имађаше. Једна кућица са даном орања  око ње и једна њива у планини — беше му  све наслеђе од оца. Сестру је удао у друго  село, а мајка му се довијаше од сваке руке,  да не буде сину на терету. Дет-и се иаимала  нод надницу на лакше радове, зими гребенала,  прела, ткала по, имућнијнм кућама, а и летп  н зими по мало врачала и бајала. Тако се  отимала. од немаштине и глади, а дао Бог — сеоској души не треба много: комад проје  п главица лука задовољава потпуно њене по-  требе и навике. Ђурица је лети, кад је хтео радити, добро  зарађивао. Радио је све сеоске радове по  скупој надници, а кад настане ново жито,  куповао га је и снабдевао се на целу зиму. А чим настане јесен, почео би терати дрва  у варош на туђим колима, од чега му је та-  кође остајала по нека пара. Али, при свем  том, није било дана., кад се он није осећао  као пуки сиромах. Ово вечно безизлазно стање:  принуђавало га је да се лати и таквих оред-;  става, која су законом забрањена. За ово му’  није требала постепена навика: у томе је  одрастао... Другова не имађаше. Једини човек, пред  којим је слободно смео отворити душу, који  га је заносио причама о хајдуковању, бмо  ie ча-Нујо из Брезовпа. Он је водио велико  пријатељство и са Ђуричиним оцем, гха је то  наставио и са сином. Сваке недеље Ђурица  би се лепо обукао, па отишао у госте ча-Вују,  који га је вазда радосно дочекивао. Чим се  сретну, Вујо би га узео за руку, па би се  онда малко поизмакао и тако би га гледао  дуго и значајно, мерио би му оком стас и  сваки покрет, па, кад би му најзад добро .   сагледао оне двосмислене очи, узвикнуо би: — Хеј, мајковићу, .зар је ова рука ро-  ђена да другоме аргатује?... Их, душу ли.  му, што плаче гора за 'ваким јунаком!... ГОРСКИ Д А Р . ■  ' 2 А  Ђурица би севнуо оком п задово.вно  развукао своје танке плаве брчиће у некакав  понуосмејак, па бп онда, као одбацујући од  себе такву похваду, додао : — Прођи се, чича, здравља ти!... Јадне  су нам дана.с и горе.п горски царевп... Нема  више ни ’наке горе ни 'накога Јевђовића, ка  што ти причаш... — Ко, зар Јевђовић ? ... Хеј, мој соколе;  да ли му је само да те сагледа данас-ке —  ево моје главе, ако.  не би рекао: »Хајде да  ми будеш харамбаша и побратим! . ..“ Не  знаш ти, мој Ђуро , ни сам колико вредпш.  Чичу питај... После таква дочека Вујо би увео свога  пријатеља у собу, где их је чекала спрем-  љена чутура вина, печена јагњетина н добра  кајгана на кајмаку. Ту би се, у затвореној  соби, провело по читав дан у поверљиву раз-  говору и пијанци... У тој истој собн спре-  ма.ни су и васпитани за потоњи рад свп нај-  већи зликовци, од којих је, за последњнх  тридесетак година, дрхтала цела, Шумаднја. Али, треба да се упознамо с овим ча-  Вујом. По спољашности својој Вујо представљаше  неку необичну силу, која не зна ни за, какве  препреке. Да је школован, он би, без сваке  сумње, постао велики војсковођа или велпкп  чиновник, једном речју — човек, који влада  масом и коме се сви потчињавају. Он није  био крупна и развијена стаса; напротив :  ње-  гова коштуњава сувоњавост. падала је од- мах у очи свакоме. Раста је био повисока, а  иђаше увек право, затурене главе, посматра-  јући све пред собом као са неке орловске  висине. Очи му беху црне као угаљ, сјајне као  жеравица. Њихов поглед продираше оштро  у саму душу човевшву, и нема тога, који би  пред тим погледом могао слагати, а не по-  црвенети. И ако се вазда носио сељачки,  ипак и у његову оделу и држању беше не-  чега, што вас принуђава да не гледате у  њему обична сељака: он није ни у чему на-  ликовао ни сељаку ни грађанину, он беше  сам за себе. Још су га веома одлшковали  негда црни, а сад прогрушали брци, дуги као  повесмо, и густа округла брада, која му је  порфивала скоро све лице испод очију на ниже. Нирсо од сељака није упамтио да је видео  Вуја ма за каквим послом, нити му је ко  знао одредити право занимање. Сваки дан је  проводио у граду; ту је седео pi са сељацнма  и са господом и са грађанима:  слушао разне  разговоре, картао се, пио и пред вече се  свакад враћао кући. У разговору је био врло  опрезан и лукав Piao лисица: могао је, кад  је налазио за потребно, говорити цео дан,  па ипак, на рфају крајева, не знаш о чему је  говорио, а видиш да је разговор паметан. Он  се неће ни једним гласом изрећи, а слушаоца  ће принудити да му отвори сву свцју душу.  С тога је и имаоЈЗгроман утицај на сву око-  лину: сви су му ое потчин?ш?адаги — бојали  га се. У осталом, ова општа бојазан од Вуја  зависила је и од иеких других узрока. Рекосмо да му нико не би у.мео одре-  дити право занимањ.е, кад би то бидо по-  требно ради отатистичких података, али иначе  знала су и деца од чега Вујо живи. Он је,  као што поменусмо, био главни организатор  и управник свих хајдучких дружина, које се,  у дугом низу година, смењиваху по Шума-  диј-и. Из најпре му је то био посао од не-  воље, јер немађаше воље за рад, а не беше  друга начина да се искобеља из сиротиње.  После, кад својим оштрим и проницљивпм  умом оцени свет и околноста~бко себе; кад  проучи сва лица, која рукују судбином народа;  кад оцени праву разлику између строгих н  сувих законских одредаба и живе душе чо-  векове, која управља тим одредбама по својој  ништавној вољи; кад виде како један бистар  од природе ум може да влада ученима и не-  укима — Вујо поче стално да се занима  ре-  ченим послом. Кад му се растури прва дружина, он  стаде да врбује другу. Њоме је управљао п  командовао неограничено, самовласно, као  прави деспот. Они, који су с голим јатага-  нима јуришали на имућне становнике и, као  крвожедни вуци, клали нејач и пекли људе,  враћали су се са својнх пустоловина право  к њему и изручивали му у крило све до по-  следње паре, што су по скупе жртве награ-  били. Он им је од тога одвајао, као мило-  стињу, по неку ситницу, да им се нађе за  дуван и друге случајне потребе. Тако је цедио  п становнике и своју дружину, док год не стану да се оплећу густе мреже око њкхових  недела. Ка.д осети да је близу крај, он убије  вођа дружине, узме од државе уцену и са  тим живи, дот: не пронађе друго згодно лице  за х а р а м б а ш у. Читаве десетине година  прођоше му у такву животу, а њега још ни  глава не заболе због тога. Никад Вујо не од-  лежа ни дан апса ... Такав— беше једини пријатељ и саветник  Ђуричин. ЧеДне недеље дође му Ђурица рано у по-  ходе. Вујо, беше спреман да пође у град, па,  кад виде госта, застаде. — Куд си тако поранио, соколе? —  ослови га Вујо, пре него што му се Ђурица  ириближи. — Добро јутро, чича! — поздрави га  Ђурица и пружи руку. — Добра ти срећа! Од куд тако рано? — Хоћу у чаршију. Обосих, а и соли ми  нестаде, па да потражим од Маринка на ве-  ресију. Вују севнуше очи необично, али он брзо  и вешто сакри своје узбуђење, па дохвати  момка за руку и уведе га у кућу. Одатле  Ђурица изиђе тек у вече и оде кући. На но-  гама му беху нови црвени опанци, а у торби,  која је јутрос висила празна, сад беше добар'  грумен соли и бут непечене свињетине. Идућн  путом, беше погнуо главу и тако замишљено  гледаше преда се, као да и не опажаше куд  пролази. По неки пут се укажу две праве,  оглтре боре између обрва му, очи му засветле необично п одлучно, и цоло лице му иска-  зиваше неку нему и мучну унутрашњу борбу.  која се у њему збива, а он се стара да је  савлада, да победи и угуши неко јако уну-  трашње осећање. Једаред застаде, погледа  око себе, па уздахну, као човек који не може  да наће излаза из неке невоље. У том му  паде поглед на онај дуги планински венац,  из кога се величанствено уздижу поносна  кБукуља, Венчад, Орловица, Ваган, и оде оком  по томе венцу до саме нитоме Колубаре. Отуд  му се врати поглед на руднички венац, на  Козељ, Острвицу, два Штурца. И тај поглед  као да му даде неку нову снагу, јер у оку  му засја одлучност, а по лпцу се разлн гро-  зничаво бледило... III Четвртога дана после овога Ђуричина  пута, рано у зору, дојаха пред Ђуричину кућицу  срески писар са пандурима, кметом, бировом  и два одборника. Ђурица се тек обуо и умио,  па почео да облачи јелек. Коњи Фркнуше  пред кућом, а Ђурица, како беше почео да  навлачи одећу, тако и остаде са подигнутом  руком, укочен, блед, нем... Писар скочи  с коња и приђе к отвореним вратима, на ко-  јима стајаше пренеражен Ђурица. — Добро јутро, момче! — поздрави га  писар. Ђурица прекорачи праг, па стаде журно  да намешта јелек, али за нешто му беше  рука запела, или се тако њему чинило, тек  он једнако савијаше руку, машући њоме десно  и лево. Кмет га ослови без поздрава: — Где ти је мајка? Ђурицу дарну ова кметова осорљивост.  Пође му срџба уз груди, али се он уздржа. У том се зачу из куће слабачак н промукао  глас: — Ево ме, Перо, сад ћу. Одмах затим појави се на вратима баба  Мара, Ђуричина мајка. То беше мало погу-  рена старица, збрчкана лица, зеленпх лукавпх  ■очију. Падаше у очи њен кукаст нос и танка,  шиљаста, напред истурена брадица, која је,  док је Мара девовала, без сумње, улевала не-  обична и страсна осећања сеоској момчаднји. Кад пређе праг, баба стаде да če здравн  са необичним и немилим јој гостима, али је  кмет прекиде: — Слушај сад, Ђурица., и ти, Марија,  шта ће вам господин казати. Вањад’ позна-  јете господина Миту? Ђурица подиже главу и јетко се насмеши. — Тсс...  познајемо — проговорп мах-  нувши главом у лево, хотећи тим начнном да ис-  каже и нет:о чуђење ради ове необичне посете: — Ђурђе —-  поче писар, гледајући га  оггттро и право у очи — у Трбушници је  ономад извршена опасна крађа. Јовану Чу-  пићу: разбијен му је вајат и однесене су неке  ствари. Власти је дошло до знања да су код  тебе, од тих ствари, две огрлице од талира  и цванцика и неки пешкпри. Хоћеш ли сам  да нам предаш те ствари, да ти не претурамо  целу кућу? Ђурица најпре беше оборио главу и гле-  даше некуд у страну, али кад гшсар помену  опасну крађу, њему задрхташе уснице, а преко  лица му пређе, као сенка од облака, нека лака, неосетна дрхтавица, н ш  нарочити израз  великога душевнога немира. »Ухватише ... то  је о н о ; сад се почиње... робија или гора . ..  шта he pehii ча-Вујо?... да ми јо само да  нрекољем овог кмета зубима...« као муње  ређаху му се мисли у глави, а десна му рука,  она што још не беше јелек на њој намештен,  сама се повијаше из рамена, и 'Вурици би  веома по вољи што никако не може одећу  да намести, те му. се десно раме и рука јед-  нако налазила у послу. Сва ова забуна по-  траја само један тренутак, један миг. Ђурица  напреже вољу и, старајући се да изгледа што  мирнији, проговори неодлучно: — Можете сад говорити што ви је драго ...  Знам ја чије је то масло ... А за то што ве-  лите, за те ствари, ја ништа не знам. —•  Е онда ћемо да тражимо — рече  писар и махну главом кмету, који с одбор-  ницима, пандурима и бировом уђе у кућу. Писар седе на клупицу пред кућом, један  пандур остаде код Ђурице и Марије, који  стајаху пред вратима. Кмет уђе с двојицом пандура у собу да  прегледа хаљине и скриње, а одборници са  бпровом тражаху по кући. После краткога  тражења кмет изиђе напоље носећи гомилу  разних пешкира, међу којима не беху нидва на-  лик један другому. Писар извади из свога ка-  пута један нов пешкир и упореди га с онима  што кмет донесе. — Није то — рече писар. — Ама видим и ја да су свп различни. То су  жене доносиле баби за врачање.. .  Ене де!...  — узвикну кмет одједном, нздвојнвшн из оне го-  миле један велики Фитиљаш, којп беше пстове-  тан оному, којим ое беше опасао преко паса. — Од куда овај пешкир код тебе'?  —  запита он бабу. — Знаш, ваљад’, кад ти је Мићо лежао  красте ко га је извидао. Онда ми је то Стојка  донела. Писар се громко н слатко насмеја, а  кмет поцрвене. — Ух, пос’ јој женски, ђе ме орезилн! Њему сад беше тешко да вређа ову бабу, која му је, како је он тврдо веровао, дете  излечила враџбином, али га јопт внше обузе  срамота од писара. — Шта ћеш, господин-Мито, простота! . .. — Гледај море да не наиђеш још на  какве своје чакшпре... да није и њнх твоја  домаћица донела на дар — одговори му пи-  сар и зацену се од смеја. Е тога нема,.. њеносе.зна: пешкир  или чарапе и који грош, _то јој је све. Ннсу  наши доктори скупи као ваши. Писар га прекиде: — Хајде, продужи посао. — Славе ти, Ђурица, немој да нас мучиш.  Претурићемо ти сву кућу, док не нађемо...  Кажи, брате, где је, па да пдемо — рече кмет,  пробајући да омекша и одобровољи Ђурнцу. — Ја ти каза’ да не знам, а ти сад чини  што год хоћеш — одговара Ђурица одсечно, гледајући писарева коња како чеше главу о  врљике, за које беше привезан. Кмет опет уђе у кућу. Прође пола часа. Писар попуши неко-  лико цигара, па устаде и обиђе сву кућу у  наоколо. Р1за куће стајаше нека стара ваја-  тина. Он завири у њу, па, видећи да је празна,  врати се натраг. Кад хтеде да се појави иза  ћошка, он претходно направи значајан израз  лица, као кад човек нађе нешто, што je дуго  тражио. С таквим изразом појави се пред  кућом и погледа Ђурицу, који не беше ви-  чан таквој препредености, па се издаде. На  лицу му се јасно могла читати мисао: »Про-  пао сам, нашао j e ! . . . c t — Хеј, кмете; овамо сви!  — викну писар. Изиђоше сви из куће. — Нема тамо ништа. На другом је то  месту; сад ће нам сам Ђурица дохватити —  рече ои смешећи се. Ђурица оборио главу, па, чини се, и не  дише. Спопала га нека дрхтавица, па се само  мења у лицу и ћути као заливен. Мајка му,  напротив, стреља очима и по десети пут по-  гледа писара, као да би хтела загледати му  у душу и видети шта мисли овога тренутка. — Хајде , Ђурица , у вајат — .  викну  писар и махну главом на остале. Писар уђе први унутра, па се одмах  обрте п узе да посматра где ће пасти први  поглед Ђуричин; али овај уђе погнуте главе  и гледаше непрестано у врх својих опанака. Полицајац, онако од прилнке, погледа у  једну отрану крова и рече: — Дед’, Ђурице, дохватп нам! Да је он бно добар посматрач, могао бп  опааитиукако на Ђуричину лицу сијну радо-  стан израз, који је могао значити :  „О, па он  није нашао:  могу се још спастиД' Али он  слушаше Ђуричин гласан одговор: — Ја не знам, господине, шта хоћеш од  мене. Казао еам ти једном да ништа не знам  за те ствари, па сад шта хоћеш још? Чиновник плану. Изненадн га толика  дрскост. Био је уверен у несумњиви успех,  јер је први пут добро опазио ону значајну  промену на, Ђуричину лицу, кад се он појавио  отуд из вајата; Размисли се мало, па се сетн  да је учинио погрешку што је погледао у  кров, кад се обратио Ђурпци. Нареди те изи-  ђоше сви из вајата, па разгледа цео под,  по коме беше растурено ђубре од живине и  стоке. На једаред узвикну весело: — Дајте мотику! — Марија, где је мотика? — запита кмет. — Не знам, богме, да ли је п донета из  луке, Ономад је дете тамо копало — одго-  вори баба гледајући у страну. Писар од тог одговора поста још веселпјн. — Ено мотике — викну пандур, угле-  давши држалицу где вири из корова. — Копај овде — рече писар одлучно н  погледа Ђурицу. Разведрп му се лице, кад  внде Ђуричин изглед. Пандур стаде копати и после неколирсо  удараца узвикну весело: — Даска! : — Лакше сад — рече му писар — пази  да опкопаш полако. Кад дигоше малу дашчицу, видеше да  она поклапа неку велику мазушку, која беше  пуна чарапа и пешкира, а на врху стајаху  талири и полутаци. — Ене де! — узвикну кмет, погледав новце. »Пропао ! . . .  пропао !... робија... окови ... Сад одмах окови ... јер он рече »опасна кра-  ђа% а Вујо каже да за то окивају пре суда...  Гвожђе на ногама!. . . « — помисли Ђурица, и  само му срце задрхта од те помисли. — Од куд теби, момче, ове ствари? —  запита полицајац, дигнувши на једном прсту  дуге ниске старинских новаца. — Не знам ја. То су ми зацело, под-  метнули они што ме мрзе ка крвника - —•   одговори Ђурица, а очи му некако чудно-  вато севнуше. — Бог с тобом, господине, зар моје дете!...  — поче да нариче баба. — Немој душе гре-  шити, ваљ’да знаш шта је дете.  .. Перо, по  Богу си брате, ти знаш... — Мак’ се отале, бабо, док ниси зло  прошла! — викну кмет и изгура је из ва-  јата, али она продужи и даље нарицати и при-  зивати за сведоке цело село и све светитеље. За један миг Ђурицу везаше пандури  конопцем, повадише све ствари из лончине,  повезаше их добро, па обесише о Ђуричина .леђа, а огрднце узе пн.оар, сави их у мараму  и метну у џеп. Одмах затим пођоше сви к општинској  судници. Баба Мара затворн се у кућу и стаде  кука.ти из свега гласа, а Ђурнца, погнуте  главе, модра, скоро поцрнела лица, нђаше  пред пандурима везан, носећн на леђима своје  бешчашће. Беше толико претоварен овим нео-  чекиваним и тешким ударцпма,, да је већ за-  немео сав, и душом и телом. Само му беше  једна мисао у главп: »Да је само да ме нико  не види !.. ,( С  И разумевајући под тим „никоС (   своје сељане, нарочито му се пздвајаше у  памети једно лице, чије је мишљење за њега  било претежније од мишљења, цела света. »Штгулп ће он а рећи кад чује'? . .. Пре-  зреће ме, грдиће као н сви други. Pefan fae:  тако му и треба.!... Назваће ме лопужом п   свакојаким именима.  .. Ех, луд ли сам:  што  се ја о т о м е  сад брпнем? Зар није све једно:  зар ме није и до сад презирала! Све је про-  пало, и младост, и они лепи снови о будућ-  ности, све, све!... Шта да се ради ? . .. Да  ли да чека.м суђење, па да. се дотле спреме  сведоци — Вујо бн све то лепо удесио —   али шта би помогло, кад су ствари код мене  нађене !... Робија! оковн! ... или ... или шта?  _рн_о што Вујо хоће, она,ј страшни корак:  пушку преко средине, иа у гору!... Catio да  ме нико не види. Али ако оврате у судницу?...”  И баш тога тренутка опази да, су ударплн  оиим путем, који води право к судници. Пред општпнском кућом не беше никога.  Уђоше сви у заседање, где писар саставн  протокол о свршеном претресу, који потпи-  саше кмет и одборници. Писар п кмет оста-  доше у заседању да се, поверљиво, разговоре  о другим општинским пословима, а остали,  заједно са Ђурнцом, изиђоше пред судницу  и полегаше на меку зелену траву. — 'Натема ва.с било, како дознасте за ово  тако брзо ? — запита кмет љубопитно, чим  остадоше њих двојица сами. — Ни ја ие знам све, самГо т о : да је ка-  петаи добио писмо, у коме му је достављено  за ТБурицу; а за друге учеснике не знамо  још ништа. Но сад је лако. Овај ће прот:а-  зати остале. — Хм, богме ћете имати муку са њим.  Не знаш га какав је паксијан... Мучно да.  ће он што одати. — Хе — одговори писар — има.мо ми п о-  у з д а н  л е к  за то — и иасмеши се значајно. Кмет развуче вилице у широк глуп осмех  и, као да је за тај случај потребно и ње-  гово мњење, одговори: — Ако ће, ако ћ е; то баш и ја велим.  Шта ту њега „шуле-миле1 ', но притегни пса,  па нек пуцају кости ... Е ја ... Писар окрете разговор на друге ствари  и, овршивши што је имао, изиђе пред судницу.  Он и пандури за часак појахаше коње, узеше  Ђурицу преда се п одоше к среском месту. Првп пуч: у животу  Ђурппа. се нађе у  затвнру, »лишен слободе«, како веле правницн.  Кад шкрипну за њпм брхгва, он у оној полу-  тами нађе.сламу, на којој му је ваљало бо-  равити и проводитн дуге дане п ноћн, па се  онако уморан, намучен, разбијен душевно  спуетп на њу и дубоко хукну. Овога, тренутк-а  само једно једино осећање беше му пријатно:  што су му сад руке слободне. Уводећи га у  затвор, одрешише му руке, којима у првн мах  не могаше гш макнути — осећаше јаке бо-  лове внше лаката. Алн ипак то није ништа  према ономе, како се осећао, док му руке  беху везане. 0, сад тек разуме шта значе  руке за човека, сад тек поима њихову праву  драгоцеиу вредност. Одмарајући се на сламп, стаде да раз-  гледа своју »кућу необичну«, али у мраку, који  владаше око њега — п ако је било тек подне  — не могаше скоро ништа распознати. Капци,  на једином прозорчићу, беху заклопљени, и ___________________________Г 0 I’ G  K H  Ц А Р  ■•јј^ ~  ■  33" ^ /!0• С'Дт5(о- Ј ;'ј5 0 •  tiK ; ■  цчi •   оамо неколико ојајних зракова продираху i-сроз  пукотине стара дрвета. То му беху једини  глаониди дана, који владаше на пољу cpeh-  номе овету. Како су мили и драги сужњу ови  ретки и необични за тамницу дарови ојајна/  оунца! . .. Ови зраци подсетише га да размисли  о положају своје апоане. УстаДе са сламе,  пође к прозору, који беше виши од његове  главе и —-  о cpehe! — до ушију му допре  зврјање кочија од оне стране, на којој беше  прозор. — »Дакле то су оне апсане са улице,  а ова моја, то је она на углу, јер само је  тај један дрозор зазидан више од половине.  То. знам добро, запазио са.м толико пута ...«  Читав свет наде јурну му у душу и паде на  срце као мелем на љуту рану, а отуд му се  разли нека слатка, ваздушаста топлина по  целоме телу. Очи му у оној помрчини заојаше  необичним сјајем и он, готово несвесно, под  утицајем овога лепог осећања, пође ближе  к прозору и стаде да разгледа не би ли се  могао попети горе. Одмах наиђе на, неки под-  метач, који су сигурно његови претходници,  ради истога циља, ту наместили. Попе се на  њега и осети се као да је на пољу. Поред  куће не пролажаше нико, али се лепо чуо  разговор с леве стране, од Јанкове каване,  која ,је одмах до среске к.уће. —-  Ваљда нећете бити тако бездушни,  господин-Перо, и одрећи нам ту велику част,  да прогутате у поштеној компанији једно пи-  штољче — чуо се глас од каване, у коме з ГОРШ Ш  Д Д Р Ђурица одмах познаде гОвор.нпвог и беспо-  сленог апотекара. — Баталп, човече, сав сам гола вода.  Ндем да видим је ли жена што спремпла за  ручак — одговорп другп, за. кога није било  сумње да је Пера ппсар. — Зар су те тако почастплн Маскарцп,  болан? — рече некп непозг-гати. — У  стању смо умнрптн вашу велику  бригу о ручку, јер смо бпли очевпци, кад је  госпођица куварица вашега дома носпла овоме  Мпти Стрижпбрку два гушчета на закдање,  а миледп Соја баш сад посла пандура у Та-  насијеву башчу за салату. Дакле, пријатељу,  куцнимо с е ! — ишчита апотекар чптаву де-  кламацију. — Еј Таиасијо, пошљи ми дваесет пара  јадову паприку - — викну Митко ашчнја, преко  од канцеларије. Ада жкве ова господа ! — помпсли Ђу-  рица у себп — само једу н пнју, а ништа  пе радек, и ту се сетн да од јуче ннје нпшта  окусно. „Да ли he мн донетп хлеба н воде?ц — запита се, рачунајући да му данас неће  ништа дати. „Да сам се бар сетио да понесем  што од куће; но, све једно, данас могу п  гладовати.1 С  И ту се тек, кад помену то »да-  наск, опомену свн невоља, што га снађоше,  п бп му чудио што.се, поред свега тога, сећа  јела. ДПто ти је човек — продужп мислптп — све... све, алп без хлеба никуд!.. ,с < — Хајдес... паде риба скочи месо ; по-  трчите муштерије, разграбпше људи!  Ох, што је масно-о-о! — повика !\1итко,иупајући ножем  о пањ. — Дај пречњаке овамо! — кикпу неко_  пспред каване. — Модим, ја сам се пре абоновао —-   одговорп апотекар. ■ — Дајте пандуре, пор;лаше се н е к н око  јагњећпх ногу — опет се чу глас онога ue-  познатога. — Молићемо, ово су пречњацг, а ноге  се бацају таквима  — одговори му апо-  текар, „То ћу ја од истпне да гладујем данас . ..  0, брате, да ми је само комад хлеба ... — по-  мпсли Ђурица опет. — Вала нећу сад лупатп,  па макар цркб... Мрзи ме да гледам очпма  пандуре... Како би било Да спавам?... Jec’,  ко ће ти сад заспати!" Постоја још мало на  своме прозорчнћу, па, кад внде да нпко не  пролази, а и ноге га заболеше, сиђе п оде  опет на сламу. Седнувшп па месту, стаде пре-  турати сламу и ослушкивати неће .iи  се опет  што чути с поља. У осталом он се и пе на-  даше да што чује, али му је било веома по-  требно да се ма чим забави, да нађе ма каква  посла yiiy, само да не мисли о ономе  што  је од јутрос преко главе претурио. Све, што  се тицало то га, стајаше иза њега као какво  црно страгаило, које је готово да га сиакога  тренутка у своје каиџе дочепа. А оп избега-  ваше сваку помисао, која би га иа то нод-  сетпла, ц. ако осећагпе последице тога  не-  престано и око себе и на себи самом. Тек беше му стало до тога, да ово садашње- ра-  сположење, ово „нетицање ничегас с  продужн  што више може. У  таквој тпшини, у тој затупљеној уко-  ченој самоћи, не мислећи и не осећајућн ништа,  проведе неколико дугих часова. Сунце уда-  раше готово хоризоатално у капке на про-  зору, на улицп се народ живо креташе, звр-  јање кола и топот коњских ногу чуо се сва-  кога тренутка, а'он непрестано сеђаше у свом  куту непомичан, укочен, сав удубљен у своје  немо, дуго ћутање. Ни једне мисли,_нп једнога  покрета!... На једаред, усред тога гробнога ћутања,  нешто око браве на вратима заклопара и врата  се отворише нагло. Да је гром ударио усред  апсане, чнни му се не би се тако изненадпо  ни тако детнњски уплашио, као што се уплаши  од овог обичног отварања врата, усред неме  и дуготрајне тишине, којој се беше сав предао.-  Истога треиутка, кад се врата почеше отва-  рати, он скочи као електрисан п стаде на-  сред апсане, бленући узверено и плашљиво  у лице апсанџино, који га, вичним оком, љу-  бопитно посматраше, Познаде главног апсан-  џију Радисава, с којим је неколико пута пио по  каванама, али му се сад он учини отрашннји  од самога ђавола. Нарочито му паде у очи  оно лукаво жмиркање малих и ојајннх Радп-  сављевих очију, које ћутећи, али веома ре-  чито говораху: »А, лијо, ту ли смо!...к Радисав га погледа онако узверена и,  ваљада ради већег еФвкта, звецну кључевима; ГОРСКИ ЦАР 37 затим му се од једном набраше обрве, па  викну заповеднички и грубо: — Излази! »Боље што се чини невешт старом по-  знанству, сад ми је то лакше и згодније...  баш га не бих могао погледати, а већ после...  лако ћем о...( С  — помисли Ђурица и послу-  шно, погнуте главе, изиђе у ходпик, где га  дочека други пандур и одведе право у  кан-  целарију. За зеленим столом оеђаше сам капетаи,  а уз једну полицу, претрпану свежњевима  хартија, стајаше пиеар Мита и разгледаше  нека акта. Чим капетан проговори, он се  осврте и приђе к столу. Кад уђе Ђурица, капетан га погледа  оштро, али се иза те оштрине не могаше са-  крити и она обична радозиалост, са којом  први пут посматрамо свакога човека, за кога  нам се каже да је зликовац. — Шта си ти, море, починио тамо у Тр-  буншици? — проговори капетан, чим Ђурица  стаде. »Хвала Богу!" — помисли Ђурица. Ои  се плашио само тога првога  питања, стра-  ховао је само од почетка; а кад виде да му  само питање ставља на расположење повољан  одговор, он дође к себи и, погледавхпи ка-  петана право у очи, одговори одлучно : — Не знам, господине! ... Шта су они  намислили са мном — Бог зна, а гре’ота је  сирома’у човеку ’вако подметати — и овај му сс одговор тако допаде, да већ поче п  сам вероватп у нотпнитост његову. Капетан се јетко насмеши, као човек  Kojii непрестано сдуша овакве одговоре од  сш 1х правпх крпваца, те увиђа, да за овај  мах не може што друго гш очекиватп. — А  шта ћеш рећп на псппту за бтвари,  кој.е су код тебе нађене? II то су ти, ваљада,  подметнуди? — Не знам, господнне ... — Добро, добро... — .  прекнде га ка-  петан — сад ти то п не тражим. Звао сам  тс само да тн кажем:  сутра ће- доћи Трбу-  шгшчани да познаду своје стварп, и тп ћеш  одмах у окове. Твоје мп прпзнање пе треба  ништа, алн мн мораш казатп, с кпм сп пз-  вриЈио похару. Ноћас се добро промпслп . ..  Али не заборавп да ми овде пмамо такве ма ј-  оторије, од којнх и мутавн проговоре... —  заврпш капетан, и тако се значајно осмехну,  да 'Бурица осетп како му се кожа под ко-  шу.ком набира. — Води га — викну капетан пандуру п  дпже се од стола. Као у неком буинлу п заносу Ђурнца  прође кроз врата, кроз дуге ходгшке иа гор-  љем, па затим на. д.оњ.ем спрату н, не про-  говорившп !ш речи, уђе у апсану п паде па  сламу. — Овде је крчаг с -водом п хлеб, а онде  у ћошку лоичгша — објаснп му пандур, па  пзиђе п забрави врата. г о р с к и '  ц а р З ј9,- „ : -  ?/VUbo последњб објаптњеил; као да није ни бпло потребно, јер чим уђе у апсу, Ђурица  осетн стра.шан смрад, од Piora му пођоше сузе  из очију. Збуњен, уплашен, пзненађен евим овнм '  што се са шим догодило, Ђурица ни у прво  време па ни доцније не знађаше шта да миоли,  ннти беше у могућности да ма какав правац  да својпм мислима. Час се сећао села, своје  куће и свега о-нога што му беше тамо нај-  милпје; час стане да мисли о оним страшним  мајсторијама, iioj.e му капотап напомену п о  којима му је Вујо тако много, баш као на-  рочито, причао, али на тој се мислн не за-  уставља дуго, она му је тенша, убија му свако  друго осећање, пзазивајућп ужасан страх. И  усред тих мисли он се сети ’леба, зграби га  и поче жудно јестп, не толико због глади,  колико ради жеље да отера од себе мисли,  да се забави јелом, дор; му не падне каква/ друга мисао на ум. Али и сам је добро знао да у овакву  стању и за овакве ствари он не може никад  иишта смислитп. И до сада је други за рвега  мпслио, најпре отац му, па после Вујо, а он је  умео само извршити, оно што му се каже. И  ову иохару извршио је по плану и наговору  Вујову, али није ни сагвао да ће овакве по-  следпце наступити. Истина, док се одлучивао,  он је. помишљао на све, па и на горе, али  јо све то друкчије изгледало онда, док се п  о м 'и  т т т  љ а л о. Са.л. ка.л се датгтап пред Ствар-  / пошћу, изгубио се сав. Само зна једно: да је могао у напред осетитп све ово што је данас  преживео и што сад осећа — не би се никад одлучио на такав корак. Али, несрећом својом, Ђурица још многе  стварп нпје знао. Он није знао да је Вујо,  одмах после извршене похаре, некнм наро-  читим, само њему познатим начином, ставпо  до знања капетану, да су похара.не ства.ри  код Ђурице. Није знао да је то Вујо учинио  из рачуна :  да навуче младнћа на велику крп-  вицу, па онда да га страхом принудп, да се  одметне у гору. А после већ — Вујо зна како се командује туђом главом... Ђурица је сад знао само једно: да му  се Вујо мора, каквим бнло начином, јавптп и  датп му савета, шта да чини даље. Вујо ће  за њега смислнти ма какав излаз, он је у то  уверен, као у себе самога. А зна добро да ће  то бити јединн излаз, да га мора примити  без размишљања, без поговора; јер он сам  не може ништа смислптн, а добро увиђа да  је без помоћи Вујове пропао. Остаје му, да-  кле, само да чека. Због тога је и избегавао  мисли о своме положају, оне су му п ииаче  биле тешке, а у овој непзвесностн још теже ... —•  0, ала ово смрди ужасно! — рече  полугласно, пошто се напи воде из крчага. Погледавши на ону страну, где је био  прозор, Ђурнца опази да нема више онпх  зракова од сунца. Да би бар колико избегао  овај несносни задах и да би дознао шта се  ради на улици, попе се опет на прозор. У ГОРОКИ ЦАР 4 1 оним пукотинама, кроз које му данас допи-  раху зраци, беше тамно као и у његовој апсани. »Смркло се, мора битн« — рече у себн  и стаде да слуша пролази ли народ улицом.  Не прође нико, само се отуд од каване чу-  јаше разговор, али се могло одмах опазити  да је мало света цред каФаном. „Па то јевећ права поћ“ — помисли он, и  неко чудно, загонетно надање испуни му душу. Стаде да чека још, али пролазници беху  врло ретки, а разговора пред каФаном сасвтш  нестаде. Сиђе опет на своју сламу и сав се  предаде дугом, упориом ћутању, без једне  мисли ... Тако му пролажаху дуги, бескрајнп  часови у ћутању, те је већ изгубио сваки  приближан рачун о времену... Наједаред зачу се тихо, као сан, као са  другога света, куцање о капат: на прозору.  Ђурица се прену. Читавабура осећања пробудп  се у њему, и за један миг беше на прозору.  Стаде да слуша, угушујући своје рођено ди-  сање, али му у ушима наступи читава евирка  од зујања, све по такту, на прекиде, те стаде  очајавати да не заглухне. Беше зинуо и сав  се претворио у слух,  кад се куцање опет  поновн. Сад је, чини му се, осећао  при-  суство човечје с оне стране капка. Полако,  тресући руком, одговори на куцање. Капак  лагано шкрпну, и Ђурица осети да је отво-  рен. Затим отаде нег;а рухка да шушка огхо про-  зора, који је намештен с поља, иза гвоздене  решетке. Прозор се лагано и опрезно отвори  Струја свежега, хладнога ноћнога ваздуха по- jypu кроз отвор, право на њега, н он удахну  свом снагом пуие грудп овога дпвиога ваздуха. — Ђурнца! — зачу се отуд глас, који  га потресе свега, јер познаде чијн је. — Ча-Вујо, ја сам ... — прошапта он, др-  шћућп као у грозницп, п наслонп лпце на ре-  шетку. Беху се обојпца тако прпмак.ш, да  су моглп чутн један другом диоање. — Камо се, по Богу сп ?... полудех од  мукс — рече он. — Е, синовче, на муцп се нознају ју-  наци ... Ннје то шала ... Шта је бпло-: јеоу  ли те позивали горе ? — Ја, па ми рече да сутра морам  све  казатп. Пначе, вели, има неке мајсторпје. .  . — Хоће, хоће поганац, зпам ја њега . ..  Сваку ће жплу да истегне, свако парче меса  да пребнје, па после не ваљаш нн Богу гш  ђаволу... Душу he да пзвади, а жпвот да  остави, ја како ... —  Не говорп тако, ако знаш за пево.ву,  јер полудих од муке; но рецн мп шта бн  ово од меие, ко то проказа? II шта да ра-  дим сад ? — Још нпсам то дознао, .  алн сам на-  местио моје замке, u за два. трн дана дознаћу  ко нас потказа. Ако буде неко од оннх, неће  му се, белн, вигае оџак пушитп. — Зар од огпгх што су са мном... —  !1о знам; a.iii ко може други?...  Но  већ то је било и прошло, али шта ћемо сад? — Па ја погибох, брате, мислећи, алп  3iram да без тебе ие могу пигата.. Чекб сам те ко 'озебо супце, па сад што ми ти ка-  жеш, гако he и бпти. —  Он -0 знаш... мука је то. Ствари су  код тебе нађене, ту ти не поможе нпко. Алп  те они неће оставитп, док не издаш остале,  а то не смеш  учинити —•  одговори Вујо  таквим гласом, од кога Ђурица задрхта. — Море, то се зна..,  какво нздавање!  Али ко he ’nane муке поднетн ? — Тн пх немој подноснти, ко те гони  да их трпиш... — Како ... ј а пгга ћу? — Хајде у гору. Ђурицу ударп као муња no срцу. Сво  до сад сматрао је ту мисао некако онако,  као п сваку мисао, која је далека од дела.  Она му је непрестаио стајала пред очнма  као нека црна тачкнца у даљгши, којом се  он само забав.вао, алп ето, сад му се „тач-  кпца" приближи муњевитом брзином и,- као  иеко чудовиште, обухватн га свега, стеже га  грозно, не остављајућп му времена за раз-  мншљање. — Да се одметнем ?  — прошапта он као  за себе — Али и г гамо ме чека куршум. — А ти чекај ту, па трпи. Ако издаш, чека  те конопац или отров; ако не издаш, чека  те дуга робмја у тешком окову и сва она  чуда и муке, о којима сам ти причао. А ја  мислим, боља ти је слобода овамо, па бар  док живиш, да живпш дарски. — Знам, али ће и тамо да убпју. — Тхе...  ја мислпм једном се мре. А ја  ти главу дајем, као што сам ти п пре го-  ворио, да ћу те чуватн, док год сам жпв.  После већ, кад накупиш иара, можеш куд  хоћеш. — А како да изиђем одавде ? — То је моја брпга, само тп кажи. Ђурица наслонп главу на хладно гвожђе и уздахну очајно. „Дакло баш да се хајду-  кује?" — поче да мис.ш. „А  младост?...  а  будућност ? ... Све се рушп, свега нестаде;  одоше, ка прах н пепео, они легш снови мла-  дости.« Како је он лепо зампшљао своју бу-  дућност!...  Ал-и на што ое сад сећатн овега  тога, кад је све прошло ... И зар се могао  чему бољем надати, зар је могао у оној си-  ротињи очекиватн какву сјајну срећу ? Јад п  немагптпна били би му вечити дрЈшови. . .  А  овако, зар је боље ? ... 0, тешко ли је то !.,.   И баш  се мора,  баш нема другог пзлаза, до  у гору? Нема, јамачно нема. — Кад то каже  ча-Вујо, онда мора бити тако ; он је, јамачно,  добро промислио. Али зашто тако одмах,  зашто нема могућностп да се спремн за то,  да размпшља дуго, да учини бар какву већу  кривицу, па да зна зашто се одмеће. А овако  ни због чега!...  Јест, али сутра почиње испит,  а иа ноћ — оно . v — Синовче, говори! — поче Вујо, поптто  га је нарочнто пустно да мало промислп под  утнсцима оне плашње. — Ја морам с.ад знатн  на чему смо, треба до зоре да посвршавам  са људпма. ГОРСКИ ЦАР 4 5 — Па...  кад није друкче, оно . . . нека  буде тако ! — прошапта Ђурица збуњено. — Нећу тако, но кажи одсечно, да знам. — Па видиш, ваљад’, да пристајем...  морам! — Дакпе, сигурно? — Сигурно! — Е, дај руку. Ђурица пружи своју хладну као лед руку,  коју Вујо дохвати и стеже својим коштуња-  вим прстима. —•  Иека ти је срећна друга мајка, гора  зелена!  А сад одмах лези па спавај , пе  мисли ни о чему. Ако удесим да ноћас вр-  шимо посао, пробудићемо те лако. Гледаћу,  ако пристане Радисав, да не проваљујемо зид... — Који Радисав ? — прекиде га Ђурица. — Твој апсанџија, знаш га ваљад’ ? — Како, зар је он... — Хе, мој синовче, зар би ти сад био  у тој апсацп са сокака, да ми није њега. Ти  мислиш ја се шалим, х-:а д  што радим. Хајде  ти сгхавај, а ја одох да вргшхм посао. л г Свпће šopa. По целој варошицп, кроз  коју крпвуда, тихо жуборећп, малеиа рочпца,  падвила се беда влажна магла, те заогрнула  својпм лакпм покривалом целу ону долпну,  којом ее, у дужпну, иружила главна и једпна  варошка улпца. Петловп ућуташе, после дуге  јутарње дерњаве, н још се задржаваху ца  граиама, проте>кући устојане ноге н крнла,  пли опружајући шију к земљп, као да ео жс-  љаху уверити: није лп се ноћас што год на  земљп променило. По иека врата зашкрипе,  по пеки точак на бунару заклопара: то бу-  HOBiiH н сањиви шегрти спремају воду за  љуте газдарице, које се још по мало проте-  заху no душеку поред гојазна п Флегматична  господара. Фењерп пре,д каванама суморно  шкиље, ка.о душа у јоктпчака старца. Отворн  се по неки прозор, па коме се појавп трома  п сањива глава са пеобично дебелом руком  иза потпл.ка. Са плашше ппрка студен, оштар  поветарац. Варош се буди ... Отворише се врата iia среској кућп и иа  њима се појавп Радисав. Стаде лено пред-  вратима, завуче руку у педра -  и почеша се.  као човек, кој;: је сву ноћ провео у дубоку  сну. Отворн се и један прозор иа горњам  спрату, из пандурске собе, и иа њему се_  појави други, бунован пандур. Погледавшн  на улицу он се почеша. по глави, зевну до.бро  п обрте се Радисаву, који још стајаше пред  вратима са улице. — Ма виђидер, Раде, вамо под прозо-  рима. Нешто м -и  се ноћас једнако нричиња-  ваше иека лупгвава. — А-а-а-а... — зевну Радисав и погледа  га сањиво. — Ђе велига? — Па виђи ’вамо, болан. Зиам ти ја сад  ђе је ! Радисав пође тромо и, бацивши поглед  дуппшом зида, од једаред застаде и узвпкну: — Ене де, проваљен зид !... — Шта велиш, море? — викну опај  с прозора. — Зови људе, буди капетана!  — викну  Радисав и стаде да трчп тамо и амо поред  зида, не знајући да ли да уђе унутра или да  стоји на пољу. — За један тренутак узбуни се цела.  среска кућа. Пандури поизлеташе, како се  који нашао у то време: неко босоног, иеко  са једиом обувеном а једном босом ногом,  неко ђипио право с кревета, па онако нео-  бучен умешао се у гомилу. Истрча и капе-  тан сањив, с огриутим капутом преко леђа и папучама на босим ногама. Стадоше' да се  купе, најпре један по једаи, а после гомп-  лама, ра.дознали и буновни грађани. Сакупп  се великп збор пред канцеларијом. Капетан  разгледа проваљено место; рупа беше мала:  нзгледаше да се не може кроз њу ни глава  провући. Људи се чуде, зевајући и проте-  жући се. — За то мени синоћ пева лево уво —  вели Мирко дућанџија — окупило једнако:   цију .. .  цију . .. цини ... Видим ја да ће бити  нешто, па велнм мојој Круни:  „Море чућемо  некп глас.< с  »Јок, вели она, кад пред вече  пева, не рачуна се.С (  Аја, што ја знам, то  мора бити. —  Вала и мени се нешто предсказивала  пека граја, — наставља Мирков сусед, Цветко  опанчар — једнако ми сепија пуцка: окреип  овако, она — цак! окрени с друге стране,  опет — цак! 0, веру му, мислим се ја... — А  ја сам по псима познао да нечега  пма — додаје Коста абаџија. — Сву ноћ  прелајаше, земљу грнзу. Видим ја да то није  тек ’иако ... — Како се провуче, слава га убила,  ’наки човек ка тресак!  Реко бих ни пес-  ница му не би могла овуд’ проћи. — Ја, море.' Да нису ови људи прегле-  дали апсу, чисто пе бих веровао да је изпшао. — Шта ћеш је прегледати сад — од-  говорп Радисав. Он је већ у другом округу. — Зар ви нисте загледали у апсу ? —  викну капетан. • — Шта је вајде...  — поче Радисав да  се правда, али га прекиде стотина гласова: — Нису још гледали апсу! Н.ису отва-  ралп! Па он је, болан, јотн у апсу... — Дете се не би могло овуда провући! —  Отварај! —  викну капетан, и сва се  она гомила крете за њнм к вратима апсанскпм. Радисав откључа браву и отвори врата  глиром. Кроз ону рупу продираше светлост  унутра, те се одмах, на први поглед, могло  видети да је апсана празна. Пред рупом  изнутра не беше ни једне цигље, ни једнога  већега парчета од зида. Било је јасно свакоме,  да су други, с поља, зид провалили, да пх је  морало бити више и да је то веома озбиљна  ствар. Капетан одмах поими, да се, овим р:о-  раком, Ђурица одметнуо, али му беше веома  загонетно, зашто се морао проваљивати зпд,  кад Ђурица није још био окован и имао је  довољно могућности да побегне, кад се већ  одлучио да бега. Из тога, што су други про-  валили зид, те извели Ђурицу, он одмах за-  кључи, да ће имати посла са велиршм, орга-  низованом дружином, којој је до сад био по-  требан јаван одметник од закона, и она га  је нашла у Ђурици. Алп опет, зашто да про-  ваљују зид? То беше велика загонетка, коју  кад бн одгоненуо, похватао би све конце у  своје руке. Али онај што је загоненуо, није  пружио довољно материјала за одгонетарве. Капетан оде са писарима у канцеларију,  па узе одмах да саетавља извешће пачслнику, 4 ГОРСКИ ЦАР а пноари стадоше журно писати наредбе кле-  новичкој општини, из које је Ђурнца, и овима.  околним општннама:  »да Ђурицу Дражовића  у своме домашају потраже, ухвате, и под  јаком стражом, добро везана, амо спроведу«.  Иандури већ беху усели на коње, и, како им  се предадоше наредбе, одјурише трком. Пред оном рупом окупнла се цела ва-  рош, па се домишља како се то све могло  десити, и ако је скоро сваки од њих добро  знао човека, који је то извршпо. Том прн-  ликом заподену се заннмљив спор између Ма.рка  ковача и једнога дебелога терзије. — Море каква песница, шта ти говориш!   Ја ћу сад да се провучем овуда — викну  Марко. — Ни глава ти, брајко, не може нроћи  — одговара терзија. —-  Колико даш, де? — Шта да дам ?... Знам да не можеш. — Хоће да се кладе! Бравос, Марко! —  повикаше радознали гледаоцн. - — Ја хоћу, ето, ал’ он неће за опкладу. — Што да нећу, ко то каже? — оду-  шевн се терзија. — Ето, де за каву! • — Чувајте се, господар-Мито, да на тако  огромној берзанској шпекулацији не страдате.  Може вам се отворити стециште због те каФе  • — узвикну апотекар, а његови слушаоцп да  попуцају од смеха таквој досетци. — Па добро, д е; клади ое ти — одго-  вори му газда Мита. — А ја, на послетку,  пристајем за оку вина. --- Пристајем! — викну Марко и пружи  РУКУ- Пошто се рут:оваше; Март;о леже пред  рупу, пружи једну pypty право напред и на  i-ву метну гдаву, а другу руку пружи низа се.  Макну ногама једаред, дваред.. .  и док си  тренуо, нестаде га, провуне се кроз рупу.  Настаде необична граја. Изиђе капетан,- па  кад му казаше шта учини Марр;о, и он се  заинтересова, па позва ковача да опет, истим  начином, изиђе из апса. Марко се провуче опет. Зборисање се продужи, док сунце добро  не угреја, те опомену дућанџије да радње још  нису отворене. Овај велики ср;уп разби се у  ситне гомилице, р;оје продужише и даље да  већају о јутрошњем догађају, али сад већ  много слободније и отвореније, ио на скупу ... А  Ђурица, претрчавши с Вујом (остали  помагачи разиђоше се на разне стране) преко  ул-ице и потока, дохвати се шуме, па се у  i-boj осети онако исто, као риба кад се са  врела песка врати у воду.  .. Кад се одма-  коше подоста, Вујо га заустави. — Е, сад морамо да се подвојимо: ја  ћу сад лево, долином и потесом, а ти хајде  тако право, док не изиђеш на саму косу;  онда окрени све косом право мојој кући, али  жури што више можеш, и гледај да те ни  птице не опазе. — Зар није сигуриије да останем у шуми.  Могао бих за два три чаоа отићи до Руд-  ника ? .,. — Тако II зечеви раде ко ти, а лиоица  иаметнпја, па се завлачн у јазбину, чим осети  опасност ... Кућа ти је сад најспгурнпја, а  после, ја ти нис-ам.ни казб ... имам ја у мојој  кући добре згоде..  .  Хајд’ сад, па жури. Ђурица окрете у шуму, али чим се то-  лико одмаче од Вуја, да га није могао чутп  нп впдети, од једном уђе у њега неописани  страх: стаде да преза од свакога суварка п  пања, отаде да дршће од шуштања суха лпшћа,  које постаје од његова трчања, постаде као  права зверка која се спасава од велике хајке.  Вараше га куцање рођенога. срца или пи-  штање уха. Од једаред застане блед као смрт,  стане да слуша о напрегнутом пажњом: учини  му се да ту негде у близини засвнра труба,  али баш права војничка труба, само мало  тањега гласа. Послуша тренутак другп н нај-  зад опази да му ухо пишти. Стане да се  љутп на себе сама, али нема кад — прече  га мисли сад занимају. Све му се чинн да ћс  сад, ама баш овога тренутка, да плане пушка  иза кога жбуна, и он већ почиње у наиред  осећатн како куршум звижди и улеће у њега.  После му се чини да лепо види жандармо и  пандуре на коњима како веругају кроз густо  жбуње, па застане преплашен; погледа свуд  око себе, па, видевши да га обмањује ро-  ђени страх, потрчи напред што впше може. »Ја црна живота, мајко моја!< с  —  по-  мислп у себи и одмах се постара да угуиш  такву миоао, која му одузима п поеледњу кап  присуства духа. »Знам ја што је ток  — продужи да мисли  даље, трчећи и журећи се — »јер сам голих  руку, па још ’нако намучен и уморен. Али  само док се докопам пушке и добра оружја.  .  .   Овако, брате, шта ћеш с голом душом...  ка и свакн зец!...с с У  такву стању, после непрекиднога ју-  рења целога часа, стиже Вујовој кући, једва  жив. Као ван-себе паде у један угао и стаде  да дише јако и убрзано, као да ће сад из-  дахнути. Домаћица Вујова, видевши га ова-  кова, не изненади се, јер је, за дуга века,  доста оваквих призора гледала. Она само  махну главом у страну и још више набра  своје збрчкане крајеве око уста, а ситне јој  зеленкасте очи плануше за часак, исказујући  неку лукаву препреденост. Погледавши младића, баба се наже над  ведрицу, захвати воде у врг и понуди га: — На, сркни мало да дођеш себи; биће  ти лакше одм а’ ...  Еј, јадниче, како си се  намучио! Ђурица се жудно дохвати врга, и да му  баба иа половини не одујми, искапио би све.  Вода га доиста опорави, те одмах диже главу  и плашљиво запита: —•  Камо Вуја? — Сад ће он доћи, не брини ти. Склони  се у собу, дор ; он не дође. Ђурица се диже, али се једва одржа на  ногама, које клецаху и повијаху се од умора  и слабости. Ушавши у собу, леже на дрвену  постељу и зажмури. Да се сад окрену сто пу- шака. на њега., чнни му се не би се дигаосамеке  сламо, која пријатно шушкаше и угибаше се  под теретом његова, тела. Тако пролежа без  једне мпсли и без покрета, док не дође Вујо. — Ха, синовче, добро сн се пожурно!  Тако, брате, та.ко треба — рече му Вујо,  кад уђе у собу. — Једва жив дођох — одговори Ђу-  рица слабим гласом — но склањај ме сад,  ако имаш где. На северној странп собе, у којој лежаше  Ђурица, беше помањи прозор, олепљен, уме-  сто стаклета, дебелом хартијом, пенџерли-  јом. Вуја прпђе к прозору, одмаче дугачку  клупу са наслоном, која заклањаше половину  прозора, па извади цео рам са хартијом. Алн  уместо поља и шуме, што би сваки очеки-  вао да види иза овога прозорчета, указа се  неко мало-, уско, а дугачко одељење, иа комс  беше само један, овакав исти прозор, као п  овај изнутра. Ко није посвећен у тајну, никад  i-te би могао ни помислити, да иза овога ду-  вара има још какво одељење. — Гледајућн с  поља, види се насред дувара прозорче олен-  љено хартијом; кад се уђе у собу, впди сс  на истом месту то исто прозорче, а ником  не може пасти иа ум, да су то два прозор-  чића, између којнх има добре згоде за при-  кривање свакојаких људи и ствари. — Овамо, с.иновче, па се одмарај колнко  ти душа хоће — рече Вујо, днжући рам са  хартијом. Г  0  ?  С  К  l !  ЦАР 5 5 Ђурица га погдеда зачуђено, „Ш та he  то сад — помисли у себи — да скачем кроз  прозор на пол.е?" Али кад устаде с постеље  и угледа кроз ону рупу друго прозорче, за-  чуди се веома. — Ене де, одкуд ти то?...  Е јеси мај-  стор !... Ко би се тога сетио ... — Кажем ја теби да код чиче има сваке  згоде. Истина, ово је мање од оне твоје  апсане, али he се ту наћи лепших ствари но  у апсани. Хајде, провлачи се. Ђурица се провуче и стаде на готову  меку постељу, па узе да разгледа око себе.  Одмах му паде у очи лепа двоцевка остра-  гуша и до ње друга некаква једноцевка, коју  одмах познаде да је острагуша. Обе стајаху  иаслоњене уз дувар, а по зиду беху извешани  револвери, Фишеклије за појас и за ношење  преко рамена, ножеви, пиштољи и још многе  ствари, којима Ђурица не знађаше намене. — Ето ти оружја; све је пуно и си-  гурно, као дугаа хајдучка. Лези сад, те се  добро одмори, па ћемо се после заложити и  разговарати. VI После неколико дана освануше на оп-  штинској судници н гта вратима Ђурнчнне  куће прилепљене наредбе државне власти, у  којима се Ђурица познва, да се у року од  три дана преда властп, иначе ће се огласнтп  за хајдука. Сељане обузе велика радозналост. Скуп-  љаху се у гомилице, те претресаху овај до-  гађај п домишљаху се где може сад бнти  Ђурица. — Сад је он, мој брате, чак у десетом  округу. Склогшли су њега добро...  — вели  један Ђуричин оусед. • — Море, шта ти говориш? — Деца ми  спноћ кажу, кад догнаше стоку, да су га ви-  дела у Пашиним ливадама. Веле се, веле, на  њему кошуље ка спег, а пушку носи ’вако  преко руке п обрће се иа све стране. — Биће то који другн, а он сад не сме  носа помолити, док не састави друштво. — Јок, море, деца га познају...  познају  га, деца, кад ти кажем. — Сад ће уцена, сто дуката!  — кслн  један кадровац. — Да ли ће баш стотина? — Спреми се да их добијеш. Баш те  тражи Вујо из Брезовца! — прекиде га опоро  онај Ђуричин сусед. Сви ућуташе, осећајући незгоду, у коју  их доведе, својим несмишљеним говором о  уцени, онај доскорашњи војник. — Ми морамо леђа уз дувар — иоче  један чича. — Он неће досађивати нашем  селу, а ми му морамо бити на руци. Није то  шала болан: метнуо човек главу у торбу!  Не  смеш га дарнути, ка у око. — Вала и јесте јунак, јади га убили, да  му равна нема. — Море чуће за њега сва Србија, ја  ти кажем. . . .  А на великом студенцу сабрале се  девојке, па ћеретају и причају једна другој  новости, за које се знало. Међу њима беше  и СтанКа. Она се наместила на дрвено ко-  рито за -  цојење стоке, подметуда руку под  точак, па гледа како се разбија водеии млаз  у ситне капљице, које прштећи падаху у на-  около. — Чусте ли за Ђурицу? — рече једиа. — Ја, болан; он баш оде у хајдуке. — Шта кажеш ? — викну Станка, трг-  нувши руг:у испод млаза. — Зар ниси чула : Ђурица побегб у гору,  па га сад јавио капетан општпни да је хајдук. Станку веома изненадп овај глас. »Ђ у-  рица — хајдук!  Како то можс бити ?« — по-  мисди она. Пре две недеље су заједно на  моби копали, и ништа; ои — ка и свакн  сељак — копа добро, игра у колу...  само се  истина, мање шали од осталих. Алн опет-.. . — Како то хајдук?...  Зашто су га тако  начинили, кад није још никога убно ? — за-  ппта она радознало. — Па...  побего од власти, отишб у  гору, па тамо, кажу, не верма ни законе ни  вла.ст; он ти је и власт и закон, па то тн  је — објасни јој кћн једног одборннка. — Хм, опет то није...  Нека га нек иде  у гору, што се то кога тиче? Нек живи тамо,  ако има шта јести, само нека никога не дпра.  А док он кога не дирне, не сме iiu н.ега  ннко дирати. — Богме, тамо му у оној хартпјп стојп  написано, да ће га после три дана, ако се  ие преда, смети убити сваки, ко год хоће. — Јест, кад би се он дао. Тако могу  написати и за мене, али нека дође ко да ме  убије. Чик му га!... — Право кажеш: мари тн он за њихне  претње. Не убија •  се лако ’накн човек —  прихвати друга. — Вала н јесте одвојио од другнх. Само  да иије онаки .. . да кажем...  тхе, па шта  ћеш боље? — одговори трећа. Г0 1С К И  Ц А Р 5 9 — А  шта му маиишеш —•  поче оиет  Станка. — Ваљад’ ти није право што је хај-  дук? А мепп је баш то по вољи. Пре га ни-  кад нисам погледала добро, а сад, Бога ми,  воледа бих да га видим. — Бог с тобом, Станка, зар би му смела  на очи изићи? — Изишла бих, вала, и пред бесна кур-  јака, а што да нећу пред обична човека. — Далеко му лепа кућа!  — повикаше  девојке и стадоше да ее разлазе са студенца. Станка нарочито заостаде од њих, док  не измагшше подоста. Напунивши ведрице,  оиа их, као какву играчку, пребаци обрами-  цом на раме и, мислећи о свему што је чула,  пође кући. • j)To је 'јоветс — размишљаше она уз  пут ■ —  што се не боји ни пушке ни власти,  никога до Боса. Иде са својом пушком по  зеленој гори, а све живо бежи од њега...  Прави г о ј) е -  и ц ар !  .. .  Он се не боји звера  ни вампира, а ови наши овуда гори су од  жена. .. Једна брука, па то ти је !... Ш то не  знадох, барем, док бегпе овде, да га разгле-  дам боље... Али не мари: видећу га ма где ..." — Помоз’ Бог, Стаика! — викну неко  испред врљика, за које се дотле беше заклонио. Она подиже главу и оштро погледа Срс-  тена, који јој беше пошао у сусрет, али ви-  девшн овакав поглед, застаде на месту и  обори главу. — Шта си стао ту за врљике, ка да  ћеш ждребад да плашиш! — викну она љу- тито и пође даље. И ако вешто нрпкрп за-  буну, беше се веома изненадила од овога нео-  чекиванога поздрава. ' Сретен пође уз њу. — Ја, знаш, обилазио пшенпцу, па видим  тебе да идеш оздо са судовнма... па вељу,  дај да причекам ... Знаш, онога ... пшенпца  ми много добра: биће сто крстииа. А већ  шљиве су понеле ка чичак:  ако им буде цене,  донеће и оне бар осамдесет дуката... ’Ba.ia  је Богу !... — Море, ти не тражи наводаџију за же-  гшдбу:  видиш како умеш лепо да се хвалнш.  Ни баба Ружа не би умела бо.ве намештатн. — Ја, вала, јо к ... што? — ггађе се  Сретен увређен — ја тек ’нако: само-да ти  причам, а ти баш ’нако ... Немој, болан! . ..  Мој тата вели... — Иди ти то прнчај Милеви — прекиде  га Станка — она се нешто чешће погледа  с тобом. — То, вала, није... а баш ако хоћеш  да ти кажем ... — Немој, немој, знам шта ћеш. Кажн  то Милеви — прекнде га она п обрте десно,  к својој кући. ... Међутим, Вујо, дознавшн за те објаве,  даде се у бригу. Ђурица би се још могао по-  кајати, могао бн се вратити, јер му ни кри-  вица још није тако огромна, и у том случају  пропао би сав Вујов труд и свн планови.  Требало је одмах иресећи све путеве за пре-  дају, и Вујо се даде иа посао. Пре свега на- реди Ђурпцп да се никуд не миче из онога  ћилерчета, јер га, вели, сад журно траже.  Тиме му одузе могућност да- се ма. с ким_  састане и дозна што о свом положају. Одмах  затим беше му прва брига,. да Ђурица по-  стане јаван разбојник и да, услед тога, изгуби  сваку могућност за предају. Истога данаВујо дозваједнога свога по-  вереника, даде му некав налог, па се упути  у варош. На варошком тргу нађе Симу ко-  вача, свога главног агента из вароши, про-  говори са њим две речи, па оде у пивницу  код »Европе«. — А, ево нам трећега! — викну апоте-  кар, који сеђаше са Живком Чапљом, пен-  сионованим писарем. Видећи да је Вујо рас-  положен, он лупну о сто. Прљаво слушче са  масном запрегачом појави се иа вратима. — Дај нам Дарвина! — Хо-хо-хо-хо—  насмеја се писар, као  да сад први пут чује' тај виц, и ако га слуша,  у разним варијацијама, већ неколико година.  Први пут је апотекар дао назив картама —  јеванђеље, али видећи да се по неко из пуб-  Лике мршти, назва их философијом . 1ћад је  утврдио тај генерални појам, он стаде после  да га цепа на делове по шеговим представ-  ницима. Најпре — Бакои (тај се назив држао  најдуже, јер је , својом звучношћу, веома  импоновао паланци), па Кант, па Хус (не зна  се сигурно шта је руководило апотекара, да  избере име овога реФорматорај , па најзад  Дарвпн. Разуме се, да је ом морао објашња- вати пубдици значај свакога нмена, те је тиме  како он говораше, „распростирао научне фн-  лосоФске идеје у питомој Шумадији". — Је ли то онај, што велп да човек нма  реп? Хо-хо-хо... — продужи писар. — Чича, ти делиш — обрте ое апоте-  кар Вују, кад донеше карте. — Дижи, синовче, па да видимо како  књига вели. Апотекар нађе осмицу пик и подели. .. После једнога часа прође улицом Спмо  ковач к, дошавши спрам играча, некако се  необично накашља — полако, тихо, да нн-  коме не обрати пажњу, па онда оде дање  улнцом. Вујо неприметно мрдну десним ра-  меном, јер беше окренуо леђа улици, и про-  дужи играње карата. Кад свршн игру, он се  диже полако, као човек који не зна куд ће,  па се упути улицом. Пред једном каваном  нађе самога Сима. — Има ли? — запита га лагано. — Милутин иде сутра у Жабаре да ка-  парише ракију — одговорн Симо. — Кад ? — Зором. — Је ли сигурио? — Тако вели, — Добро је — одговорн Вујо, па сс  диже и оде ираво у село. На путу, из једне  јаружице, изиђе пред њега онај повереннк. — Нађе ли га? — запита Вујо. — Нађох; вели да може. ГОГСКИ ЦАР 63 — Добро. Иди му оад кажи нек дође  мојој кући чим се смркне, а и ти дођи са њим. — Зар ћу и ја ... на посао ? — Мораћеш; иема ко други. За овај  посао требају ми поуздани људи — одговори  Вујо одсечно, не остављајући ни мало места  за двоумицу. — Баш бих те молио ... знаш ... скоро  су ме петљали... — Знам ја да ови измичете леђа, кад нема  никаква ћара. Човек треба само да п очн е,  а ја га не могу шиљати с ким било. Ти  мораш ићи — одговри Вујо и продужн пут. Кад стиже кући, Вујо оде право у собу и  стаде на оно прозорче од ћилера. Ђурица већ  беше побелео од нестрпљења. Провлачио се  двадесет пута кроз оно прозорче, те ходао по  соби, разгледао и очистио све пушке и но-  жеве, и опет му дошло време, кад већ није  имао шта да ради. Свану му кад дође Вујо. — Камо се, за невољу ? ... Хоћу полу-  дети ’вако сам. — Нећеш дуго, не бој се. Сутра, зором,  на посао! Ђурицу нешто ледну, али он отера од  себе то непријатно осећање другим, повољ-  нијим:  »Сутра ћу, дакле, на слободу !... Моћи-  ћу дакле да идем гором и ливадама, дуго,  дуго... да се сит надишем онога планин-  скога мириса. . . w — Вала, право ми је, куд год хоћеш,  само да не седим више у овом ћумезу. Шта  раде тамо, траже ли ме? —•  Не брини за то, него дај да спремамо  то оружје. — Све сам прегледао, почистно, наредио  сваку као сат. — Дај дер овамо — рече Вујо, и узе  једну по једну пушку, те их прегдеда н, на-  шавпли све у реду, оставп их. — Тако, соколе! Оружје ти је сад и отац  и мајка, па треба да га гледаш као око у главп. — Куд ћемо сутра? — Чекај, док дођу и они други, па ћу  вам онда казати. Ја одох да посвршавам још  неке послове, а ти седи ту. — Зар опет сам ? Вујо му не одговори ништа, но изиђе од-  мах из собе. Ђурица стаде да премишља. „Дакле да  се почне! —•  o u o ..." а то оно несмедејош   да разгледа из ближе, бар у памети. Ооећао  га је непрестано да лебдп над њим, и знао  је да се једном мора кидати, да мора погле-  дати томе нитању у очи, али се старао да не  мисли о њему све до последњега тренутка. У  себи је желео да се он о никако и не по-  јави, да се одложи, ако је могуће, сасвим; а  дотле, док не куцне час, најбоље је да се не  мисли о томе. Њега су страшнле саме ми сл н,  тиштала га је нека •  унутарња грижа, и о н је   најволео, кад би се некако могло деситн, да  пзненада упадне у какву гомилу и да се ту  све реши. У таквој неизвесиости прође му  дуго време. У  поко доба ноћи дође Вујо са два чо-  века. Један од њих нарочито падаше у очи  целом својом спољашношћу и нарочитим др-  жањем. Беше то зрео човек, o pio својих че-  трдесет година. На црном циганском лицу  беше усађен орловски повијен, на крају ра-  ширен нос, који издаваше ведику срчаност  н одважност. Под ниским, испупченим челом,  сијаху два црна ватрена ока, која и оКда, кад  се усне растезаху у осмејак, гледаху крв-  нички. Раста беше малена, али снаге нео-  бичне. Његовим широким плећима и снажним  мишицама позавидели би многи атлетн од за-  ната. Ушавши у собу, не стаде на једном  месту, већ прегледавши оком сваки кутић,  стаде да чини неке необичне покрете: час  мрдне једним раменом или пружи руку у на-  пред и тргне је истога тренутка, као да се  ожегао ; час тргне главом у натраг, забаци је  II истога тренутка заигра ногама — изгледаше  као да у њему ври читава бура, па не може  себи одушке да нађе. То беше чувени, у оном крају, Пантовац.  У свакој лоповској дружини или разбојни-  чким и другим предузећима, он беше или  вођ или један од главних сарадиика. Вујо без  њега није ништа предузимао, а он је, од свих  људи, иајвише нмао респекта према Вују. Два-  пут је осуђиван наробију за опасне крађе и,  после брзога помиловања, које су му »прија-  тељи« умели испословати, продужавао је стари  занат. У крађи и нападима био је плаховит  као олуја. Јуришао је без размишљања, као 5 ГОРСКЖ ЦАР бесан курјак у стадо, на мирпе домове; п цо-  киао бп све, да се Вујо није старао, да уз  њега шаље човека, којп ће га стишаватн и  хладније вршити посао. Због те његове пла-  ховите одважностн, Вујо га је ценио и чувао  више од свпх хајдука, којп су »кроз његове  рукес с  прошлп. — Ево тп дружпне, харамбашо! — рече  Вујо, кад уђоше.у собу код Ђурице. — Овај ће  ти бпти побратпм н друг на сваком кораку,  а добро се знате обојпца. Ђурпца приђе Пантовцу н рукова се  еа њим. — Је лп ти се 'досадпло, побро, чека-  јућ и ?.— запита га овај. — Богме јесте; пзлудих од муке — одго-  вори Ђурица. —-  Ха, спњу ли му душ у... чекни само  до сутра, па да вндиш окршаја!  .. .  II ја тн  се, iia.'ia, побољех, не радећи ништа. Ђурица нриђе ономе другоме, те се ру-  кова и са њим, — Хоћеш и ти, Којо, са нама? — П а ... морам ... Вујо тако рече, а  баш сам нмао нека посла — поче овај отезатп. Пантовац га пресече очпма, те он ућута, Кад сви поседаше, Вујо поче говорпти. — Доста је било чекања, треба да се  радн. Једнако једемо, а ништа ие зарађујемо . ..  Сутра иде Милутин механџија у Жабаре да  исилати и дотера ракију; — биће триестак  дуката. Тп ћеш га, Ђурица, зауставитп п узети  паре, а ова двојица ће битм с тобом. Радо- ван he ти све казати шта гшаш да чиниш;  он је најбољи мајстор за те ствари. Гдедај  да свикнеш тај посао што пре, па после. да  тп умеш другима заповедати. Само треба  срце да ти је одважно, па не бери бриге.  Радован и Коста he се нагаравити и преру-  пшти, да их нико не позна, а за тебе ..већ  не мари... Затим узе оружје, те раздели свој тро-  јици. Ђурици даде острагушу, револвер и  нож, а преко рамена пребаци му широк ка-  јас са наређаним мецима. Пантовац узе само  пушку и нож, а Кости, норед пушке, обеси  чутурицу с ракијом и торбу са јелом. — У торби су вам нагарављени пешкири  и једна г;рпа с истуцаним угљеном — рече  Вуј°- — А сад полазите, и нек вам је добра  срећа! Ђурица се трже, као из дуга сна. — Шта, зар нећемо сутра ? — запита  чудећи се. — Сутра, ја како. Али нећеш, ваљад’,  полазити-из моје куће, да те сви виде. Сад  треба стићи на место, па чекати. Ђурица изиђе из куће махинално, као у не-  ком бунилу, праћен двојицом зликоваца. »Ко  зна — помисли он — можда то неће ни  бити; дуго је до зоре.к  И тако иолуумирен  уђе у гору. ■ V II Давио је свануло. Звезде се угасиле, н  предмети се сасвим јасно распознају. По ва-  здуху још трепери она беличаста измагдица,  али се на истоку указује по мало руменила.  Још неколико тренутака, па he небесним пла-  ветнплом прснути огњенп зраци, од којих he  затреперити и засјати цела околина. . На путу што водп к срцу Шумадије, тамо  где се многим увојцима слази у Б. Поток,  стоје густи купињаци и павитине, у које бн  се могли заклонити читави батаљонп. Ту, на  једној већој завојици, леже у павитини с једне  стране Радован и Коста , а с друге сам  Ђурица. Прва су двојица по целом лицу нагарављена  и увезана широким,-гаравим пешкнрима, те им  се види само горњи део лица. Они леже мирно,  погледајући само на више уз пут, од куда је  имао доћи осуђени путник. Радован је, још  док су били на ноћишту у шуми, дао Ђу-  рици сва потребна упуства у којима су иред- внђени разни сдучајеви, па сад безбрижно  седн и чека. А Ђурица још не бегае на чисто ни са  сампм собом, ни са својим мислшма. Од мисли  је он и сада бежао, као и јуче, оч.екујућги у  себи да ће се све то некако мг-шоићп. У  крајњем случају веровао је, да се механџија  неће ни кренути на пут, или he бар окре-  нути преким путом, преко села. С тога му  ни ово чекање не беше тако мучно ни гроз-  ничаво, како је он сам очекивао. Али време  протицаше брзо ... Од једном, кад сунце изгреје, иза Ђури-  чиних леђа зачу се неко тапкање по пра-  шини. Он се трже, и у мало не скочи од  страха, кад виде човека насред пута. Ни сам  не зна како се уздржа од покрета, који би  га издао. Неки сељак, кога он познаваше по  изгледу, са заметнутом косом на рамену,  иђаше средином пута, гледајући неодређено  пред собом. Коса махаше за његовим леђима,  а он одмицаше све више и више, док се, на  последњој завојици, не изгуби. Ђурица беше  веома узбуђен, срце му лупаше'јако, и он  се више не могаше умирити. Стаде да по-  маља главу из врзине и грозничаво да звера  по путу , и усред те узбуђености, кад не  могаше ништа распознати, зачу се услов-  љени знак: — Пст ! Ђурица скочи и помоли се из заклона  до половине. Обрнувши главу уз пут, угледа  иа другој завојици црно кљусе и на њему  онај сигавп, добро познати му капут Милу- тина механџије, који се повио на к.вусету,  па трукца и одскаче од седла, по такту вран-  чева касања... Некаква суморна тежина,  некакав изненадни бол наиђе му на срце, од  кога му задрхта цело тело, а пред очпма се  ухвати, наиђе нека магла, од које се ништа  не г.иди око себе ... У  главн му наступи неко  болно бунило, занос-... не впди ништа. н не  мислп... Руке су му се грозничаво тресле, н  он се бојао само да не испусти пушку.  Чуо је, али није видео, да. је он а ј блнзу,  да га растављају само дваестак корака од  њега. Најзад се пза врзине помолн прво глава  вранчева, па одмах затим п цео коњаннк. Наступио је последњи тренутак. Ђурица  случајно погледа на врзину, где му беху са-  кривени другови, и тамо спазп два ојајна ока,  која га сагореваху гневом п срџбом. .. Као  на дроту искочи из врзнне, и стаде насред  пута са пруженом пушком ... Механџија се беше нешто веома замислио  и оборио главу, те се трже тек онда, кад  вранац устукну испред изнеиадне појаве Ђу-  ричине. — Доле с коња!  — викну Ђурнца про-  муклпм, узбуђеиим гласом, који се и самом  њему учини непознат. Механџија рашири очи, и као да сад тек  поче да се. будп, погледа Ђурицу псто онако,  као што га гледа у својој мехагш, доносећп  му сатљик ракпје. Тако му п проговорп, оним  обнчгтим гласом: — А гле !... Ђурица! ... Ш та ћеш ту, бре? Овај иозиати му поглед и глас одузе Ђурици последњу мрву прнсебности и одваж-  ности. Он, за тренутак, заборави где је, забо-  рави своју задаћу и све, па стаде да саставља  у памети одговор, како да објасни човеку  своје присутство на овом месту. А механџија.  већ поче да прикупља дизгине и да мува  вранца коленима, кад иза Ђуричиних леђа  загрме страховити глас: - — Пуцај, небеса му његова, штагачекаш! Истога тренутка искочи, као звер разја- рени, Пантовац у свом страшном наличју и,  пруживши пушку право у груди механџине,  дрекну: — Д оле! Милутин слете с коња, стаде да звера  уплаптено, док се не присети, те завуче руку  у џеп, у коме му беше новчаник, али је опет  извуче празну и истога тренутка је опет за-  вуче.  .  .  И ко зна докле би тако радио, да  Пантовац не повика: — Паре ! . . .  Бацај паре ! Механџија извуче новчаник, метну га на  длан и пружи преда се, али му рука толико  дрхташе, да новчаник паде у прашину, а он  замуца: — Тако ми деце !... Жив^, ми деца !...  Браћо моја!... — Дижи т о !  — викну Пантовац. Он подиже новчаник и опет га пружи у  н-апред. Ђурица за све то време гледаше, у чуду  и страху, шта се збива, док га Пантовац пе гуриу снажно напред, те се нађе уз самога Ми-  дутпна. Fle знајући шта би друго, узе новчаник  са пружене руке и обрте се к Радовану, Пантовац узе новчаник, отвори га и стаде  да гледа шта има у њему, а механџнја, вн-  девши да му обојица окретоше леђа, зађе  иза вранца, па се окрете и стругну уз брдо,  колико га ноге понеше. Вранац, осећајући  ваљда невољу свога газде, обрте се, па п он  зажди за њим, и једва га стиже на трећој  завојици. — С тој!... Пуцај!... — повикаше они ,за  Милутином, и Коста, искочивши из заседе,  већ ггружи пушку, али вранац, трчећи за  газдом, заклони га собом, а Пантовац, ви-  девши пружену пушку, повика: — Остав’! ... Ко ти то рече? — П а... ја чухдавелига: »пуцаја... па  ко велим... — стаде Коста да отеже. — Хајде живо, да се разлазимо — речс  Паптоваи. — Тм сад гледај да се што пре  дохватиш Венчаца, као шта сам ти казао; а  ово нај, понеси са собом — рече Ђурицн,  дајући му новчаник. — АмЦ шта ово би? — поче Ђурица. — Ви оно што не ваља. Ако си ти сва-  кад тако јуначан ,  онда је боље да се вра-  тиш кући, па да гледаш своја посла — од-  говори му Радован љутито, па се окрете и  оде уз поток. Коста већ беше измакао путом,  па ће, кад иређе поток, да ударп потесом,  а Ђурица прескочп врзину и брзим кораком  оде штз поток.. . Протрчавши потоком, кроз шибље и тр-  њак, за једаи пушв;омет, Ђурица на једаред  стаде као укопан. На два три корака пред  љим зачу се rviac: — О-о-о, бато, о! Загледавши ое кроз трњаг;, он угледа  пред собом, у потоку, сељаг;а који држи два  вола у порожју и поји их на једном виру.  Један се во узнемирио од обада, а сељак га  умирује благим гласом, тапг;ајући га руком  по врату. Ђурица тет; сад опази, да туда  води сеоска путања, р;оја прелази преко по-  тока, и спаја село са потесом. Саже се под  један трн и стаде да чека. Сељак напоји во-  лове, саже се к виру, те их попрска неко-  лико пута хладном водом, па онда полако  пређе поток и ступи у поље. Ђурица скочи из.заседе и, зверајући де-  сно и лево, јурну напред што брже могаше.  Тек р;ад се дохвати Венчаца, умери корав; и,  чим зађе у шуму, паде нод једну лиснату бур;ву.  Трчао је више од часа, па м ује сад требало  доста времена да.се поврати од умораи дахлад-  није размисли о даљим својим- корацима... А Вујо сачев;а Пантовца на 'уреченом  месту, па с нестрпљењем запита: — Шта би ? — Ништа. Оно ти је иев;а бабетина. Да  га нисам очима изјурио из заседе, не би смео  ни изићи на пут. — И ту му потанко исприча  цео догађај, тврдећи да од Ђурице не може  нитпта бити. — Није то тако — одговори му Вујо.  —■  Ти си и заборавио кав;о ти је било, в;ад си први пут нападао човека, очи у очп, у-  сред бела дана. Не знаш ти њега: кад се  мадО' љутне, гори је од курјака. - — Па добро, кад тн велиш тако — од-  говори Пантовац, јер је научио да слуша  сваку Вујову реч. — Ја сам ти пзврпшо што  си хтео:  оп ти се внше не сме суду враћати,  јер је овим зарадио куршум. Сад тн знаш  како ћеш ... — Не бригај. Играће ми без овирале.  Iio не рече ми шта нађосте ~у кеси? — Он однесе три банке са нешто спт-  нине, а ја узех једну... баш сам остао без  марјаша. — П а... добро — развуче Вујо, али се  видело да му није право. — А њему си ка-  зао све, куда ћ е! — Све, како си ми ти реко. Сад оде  на Венчац, па ће после, иреко Јеловичкнх  иланина и Качера, у Војковце. Тамо већ зна  све; кућу ће наћи сам. — Добро је. Ови ће сад, знам, одмах у  потеру, а њему је боље да буде у другом  округу. ■ — Хоћемо ли имати скоро носла? — Мораћемо, ја како. Сви смо се добро  истањили. Ја сам већ промерио и нашб сам  прилику, само чекам згодно време. — Кад буде време само ми јави. Пријатељи се руковаше и растадоше. VIII »Ш та ово би оа мно.м?« — питаше се  Ђурица двадесети пут, лежећи иа мекој рос-  ној трави, под зеленим и густим наткриљем  букова лисја. Груди му се још силно нади-  маху. и сваки му мишић пграше и дрхташе  од умора и узбуђеља. У глави му беше таква  збрка, да се у њој ни једна мисао не могаше  јавити, осим овог општега питања, које сам  себи непрестано задаваше. Онај огромни те-  рет, који већ неколико дана осећаше у својој  близини и само очекиваше час, кад ће пасти  па љега, сад га је од једном притиснуо целом  својом отраховитом тежином и — како му  сад изгледаше — смлавио га , уништио ...  Није могао да се прибере за дуго ... Али, пролежавши подуже време, поче се  опорављати. Сети се воде, јер осећаше страшну  жеђ. Да му је само неколико капи хладпе  бистре воде ! . .. На једаред, севну му као муња,  једна мисао кроз главу, која бепте rojm од  отрова. Сети се онога тренутка, кад је онако блооаво стајао пред механџијом, сети се по-  гледа Пантовчева и речн његовнх, сетп се  свега....  и истога тренутка скочп. »Ух, бруке! ..( С  узвнкну и, под утиском  разноврсна осећања: стида, срџбе, бола —-  не знађаше нтта да чини. Дође му да удари  себе у главу-, па бн хтео н у груди, а хтео  би и да откнне парче свога тела, да бн так-  вим болом угушно онај стид од себе сама. . .   И сад му се ређаху п понављаху у паме.тн  сви јутрошњи треиуци, и сваки га шпбаше  све љуће и јаче, јер му сваки тек сад от-  крнваше стид и срамоту његову... ,, Шта ми оно рече?... Боње да се вратнм  кући !... Их, срамоте !... А  још харамбаша,  хајдук ! ... Е, нећемо внше тако. Мора се ра-  дити како ваља, или никако... А шта ли ће  рећи В ујо?... Ко му сме на очи изићн ! . .  .с ( Неколико пута је седао и одмах скакао,  не могућн умирити своја узбуђена осећања,  Али се опет сети воде, и та га мнсао ио-  крете напред... Ишао је брзо, грозничаво,  док не дође до позната му изворца, из кога  се слеваше хладна планинска вода преко лн-  пова луба. Напи се бистре воде, уми се, и  то га поврати. Стаде да мисли хладније п  одмерегшје. Куд ће сад? — Реклн су му да удари  на .Теловичке планине, а то је баш поред ње-  гова села. Тамо га вуче некн снажан магнет,  коме он не може да нађе отпора. Маме га  к себи оне гомилпце белих, ћерамидом по- кривених, кућица, што тону у зелену мору  од воћњака, винограда и пшенице; привлаче  га она кнтњаста, обрасла воћем и житом,  брдашца, што су му поглед миловала још од  детињства м у; маме га оне равне и непре-  гледне, покошене зелене ливаде, по којима се  белуцају чопори стоке и разлеже онај једна-  чити, познати му. звон меденица, који му душу  разгаљује ... Гле, и сад му допире до ушију тај  чаробни звук :  цин ... цан . .. цин .  .. цан ... И он, харамбаша хајдучки, сав блажен,  као невиио дете, слуша faj 'звук и осећа како  му се растапа лед с окорела злобом срца... Врхови бучја шуште и брује, певајући  неку отегнуту и једначиту песму, а.под њима  журно корача усамљени бегунац, зверајући  око себе на све стране. Још г;орак два, и  ево га на чистој коои, са које му се отвара  поглед на село и на све, што му је сад тако  драго и тако познато. Не може сит да се  нагледа познатих му места, г:ао да је годи-  нама од њих био одвојен... За један часак Ђурица се спусти са ви-  соке плаиине и удари реком, која тече кроз  потес кленовички. Потесом се растурили ње-  гови сељани, па раде журно као мрави, а он  .  застане, те разгледа једну гомилицу, позна  свар;о лице у њој, и опет иде даље. Кад дође  према судници, угледа неколико људи пред  њом. Нека беспредметна радозналост повуче  га тамо, и он, не размишљајући, пође кроз  висок густ кукуруз, претрча сеоски пут и завуче се у шибљак, који је пзрастао пред  судницом. Под записом, великим брестом што се  разгранао пред судницом, стајаху неколико  људи, па с чуђењем посматраху драму, која  се одиграва пред њнма. Милош одборнпк ухва-  тио у свомкукурузу крмачу једнога спромашка,  извео кмета, те оцеиио потру, па сад продаје  крмачу. Људи, позванн позивом, дошли да  присуствују продаји, коју врши кмет. Онај  сиромашак сео под запис, оборио главу п  гледа шта се чини. — Ш ест динара и десет пара... гхрвн и  други пут! — виче општински биров. — Немој, Мплоше, да грешиш душе, тако ти славе и деце! — моли онај сиромашак. — Вратићу ти, чим стигне кукуруз. —-  Сад паре или кукуруз, то тн је. Не  дам ја мој мал да га сваки упропашћује. — Па није ти, болан, још ни стпго овај  кукуруз. Још се није ни запурењачио... Кад  стигне твоја њива, стићи he и моја, па ћу  ти дати. Ђурица разумеде шта се ради. Пође му  нека љутина уз груди, а пред очнма му опет  заигра она злокобна измаглица. Докопа пу-  шку и, као холуј, испаде пред запис. — Ш та то раднте! — внкну он, узевпш  пушку на руку. — Сељани занемеше, кмет најпре скочн  љутито, али се одмах трже, сети се ко је  пред њим n обузе га смртно бледило. Мплога стаде да се осврће око себе, а биров се сакри  иза кметових леђа. — Ништа, Ђуро ... ето малко ... вршимо  посла — промуца кмет, пошто се прибра  од првог утиска. — Јоване — обрте се Ђурица оном си-  ромашку — колико сте струка нашли? — Иедесет и три, брате, само педесет  и три, а они то цене на товар жита — од-  говори Јован — па ето, сад хоће да ми узму  брава од два дуката. — 11ије, Ђуро — упаде му кмет у реч  —•  ово смо ми тек ’нако... само да га за-  плашимо, да боље чува стоку. . .  Не бих ја  то дао, Бог с тобом. — Како ти је осеко кукуруз ? — обрте  се Ђурица Милошу. — П а... кб свуд: по два на струк —  одговори овај. — Па зар у сто клипова товар жита ! . .. —  викну Ђурица. —-  Море није, ви’ш, Перо ти каже: само.  да га заплашимо ... Знаш, брате, није ни мени  лако гледати, да ми пропада толики мал. — Дед’ кмете, осеци потру, али без шале  — рече Ђурица и усправи пушку. — Шта ћемо мерити, кад се то зна: нек  му врати стотину клипова, кад убере н.иву,  па квит посла —  рече кмет. — Је л ’ тако, Јоване? —-  запита Ђурица. — Тако је, брате; то је људски, а оио  ’нако . . . буди Бог с нама. — Је ли тако, Милоше ? — обрте се Ђу-  рица_ и погледа га у очи. — Море, нного је т о :  неће с-ваки струк  осећи по два. Нек ми да осамдесет клипова,  па доста. Јован скочи весео. — Е, ’вала ти, Мнлоше, ка брату. То је  поштено и право. — Кмет Перо — рече Ђурица — ако  још једном чујем да се овако шалпш са на-  шим људима, ја ћу ти судити. А сад соднте ови. Поседаше сви, као по команди, а кмет  још подви ноге пода се. Ђурица, стојећи,  нзвади дувањару и стаде да савнја цигару.  Његовом почетничком самољубљу веома је  годила ова безуоловна, ропска послушност  људи, који га до јуче нису честпто нн по-  гледалп. £)н није заборављао ни то, да је ова  послушност из чпстога страха, али тек њ.ему  мило беше видети, да му се овако бе-зусловно  људи потчињавају. Услед тога, а н због оне  неодољиве жудње да проведе мало обнчна  разговора са својим познаницима, он омекша.  Кад је, мало пре, излетео пз шибљака, држао  је на сигурпо да he нзвршити бар једно уби-  ство; али га изненади и ублажи ова попу-  стљивост и покорност његовој вољи. То беше  за гвега новина, нешто неочеваио, те од једном  умекша своју љутњу, заборавн стару срџбу  на кмета, п осети неодољиву жељу да раз-  говара с овим људима. — Правите ко пупти — рече он, пру-  живши дувањару. Биров му приђе бојажљиво, узе дувањару  и предаде је кмету. Кмет савидебелу цигару,  а за љим се обредише и други. Биров, гле-  дајући на Ђурицу са неким бојажљивим пи-  тањем, сави још дебљу од кметове и врати  дувањару. — Има ли што за мене отуд ? — запита  Ђураца кмета. — Из среза, велиш? Тсс ... петљају“ ие-  што . . .  ено тамо на дувару приковано — од-  говори кмет, показујући очима на ону објаву  среске власти, која је црикована на судници. — Шта, зар има? —  рече Ђурица и пође  нагло, али се одмах трже и стаде. Сети се  да не сме пуштати из очпју ни једног од ових,  што сад овако мирно и послушно седе. Само  би један миг био довољан, па да се одмах  промене улоге.. . — Како. ћемо сад, кад ни један не знамо  читати? Где вам је ћато? — Ено га у трави, спава — одговори  биров, па отрча, те пробуди ћата. То беше сељак, као и други, само нешто  мало писмен. Угледавши Ђурицу, он зину од  чуда, па стаде, онако сањив, да блене час у  њега час у л>уде, који су поседали пред њим.  Најзад се прибра, па приђе Ђурици и пружи  му руку. — Ене де, од куд ти, бре?... Здраво мирно. .  - — Даље, даље — одговори Ђурица ма-  хнувши пушком, не дајући му руке. — Иди,  прочитај ми ону хартију за мене. ГОРСКИ ЦАР 6 Ћато оде пред врата, почеша се по главн  и прочнта гласно целу хартију, па се онет  врати натраг. — Па кад ну то пстиче рок ? — запита  Ђурнца. —  Јуче ти је био последњп дан. — Е, па то ме вп сад можете убити ? — Јок, не море још — одговори ћато — док не дође друга наредба, у којој ће те  прогласитн за хајдука. Алн то пеће још, мо-  жеш се ти слободно предати... — Доћи ће и та наредба, не бој се. По-  журпо сам се п ја, да она што пре дође. —  Ш та, зар сп почео? — викну ћато. — Велиш то 'иотииу ? — запнта н кмет. —  Тхе, iio мало ... Јутрос малко поче-  смо. Него, хоћете ли вн мене чуватк, то ми  кажите ? Сви људи оборише главе, а кмет га зиа-  чајно погледа и, дигнувши се, рече му : — Хајдемо дер малко доле, на пут. — Вн сви седите ту. Да се нисте маклп  с места !  — рече Ђурпца осталима, па сиђе  на пут с кметом. — Знаш... не могу пред онима да тп  кажем; а моја ти је кућа отворена, кад год  хоћеш, и ништа ти за то не тражим. Само  и tii мене причувај — рече кмет. — ’Вала ти за то —-  одговори Ђурнца. — Ако ми затреба што за јело и тако, то  могу ... Него, ти менп свакад да јавиш за  потеру, чим сазнаш. Све да ми јавпш, што год сазнаш, а од мене ти неће бити џабе.  Знаш, ваљад’, преко кога ћеш јавити ? — Не бери бриге — одговори- кмет, пра-  већи тајанствени израз на лицу. —  Све ћу ја  њ ем у јавптп за један сат, пошто дознам. — Е, сад у здрављу! — рече Ђурица, — морам да се журнм. Кажи онима тамо нек  иду куд т;о хоће. — И. нестаде га у кукурузу. — Шта си му то говорио ? — запиташе  сељани кмета, кад се врати међу њих. — Па знаш. ..  саветовао сам човеку да  ие пропада тако млад у залуд, нека се преда  власти... — Па, шта вели он? — Ништа. Кажи • — вели — онима тамо  нек иду куд хоће, па га нестаде, као да оде  у земљу. Сељани се разиђоше брзо, да јаве новост  другима што раде ту у потесу. А Ђурица весео, радоснији но икад, пође  даље реком, застајући по негде да разгледа  шта се ради по њивама. Спаде му велики те-  рет са срца, нестаде онога вечнога страшила,  што му над главом стајаше, и он се лако  помири са својим стањем. Овај састанак пред  судницом бпо је од велика утицаја на њега.  Он опази да му је ауторитет међу сељанима-  веома уздигнут, па стаде да гледа на свој  положај као на обичаи з-анат п који је,  истина опасан, али носи собом неку врсту по-  штовања, респекта и у опште нечега, што  се Ђурици веома допадало. Он постаде опет онај стари, одважни мдадпћ, који срља у  опасност без размишљања . . . „Хе, од сад нећемо као јутрос, зацело не-  ћем'ос с  — помнсди он и задовољно се осмехну . .. Тако дође до изворца, којн је ископан  у самом корКту речном, те са њега сви рад-  ници из потеса носе воду. Одатле му падоше  у очи неколико раденика у једној страни, н  он позладе да је то њива Марка Радоњића,  а једна од оних женских морада је бптн  Станка. „Ево згоде — помисли он — до  мрака ће моратн макар једном доћн на извор,  па . .. само да је видим, макар из какве заседе,  прикривен ...с с  И он седе ту у један шибљак,  нрема самом извору, нзвадп из торбе што  имаде за јело, па стаде да руча. На извор долажаху почешће дечаци и  девојчице, те напуне судове, умију се, баце  којн камичак у внр, те поплаше сптне рп-  бице, па оду. Ђурица, пошто руча и нани се  воде са извора, леже у оно шибље п кор.ов  и задрема. . . На једаред трже се из сна; разбуди га  пљускање воде. Подиже се мало п, кроз  гу.сто лишће, угледа њу, Станку. И ако му је  била окрекута леђима, он је нозпаде и осетп  да му нека пријатна топлпна леже на груди.  Очи му се засветлеше неком необичном ра-  дошћу, п он гледаше, не дишући, како се  Стапка сагнула, па кваси хладиом водом своје  вреле, једре образе. Тако се полако издшке,  изиђе пз корова н стаде према девојцн, која  се трже .и погледа га зађучено. — Зар си још овде ? — затшта она, по-  глсдавши га право у очи. — Од куд ти знаш да сам дошао? —  одговори он и погледа је право, први пут у  животу, у оне чудне, заиосне очи, што опи-  јају н сажижу као ватра... — Казаше људи што дођоше из општине.  Веле да си везао кмета, па га после пустио;  је л ’ истина? — Ко то каже? — Грујица... мало пре дође озго. — Море .лаже, А јесам га ’нако резплно  н друго којешта... — Кажу да си јутрос везао пет џандара  на путу? Ђурицу јотп више зачуди ово надлаги-  вање сеоско, и таман да заусти одговор, а  Станка упита: — Је л’ ти тешко тако, болан? — Т х е ... шта ми вали? Само ми је једно  тешко — што ие могу често да се виђам  са вама. — С киме то, са нама? — Са свима, брате, па... и с тобом најв'ише. — Ене сад. А што ћу ти ја? — упита  она и погледа га право и као зачуђено у очи. Он обори главу, осети да му се лице  мења и, као са неким тешким болом, одговори: — Истицу си рекла. Шта ти имаш с једним  хајдуком и, тако рећи, зликовцем, кога може  убкти последње циганче, па нико даму не суди. Станка се наљути, али се опазило да  јој се ове речп коснуше бамога орца — Оно јоет, кад би се ти дао..да те убију. — П а ... како коме. Некоме бих се, може  бптп, и дао. — Гле јако! А коме ли то-? — Ево тп пушке, ако хоћеш, па да ви-  диш коме. Не говорећи ни речи, не размпшљајућп  ни тренутка, Стапка прескакута с камена на  камен преко воде, прпђе му и узе пушку,  коју он држаше уза се, па са некнм злура-  дим осмехом проговори: — Измакии се малко натраг. Он коракну два пут у назад, стаде и  с неком зачуђеном зебњом очекиваше шта  ће да буде. Девојка запе ороз, пружи пушку право  у груди му и, као предомишљајући се, про-  говори: — Ја се ие шалим; тн знаш мепо. Го--  вори, хоћу ли да пуцам? • — Пуцај !  •  ■. Казао сам једном. Станка поче да нишани.  .  .  Пстога тре-  путка зачу се иза њених леђа неко звнжду-  кање. Она баци пушку пред Ђурпцу, обрте  се хптро и једним мушкпм скоком прескочп  речицу; узе судове с водом п журио изиђе  па пољану, где се сукоби с једним дечком,  који иђаите на воду.- — Стако, чекај, болан, да напугшм, па  ћемо заједно. Јеси чула за Ђурнцу? — Шта? — одговори она и застаде. — Хтео да убнје кмета, а ћато прншб  да се рукујо са њим, а он ћата ггљус по образу: »не прилази, вели, хајдуку«. А  јутроо,  кажу, повезб све џандаре у срезу и отео им  пуптке и барут. — Хајде, не дроби ту — одговори Станка  п оде пољем, ступајући замишљено и узбу-  ђеио... ...Најпре они необпчнп гласови о Тзурп-  чииој храбрости, ua сад ове чудне и слободне  његове речи о себи и о љој самој, и најзад  ово посдедње, где он стоји пред пушком не  тренувши — све то беше' тако необично за  њу, да је придоби и заинтересова у највећем  степену. Кад није могла видети вампира и  дрекавца, бар се може похвалити (себи самојј,  да је узела хајдучку пушку и нишанила га  љомс у груди. „Еј, што ме смете оно дериште  — помисли она — а баш бих опалила, па  нек прозуји куршум поред њега, само да ви-  днм гата би радио ... проклето дершнте !... “ И она већ не могаше ни о чему другом  мислити; све јој мпсли беху заузете овом  чудном појавом, крја јој се тако дубоко уреза  у дуиту. Нарочито јој, и више од свега, обра-  hame пажњу она одлучпа и необична изјава  њ егова..  .  Толико је пута она слушала од мо-  мака разне изјаве ■ — разуме,се љубавне —  али све то не бенте овако  речено. — »Ево  ти пушке, па се увери.а  И кад siy се упро  пушка у груди, он стоји непомичап. То иије  о-б-и-ч-агн— ло mm... А Ђурица, дохвативпш бачену пугаку,  окрете ннз реку гпто је брже могао. На лицу  му се виђаше сладак н блажен осмејак, а очп му непреотано звераху око себе. Оваква за-  довољства није он у свом веку доживео. Она,  која га није хтела до сад погледатп, сад се  разговара са њим и још како :  шали се. »Ни-  шани ме пушком, као да сам ја мало дете, да  се плашим. Али јој секу оне пусте очи, као  ножеви !...« 0 он лепо опажа, како му се  увлачи у душу. неко ново,/ оасвим хтепознато  му до сад ocehaine,. i-toje му отвара нов по-  глед^_на свет... Срећом, сад је заборавио на  своје околности, иначе би му ово ново осе-  ћагве само позледило ране н муке му увећало. . . IX Државна власт, после неколико дана, про-  гласи г Бурицу за хајдука; растури наредбе  по свима општинама да се строго мотри на  његова кретања, да се он ухвати или убије.  Даље се није ништа предузимало. Изгледа,  као да је и сама власт чекала да он што ва-  жније изврши, па тек онда да се озбиљио  крене за њим у хајку. Међу тим Вујо није оклевао. Истога дана,  кад изиђе наредба за Ђурицу, код Вуја се, у  вече, беху скупили шест људи. Мало доцније  стиже и Ђурица, који је све до сад био при-  кривен у Војковцима. Вујо их све почасти  добром вечером, па онда стаде да их опрема  на nocao. Осим познатих нам Пантовца и Ко-  сте, ту беху два човека у годинама : једнога  је знао цео срез под именом Мите Сремца.  Ои се наимао у сваком селу на радове, али  се мало где дуго задрзкавао. Сваки га је знао  као нерадина и пијаницу, али. нико није ни  помиш./вао да гледа у њему зла човека. Други је такође досељеннк, звао се Новнца, а тврдпо  је да је Црногорац. Он је  жнвео понајвнше  у вароши, где је сензалио код житарскпх н  гаљиварских трговаца. Друга двојпца беху  младићн из Вујова села, тек ако су навршн.ш  двадесету. Кад вечераше и запалише дуван, Вујо  стаде да им излаже свој »ратнн план". — Децо — поче он • — сад пмамо један  тежак, ал 1-Гважан посао. Ако га извршите до-  бро, биће вајде свпма. Треба да ударите па  газда Ђорђа из Крушевпце. Дознао сам по-  уздано да је ономад наплатио једну облпга-  цију од шест стотпна дуката; продао је ту  скоро стоке за стб педесет дуката, а биће  код њега, јамачно, и старога новца. То треба  да се узме паметно: ако може лепим — до-  бро, ако лн не може — Радован ће знати  тнта треба да се радн. Сутра he он битн код'  куће, то сам дознао, п ви га морате напасти  даљу, јер му се ноћу не може прићп:  утврдпо  се као у граду.1  Ђурица ви је харамбаша, алн  Док се он мало не извешти — слушаћете  Радована. Ко тта  то по прпстаје, нек ми каже  сад ; јер кад изпђсте одавде, не може се вштте  врдатп. Сви ћутаху, очекујућп да.ве заповестп.  Вујо изиђе у Другу 'собу н одведе са собом  Ђурпцу. Одмах се могло рпазитп, .да је сад  Вујо окрепуо према хајдуку други, много стро-  жији тои. Сад му је Ђуршда бно у рукама  сав, па се могао титратп са а.им по вол.н. — Тп се, море. ономад грдно обрука! —  рече му Вујо, кад затвори врата за њим и  иогледа га љутито. — Не помињи ми то, молим те. Хтео  сам со после изести од муке. Сад је све друк-  чије, не брини. — Друкчије је, док си овде санама; то  знам и ја. Адихоћели бити друкчије т а н о ,  кад погледаш смрти у очи? — Ја ти рекох једном, па сад то остави  — одговори Ђурица, а очи му плануше нер-  возном љутином. — Но ако си ме зовнуо због  чега другога, то ми кажи. Вујо нађе за добро' да спусти тон. — Тако, соколе, аверим!  А  јест, имам  још нешто. Кад већ ударите тамо, не одвајај се од Радована ни за корак. Он је луд у том ' ј .  послу, па хоће одмах да убије, хоће да печс  и да мучи. Ти га мораш задржавати од тога. Ја сам му већ казао на само да он мора тебе  слушати као харамбашу, и чему се год ти  успротивиш, да он не сме радити против твоје  воље. Па сад отвори очи. Учи се од п.ега,  јер је вешт, пусник; али му не дај да коље  и сече. Што год нађете новца, да узмеш све  ти, па да донесеш право мени. Ја ћу се по-  сле са њима накусарати по нашој погодби,  али им ти пе дај ни паре. — Јеси ли и Радоваиу казао то за новце? — Јесам. А. на овога Миту пазићеш добро  да се где не опије, јер оида можс да вам.  начини ето чуда. Ја, чуо оам да си ономад  свраћао на твоју 'општину ? — Јесам... онако узгред. Кмет ми рече  да he теби јављати све, што год буде дознао,  а мегш речо да могу ићи к њему. — Код њега не иди; а ако ми што јави,  виДећемо. То је старн лисац, знам ја њега  добро. После овога изиђоше обојпца к друштву.  Вујо им раздаде свима потребно оружје, му-  гшцију и храну, па их, тако опремљене, испрати  до оближње шуме, дајући још нека обаве-  штења Радовану и Ђурици о газда Ђорђу и  његовој кући. Сутрадан, кад изгреја сунце, друштво  се већ одмарало у потоку, испод Ђорђеве  куће. Ту их сачека њихов ухода из истога  села, који им даде сва потребна обавештења.  Према његову саопштењу, Радован одлучп  да се напад извршп око подне, чим се укаже  згодно време; али ако би се указао згодан'  тренутак, одлучише да приступе послу н ра-  није. Уходу послаше да се прикрије негде  око куће, да би могао пазити шта се тамо  ради, а за њим послаше једнога од оних мла-  дића, да се прикрије у кукурузу, који је од-  мах испод куће, да прима извешћа од уходс  и да их доноси друштву. Унанред је већ од-  ређен свакоме посао. Стражарнма су одре-  ђена места на вратнИцама дворишта, која ће  посести споља и чувати да кроз њих нико  ие уђе и ие нзггђе. Пошто је двориште Ђор-  ђево, ограђено високом тарабом, имало само  двоје вратнице, то су одређегш за сгражаре  само она два младића, а сви другн требало је да уђу заједно у двориште. Њихове оу улоге  одређене условио, а главна им је брига била,  да се при нападу не нађе и Ђорђев син, који  је тек пре неколико месеца дошао из војске. Газда Ђорђе је одавно изишао на глас  због своје велике радње са шљивамд и сви-  ња.ма, али се он много више бавио давагвем  новца под интерес. То је од вајкада најпо-  узданији начин богаћења по нашим селима.  Кад му порасте Милета, најстарији син, поче  да пати миогу стоку, која такође велики при-  ход доноси. Тако је, постепено, дошао до  велике тековине, каква се ретко виђа по се-  лима. У неколико округа било је познато име  Ђорђа Перуничића. У задрузи је Ђорђе имао два сина, ста-  ријега Милету, који се оженио пре воја-  чине, и млађега Милоша, коме је већ осамна-  ест година. Ђорђе и Милета беху веома крупнп  и снажни, а Милош, јога од детињства, остаде  слабуњав и неразвијен. Било је у кући још  доста- ситне деце, Ђорђеве и Милетине, па  и.ихове жене-и двојица слугу. Овога дана Ђорђе посла Милету у друго  село, да обиђе неке шљиваре, које је закупио  за зелено, и да посвршава неке друге послове,  а Мнлош је, као обично, имао да обиђе стоку и.  раднике на ливади. Ђорђе обиђе врт, разгледа  поврће, па оде на свињац. Слуге зором одоше  ца посао,- а у кући остадоше жене да редују. Кад би око малога ручка, вратигае се  Ђорђе и Мидош заједно, па одмах иотражише  да ручају. — Миљо — зовну 'i.iopljO снаху— спреми  нам часком што да једемо, падаидемо напосао. — Зар нећеш чекатн, тајо, да се нспече  иогача ? — Море, дај што било. Имамо посла. Жене- се пожурнше, а Мплош оде у под- рум, те донесе оцу пљоску с ракпјом. — 0, брате — рече Ђорђе— •  шта ми је  ово јутрос:  све бих спавао, као да ннсам  целе недеље тренуо ? — Биће од ове оморнне — одговорп Ми-  лош, н ако је знао да пптање нпје управљбно  њему. Ђорђе је пмао обичај да мпслн гласно. — Баш ти је човек некн пут ка п свако  живинче: само би да једе п да спава — про-  дужи Ђорђе.као за себе п стаде да разгледа  крушку, под којом је седео. - — Мора да су црвљиве ове караманкс;  bii’ih како рано опадају. — Бато вели да пх је пламењача опекла,  иа се суше. — Хм ... неће б-ити — одговорн Ђорђе,  иа оде те уми руке. Кад се врати на својс  место, беше већ донесена трпеза. Њнх дво-  јица стадоше да ручају. При крају ручка им залајаше пси, који  беху везагга испод куће под амбаром. — Опет је јупад у кукурузу — рече  Ђорђе и таман заусти да викие дете, а у  двориште упадоше наоружани људп. Једни  држаху запете пружене пугпке, адруги ножеве. — Ћ у т! Да се нисте макли ! — викну  Радован, трчећи са Ђурицом и Митом к н.пма. Новица и Коста утрчаше у кућу, и одмах  се тамо зачу врисак и кукњава. Ђорђе, видећи зииковце, трже се и пре-  бледе, али му се по погледу видело да је  ирисебан. Истога тренутка дохвати нош, ко-  јим је секао хлеб, и диже се од трпезе. А Милош угледа пред собом само неку  тамну, нејасну гомилу са ножевима, који се-  ваху према сунцу, па скочи, врнсну што игда  могаше, и са два три скока претрча дворигате;  дохвати се рукама за тарабу и, са неком не-  ириродпом силом, коју он ннкад у себи не  претпостављаше, пребаци се преко ограде и  паде у кукуруз. Одатле јурну напред, док из-  маче далеко на чистину, па онда, обрнувши  се свуда око себе, стаде да виче за помоћ. — Шта хоћете ви од мене? — викну  Ђорђе строгим, а одмереним гласом. — Зар не знаш шта хоће оваки гости! —  одговори му Пантовац, па затим викну:  —  Седи! Седи доле!  — и замахну ножсм. У кући се разлеже страховито врискање.  Ђорђе сав претриу, па одлучно проговори: — Ако сте дошли код мене опим вашим  обичним иослом, онда ми оставите чељад на  миру. Кажите сад одмах огшма у кући да ми  децу не дирају. Ђурица погледа Сремца, а овај одмах  отрча у кућу, инаскоро затим деца сеумирише. — Брже паре да.ј, иемамо кад да раз-  говарамо с тобом! — вишту Радован и онет  поднже нож. — Вн знате да је сав мој новац по на-  роду; р;од  себе не држнм ништа. Данас не-  мам више од сто гроша код себе. — А где су оних шест ототнпа дуката,  што ои ономад примпо од Нпкетића? Паре  овамо, или сад гинеш! — внкну Ђурнца. — Можете ме убити, алн еад немам. — Хоћеш да те модим — викну Пан-  товац и опсова оветињу, па завнтла ножем  п удари га ио глави. Пљусну крв низ лице Ђорђево, а он нстога  тренутка, као звер, јурну на зликовца п ударн  га ножем у раме. Радоваи плану, севнуше му очп као у  тигра, па одскочп у страну од разјаренога  Ђорђа. Подиже пугпку и таман да је пружи,  а у кући се опет зачу врисак. Пз куће истрча  Ђорђев најмлађп синчић, сав крвав, а за  њим трчн Сремац са голим ножем. Дете  трчи право оцу, вриштећи из свега гласа.  Ђорђе, угледавши свога љубимца у крви н  за њим замахпут нож, јурну као рис на Сремца  и сјури му нож у груди. Зликовац паде, алн-  истога тренутка Радован окиде пушку п Ђорђе  ее зањиха, поведе се у страну и претурн с е . .. — Тајо !... куку, тајо ! . .. — врисну дете  и нотрча к оцу. Пантовац, који готово ншита пе знађаше  за себе, извади револвер и пружи га на дете.  Ђурица прискочи u повуче му руку у сграну. — Јесп ли -луд ?..; Оставп то ! — викну  Ђурпца гневно. У  том истрчаше обе жене из куће и, ку-  кајући из гпаса, падоше крај Ђорђа, — Дижи се ти, или •  ћемо сад дете да  кољемо — викну Ђурица, дрмнувши за ра-  мена Ђорђеву жену. Она скочи, па закука: - — Не, не ако Бога знаш, само ми њега  не дирај; ишти шта хоћеш. — Брже говори где су паре, или ћемо  сад да кољемо. — Не, душе ти; само њега немој. Ево  пара, ено нх у вајату. Зликовци је потераше пред собом у ва-  јат. Она уђе, подиже неке нове губере и  шаренице, истресе једну трубу платна и из  ње испаде један велики завезак. — То ви је свега, тако ми деце!  Ие знам  више ни за једну пару. . .  Само ми њега не  дирајте. . . Ђурица разви завезак и, видевши да је  нун бакнота и дуката, завуче га у недра, па  искочи са Пантовцем на поље. Истога тренутка грмну пушка код вели-  ких вратница, и хајдуци угледаше свога стра-  жара како прескочи врљике и побеже кроз  кукуруз. Дадоше знак онима у кући, па јур-  нуше на друге вратгшце да бегају, а велике  вратнице отворише се нагло и на њима се  показа Милета са револвером. Видевши зли-  ковце у гомили пред вратницама, Милета ис-  пали два метка. Коста, који беше последњи,  повика: — Погибох, браћо; не дајте! ГОРСКИ цдр 7 Хајдуци га прихватише н за неколико  секунада сјурише се у поток. Тамо му пре-  гледаше рану п, видевши да је лако рањен у  рамо. Пантовац опсова страшно, па подвикну: —•  Бабетино једна! Надао дреку ка.о да  му црева испадају ! . .. — Сваки на своју страну!  — викну Ђу-  рица. • — Само брзо! За један миг разиђоше се сви на разне  стране. Ђурица удари најгушћом шумом н, до-  хвативши се планинскога венца, одјурп за трп  часа у Брезовац. Вујо га дочека у соби. —•  Свршисте ли? — запита он боја-  .жљиво, а из погледа му će видело да очеку.је  неповољан одговор. — Свршисмо, али Мита плати главом. . — Их, болан брате!  — одговри Вујо,  али му нестрпељива радозиалост не силажаше  с лица. — А други ? — Радован и Коста добише по једну  рану, а Ђорђе остаде мртав поред Мите. — Наопако, шта учинисте! . . .  А новаца ? Ђурица извади уз недара смотуљак п баци му у крила. — Број !  — рече му Ђурица. — Пако ћемо пребројати, но деде прича.ј. — Море број то, да видимо колико има. Вујо устаде и, не проговорнвити ни речи н ие погледавши га, оде у другу собу, оставп  тамо завезак п врати се у собу. — Лези овде на иостољу да се одмориш,  иа ми казуј све по реду шта сте радили. Ђурици се стеже срце од љутике, али  он виде да нема куд, па обори глав-у и на-  слони се на постељу. Вујо му пружи воде у  вргу, те се напи, па онда седе да слуша дугу  и страшну причу ... После пола ноћи, неко лупну на прозор,  под којим Вујо спаваше. Он се брзо диже,  извади рам из окна и промоли главу на цоље. — Ко је то? — запита лагано, видевши  кроз мрак човека, који стајаше под прозором. — Ја сам ... Симо. — Шта је, Симо? — Пантовац једва жив побеже ... Јуче,  чим се сазнало да је Мита погинуо, они се  из среза устумараше. Неко им потказао да  је Пантовац отишао са Митом. Пред вече од-  јурише жандарми са писаром право у Тре-  шњевицу, а Радован таман превио рану и  вечерао, па се спрема да легне... Срећом,  угледа жандарме како се привлаче кроз воћ-  њак, па искочи кроз прозор и побегне. — Добро, те се није дао да га ухвате;   издала би га рана. — Море, неки веле да га је Ђорђе по-  знао и казао одмах, чим се освестио. — Зар није Ђорђе погинуо? — Није, али је опасно рањен ... Пандур,  што се вратио отуд с извешћем, вели да ће  остати жив. Куршум је прошао кроз ре-  бра, али с краја. — Е, па онда га је Ђорђе казао, сигурно.  Шта има још? — Сутра he да днжу потеру. Снноћ од-  јурише сви пандури са наредбама у села. — Зна ли Радисав на који he крај ? • — Не зна зацело, али мисли да he на  Букуљу и Кленовик. — Добро. Чим сване, нађи се са Радп-  савом; а ја ћу зором доћи у варош. Ковач застаде; види се да би још нешто  хтео да каже, али му незгодно да почне. — Хајде сад, пожури — рече му Вујо  и пође да затвори прозор. — А  има ли што пара? — запита Симо. —  Има нешто ... биће, биће!  — одго-  вори Вујо, па, затварајућн прозор, додаде :  —  Пожурн, да стигнеш пре сванућа. Легнувши у постељу, он се опет даде у.  мисли: како да распоредн оних четирп сто-  тине п двадесет дуката, што их сам изброја  оиноћ у завежљају. »Видиш — помисли он,  — и овом Сими морам дати бар петнаест.  Радисаву сад не смем изићи на очи без пе-  дееет ...с ' У таквим мислима дочека свануће. iD S ^ Z ’ 32zzaz?azz^zz;C5ZBzzz^^ ^ F T F r z ^ r tr iT T T -, X  V/ ; 1 ш ?2г г л ‘- f ' т т ј г г г Х^ □ Т Г У Р -П -У У '. *:№ У У -У > ■)'■. \ y jZ X s jQ 7 ;  X  S / ^ s / Z L , ■ y 7 7 7 J 2 ± t  X  'Ј0 0 0 0 2 0 ? ј р Ј ^ Љ У Х Х ј Ђ & г У Г У ) ; X l Q х : Потера се свршп без успеха, а после  ље настаде обичио затишје, у коме и власт  и хајдуци мироваху. Власт је сматрала да je,  последњом потером, извршила своју дужиост:  »Видите шта ми можемо, само т:ад бисмо  хтели ! ...« — као да говораше она хајдуцима  немо, а ови ћутаху и згледаху с е :  вЗнамо; зато ое и зовете влаот...а  па погледаху где  би се могао још који напад извргпити. Радован се више и не врати у село, ну  п|)Оду<ки с Ђурицом прави хајдучки живот.  Његово. учешће у оном нападу било је тако  јасно, да му није остало више никаква друга  излаза. Ђурица је све погледе обрнуо своме селу.  Тамо се бавио по цео дан, проводио време у  пољу око њива, у којима су радили сељани  му, а у вече је одлазио на ноћиште код Вуја,  јер то му беше најпоузданије склоииште. У  своје сељане није сумљао, али се ипак држао  иа оирезу. Сељапи су га Сретали свакога часа, или око њива, иди око студенаца, а по нај-  чешће у оном крају, где беше кућа Марка  Радоњића. Чим се ко макне у какав шибљак,  рачунао је поуздано да ће видети Ђурицу. А Станка, посде онога необичнога састанка  на реци, стаде са чуђењем да опажа, да се  свагда мења у дицу, то поцрвенн или побледи,  чим ко спомене име Ђуричнно. У  први мах  је ова. загонетна појава наљути, али пошто  се неколико пута понови, стаде да размиш.ва.  о њој. До сада је важила међу девојкама као  стари ратник, о коме се прича да га куршум  не бије. Али, што се може догодити сваком  ратнику, догоди се и њ о ј:  од толиких стрела.,  које до сад срећно пролетаху поред ње, једна  се закачи и убоде је. Она сама опажаше да  није са њом све у реду, или бар да није онако,  како је до сад текло, али се још не могаше  домислити својој незгодп. Опазила је само једно: све што је слу-  шала о Ђурици, сви његови поступци, који  стајаху у битној противности са животом њене  околине, који наилажаху на општу (ма и при-  кривену) осуду, сви они — поступци — из-  гледаху јој необично велики, примамљиви п  налажаху, у души јој, .  оправдања за себе.  Све што је чула да је Ђурица урадпо, њој  изгледаше и необично и умесно, све јој то  беше и чудно и примамљиво. И што се више  она старала да ову необичну појаву себи обја-  сни, у толико је више мислила о томе и све  више је обузимала нека слатка зебња прп тпм  мислима. Све чешће овлада њоме неки ду- шевни немир, и она све чешће стане да по-  гледа од куд ће се појавити Ђурица. А  он,  као да погађа њене мисли, баш у таквим тре-  нуцима искрсне пред њ у; поздрави је неж-  ним осмехом, затури главу весело и прође... Једнога дана сиђе Станка на псрило са  рубннама. На перилу — повећем виру на  реци — скупљаху се, четвртком или суботом,  девојке и жене сеоске, те испираху лужено  рубље, па се ту обично заметне шала и прича,  која се продужи до позна доба. Стантса, у  шали и смеју, испра рубине, па их повеша  по грању пли разастре по врелу камењу да  се суше. Девојке, које беху готове, одвојише  се са њом подаље од перила, у једну густу  хладовину у шибљу, па се дадоше на разго-  вор и причу. — Море, девојке, ако сад баие пред нае  Ђурица! — рећићеједна после дужега раз-  говора. Станку подиђе нека топла језа, и осети  како јој се мења лице, али се брзо прибра,  па одговори мирним гласом: — Нека дође, па шта би ? — Ћути, црна; мене је страх, кад год  га видим. — А зар га виђаш често ? — запнта-  Станка радознало. — Па ко га не виђа? Сваки дан искрсне  од куд било, а ја ти се, јадна, сва окаменим.  Ономад сиђем на реку за воду, а он преда  ме. „Ш та радите дапас, Цако ?с с  — вели, а  ја з-анемела, па га само гледам. »Ти се ка да бојиш мене?с <  — вели, па ми приђе ближе  н смеје се. -Једва ти се онда раскравих, те  не знам како напуних судове н побегох. — А  мене срео у Беглуцима, па ппта за  бата — поче друга. — Ја му, вала, казах све  лепо, а он извади једну хартију, пуну дувана,  па каже :  »На, понеси ЈовуА — Па, узе ли? — Узех, ја што ћ у ! —  А ти, ђаволе, не причаш како је оно-  мад с тобом ашиковао ? — обрте се једна  Јелнци Плескоњићевој. Станка пребледе, осети како јој се срце  стеже, па ое с неким радозналим подсмехом  обрати Јелнци: — А, белају, па што кријеш? — Море, оканите се ... шала, кашем вп ! — Причај, прпчај!  — повикаше девојке. — Море ништа. . . здравља ми ! . . .  Срели  се на путу, па ме пратио до Главпце...  Пита за све . .. После узе да коменднја :  »Доћн  ћу, каже, на јесен да те проспм или да те  отмемА А ја њему кажем:  »Причекај да вп-  димо шта ће бити с твојом главом до јесепи." — Их, болан, што си баш тако! — Ја што ћу ? — Он менн краставце, ја  њему грош. На Стаику опет наиђе неко ново осе-  ћање: стаде да; се љути на Јелицу, а да је  запиташ зашто — ни сама не би умела ка-  зати. Бегае јој неправо све, а највише оие  Ђуричине речм, гпто их Јелпца сад каза. Де-  војке се разговараху и да.не, а оиа не може да се одвоји од ових мисли. У  том једна од  девојака витсну: — Ко he да се купамо ? Дигоше се неколико њих и одоше да  нађу згодан вир, а друге се растурише по  шнбљу да беру лешњике. Станка не пође на  њихов позив, већ леже и рече да he да спава.  Стадоше да јој се роје мисли у глави .  .. Тако  мислећи загледа се у плаво небо, по коме се  ношаху неколико сивих облака.- Плаветнило  небесно трепери и блиста се у зрацима сун-  чаним, који су разасути по бескрајном про-  стору, а они облачци тихо и нечујно пушвају  по високу недогледу и ублажују ватру сун-  чаних зрака... Тако се носи и миоао мла-  дости по пучини недогледа, лутајући под  притиском буррпш ветровитих осећања...-, Да ли у тим мислима Станка задрема или  паде у оно несвеоно стање пред сном, тек њој  се од једаред засија цео видокруг, заблиста  се шумна речица, затрепери отворенозелен-  кастим сјајем шибље и лишће око ње, и она  се нађе у неком слатком младачком заносу.  Наједаред, жбун се пред њом заниха, гране  му се размакоше, и у оном осенченом и уре-  шеном отвору указа се о н — предмет ње-  них заносних мисли ... Сунце падаше косо  на лишће пред њим, а он, у оном хладови-  том оквиру, изгледаше јој као ванземаљска  појава, као она светла јуиачка лица из наших  песама, која нам буде топла осећања за себе.  Он је гледаше ћутећи, гледаше је дуго и немо,  а из погледа му сијаше тагњо блаженство и таква страст, да она од једном поимп све.  Весео и срећан осмех заигра јој на лнцу, као  одговор на оне жудне погледе; а гране, као  да само то чекаху, склопише се п закдонише  собом све, што беше тат;о лепо и тако при-  јатно... Она. се прену. Погледа око себе зачуђено,  и не видевши никаквих остатака од ове по-  јаве, даде се опет у мнсли. »Ш та ли је то,  Боже, било ?... Је ли то са.н или јава?..  .  Чини  јој се да није спавала... Та она је тако лепо  вндела оне чудне погледе, којп се не могу  ни снити ни замислити. — Бар она до сад  није никад тако што оањала! .  ..с с  И опет се  даде у мисли, док је девојке, које беху оти-  шле да се купају, не прекндоше глаоним н  веседим смехом. — Ја бруке наше, болан — рече јој Је-  лица, навлачећи јелече од сукна. — Боље  што не пође са нама! Девојке се све дале у кикот, па, како се  погледају, зацену се од смеха. ■ — Т Т Т та ви је, ђаволн; да вас није ко  увребао ? — запита Станка, смејући се и сама. — Ђурица, слава га убпла! Станки застаде осмех у половннп, као  да је ко укочи усред смеха, па нити се може  даље смејатн ии повратнти. Занграше јој усне  грчевито, осети бол у њима, алп их не мо-  гаше за дуго повратитп пз.онога насмејапога  положаја. »То, дакле, није бпо сан ? ...« по-  мисли оиа, п очи јој ватрено засјаше. Видећп  је опако зачуђепу, девојке то протумачпше радозналошћу, па јој иопричаше овоју коб оа  Ђурицом. — Окупида ме Живана пљускати — поче  Једица- — те искочих из вира ... Кад ђернух  оком кроз шибље, а он иде, па све гледа у  нас- и смеје се. Онда га угледаше и ове,  па вриснусмо и загњурисмо се у воду, а он  стаде. »Не бојте се, нећу ја тамо — вели  нам — купајте се сдободно® — па оде журно  низ регсу. Ади ти ја, црна, умрех од стида. — Што, болан, биде смо све у кошуљама. — Јест, али опет ... И продужи се шала и задиркивање, на-  рочито на Јеличин рачун. Кад се наже сунце ниско над заходом,  девојке покупише рубине и разиђоше се у  село разним путовима. Станка иђаше доне-  кле са Јелицом, па се од потока, што про-  тиче испод Радоњића кућа, одвоји и пође  сама. Путом само Јелица веседо причаше, а  Станка се тек по неки пут осмехне, не зна-  јући ни има ди места томе смеху. Кад зађе  у поток, обузе је нека језа, и она се, ваљада  први пут у животу, бојажљиво осврташе око  себе. Кад пређе поток и наиђе у густ забран,  стеже јој се срце од некога необичнога пред-  осећања и зебњ е...  Погледа преда се и, под  једним густим гложјем, угледа њ е га  где седи,  са пребаченом пушком преко крила... Она  се не зачуди, не изненади се, само јој срце  живље закуца, а поглед јој бетпе слободап и  присебан. Кад му се приблпжи, ои се диже и осмехну ое, а оне плаве очи гледаху је то-  илим-, нежнтш погледом. — Зар ти остави хајдуковање, па сад  вребаш девојке? — рече му она слободно,  смејући се као за себе. — Ш то ћу, кад немам друга посла? — Него давребаш девојке по вировпма! — Е, ђаволи!  Ја оно о д а н д е  ударпх  низ реку, не знајућп да ћу на њпх наићи  — одговори он, ударпвшн гласом на оно  о д а н д е, услед чега Станка намах поцрвене. — Чујеш, болан... хајдемо те малко  овамо, имам нешто да ти кажем —  и он по-  каза главом на густо гложј.е, које се раши-  рттло подаље од стазе, иа којој они стајаху. — Ш то ћу ти? — рече она, а глас јој  веома задрхта. — Само да ти кажем, здравља ми!.... — Па кажи ми овде. — Ама знаш .. .  проћи ће ко ... Баш те  молим: сврати мало — рече он, а глас му  пзгледаше тако непоуздаи, тако иепознат. .. — Не знам, како ћ у... — Хајде, молим те. Ваљада ме се не бојиш? — Кад бих те се бојала, не бих нн ста-  јала с тобом — одговори она одлучно. Он јој приђе ближе, узе је за руку и по-  веде са стазе. Путаху обоје, а она се само  чуђаше, како не могаше да му откаже, чу-  ђаше се овој својој необнчној послушности.  Идући са њим, само нзвуче своју руку пз  његове, јер јој то веома сметаше, забуњи-  ваше је; а она је хтела да иарочито сада буде присебна. Зналајеради чега је он води,  али не хтеде да мисли у наггред о томе. Само  не могаше да савлада ону велику узбуђеност,  не могаше да стиша узнемирено срце, које  куцаше јако и брзо. Склонише се у гложјак и седоше. Ои је  погледа право у очи, а она не издржа тај  поглед, већ обори очи и стаде да чупка тра-ву  око себе. Беше веома узбуђена, али јој то  стање беше тако ново и тако необично, да  му се она и не брањаше. . — Стако, шта велиш ти за мене ? —  поче Ђурица, за кога све ово, сва 'ова нео-  чекивана срећа, беше као у сну. —  П а ... видиш сам ... Зло је, не може  бити горе. — То знам, ал’ опет... ваљада нећу ни  ја до века овако. — Ја шта ћеш, после оних мртвих и ра-  њених глава? — Ни једнога нисам мојом руком дирнуо. — То знам ја, али не зна закон. — Па шта ћу са.д?... да живим овако  докле се може, а кад дође суђени дан.. .   умрећу ко и сваки. —-  Оно, јест... Али тај живот?... — Па то те баш и питам. Можеш ли ме ■   гледати овакога? — Видиш да те гледам — одговори она  осмехнувши се. Он јој пребаци руку преко рамена, а она  се не брањаше; само још више обори главу,  а у образе јој удари врела ватра. — Знаш шта, болан:  ја без тебе не могу  жпвети. Ова је речтошину цреко орца као муња;  задрхта ова, па, пе знајућн шта би му рекла.  скочи с траве, дохвати обрампцу с рубпнама  и затури је на раме. Ђурица се зачуди: — Ш та је? Куд ћеш оад ? ... — Морам ићи. Остави ме сад, молим т е ! — Немој, болан. Што ? Седн само да тп  кажем. — Не могу, не могу! Сад ме остави, а  после... — Па добро, брате; али хоћеш да се  нађемо другн пут? — Добро... како хоћеш. Само сад не  м огу... —•  0,- брате — стаде Ђурица да се вајка,  обрћући главу око себе, као да је што пз-  губио, па не може да нађе, а она се окрете  и пође. — Па чекај, болан; не рече ми кад да  се нађемо. — Видећемо. Чекај, молим т е ... оставн  ме мало! —•  одговори она збуњено и, не по-  гледавши га виттте, одјури н нестаде је иза  шумарака. А Ђурица остаде са некаквим помеша-  пим осећањем : беше ту чуђења и страха, али  беше и блаженства и среће. Па ипак, кад  се мало прибра, увиде сам да је та срећа ие-  потпуна, да је тај срећнп занос помућен  страшном јавом, у којој се он налазпо. »ТТТта  сам ја ? ... Зликовац! крвник ! ... а чекам да ме она заволи... о коју се отимају толики  момци... да упропастим 'нак.у девојр;у  То беху тешке муке, али, срећом, оне завиое  од мисли иовечје, а мпсао се човекова мења  свавшга часа, као што се мења плаво небо  над његовом гдавом:  навуче се густ, непро-  бојан покров преко бескрајна плаветнила, па  тн се чпни да никакв.а сила не може разбити  и разнети оно густо прамење. Али само неко-  лико часака, и озго засија радосно и светло  небо. . . X I Станка не могаше више да мпс.ш. Сав  јој се живот стопи у Једнб' једино, бурио и  заносно осећање, коме се она предаде сва,  без протеста, без покушаја да размислп о  свом стању. После онаква живота у родн-  тељском дому, после необуздане самовол.е.  којом је обележавала сваки свој корак, на је-  даред настаде прелом: опа се потчинп утн-  цају другога, али и у том потчињавању она  се руководила својим начелом — самовољом. А она се, доиста, дубоко и страсно пре-  дала своме осећању, предала му се свом сп-  лом заносие младости, разумевајућп прп том  добро шта чини п куда нде. Она није губила  из вида ни једнога тренутка, да је онај, коме  се она предаје и душом и телом — огла-  шени зликовац, ■  кога зацело чека, раније или  доцније. — куршум. Знала је, да ће п она  сама, чим пође за њим, постати отпадннца.  од куће, од јродитеља, од села и целога света;  знала је да тога часа укопава своју младост п будућност, да је њеп живот био, па про-  шао. И ouii'i' је нека сиажна и моћна сила  примамљиваше тамо, "олет јој се чињаше да  нигде легхше није; и саме ове прилике, које  је очекиваху, изгледаху јој заносне, пуне ин-  тереса . .. Лакомислена и бурна младост гтсј/:   може да загледа дубље у живот, _ни да. пред-,  види све опо, штаДА.мрже снаћи у.животу ... А Ђурица се сав предао неочекиваној  срећи, па и не мишљаше више о послу. Вујо  га из почетка и сам шиљаше да проводи дане  у његову селу, јер је опазио да то бавлшње  утиче на Ђурицу повољно, таман онако како  је он желео. Али његово проницљиво око  опази промену на Ђурици, и он се стаде до-  мишљати шта то може бити. Једнога јутра,  кад Ђурица и Радован излажаху из свога но-  ћишта, Вујо их задржа. — Ш то ви, море, не идете дању заједио,  као прави хајдуци, него се завлачите сваки  у своје село? — П а... сигурнији смо овако. Мене чувају  моји сељани, њега његови — одговори Ђурица. — Вала, мени је право, како хоће по-  братим. С мојом пушком сигуран сам на сва-  ком месту — рече Радован. — Не ваља тако.- Воље идите заједно. — Иа посао ћемо свакад заједно, а овако  ћемо где ко хоће. Док нам је поуздано сва-  ком своје село, дотле ћемо овако, а после  већ. . .  видећемо — одговори Ђурица и оде  журно из куће. Вујо задржа Радована. ГОРСКП ДАР 8 — Чујеш, мени се ово не свидп. Он ми  се нешто много променио. Требало би впдетп  шта он радн тамо. —  Како ћемо да видимо? — Иди ти неколико дана за њим, па гледај  шта ради и куд иде. Само онако твојски, знаш? — Могу, вала, залудан сам — одговори  Радован п оде за Ђурицом. Прођоше неколико дана, аРадован не опазн  ништа сумњиво, те већ одлучи да не идс више  за Ђурицом. Вујо га нагна да оде још једаред. Беше прошло доба малога ручка. Станка  се враћа из њиве с празним судовима, па ударн  опет преко забрана. На исТом, пређашњем  месту сачека је Ђурица. По лицу јој се мо-  гло видети да се надала овом састанку. Ђу-  рица је одведе дубоко у забран, те у једном  склонитом месту поседаше. — Где ои, болан; полудех од муке —  рече јој Ђурица, погледавши је страсно. — Видео си да смо радили самн овпх  дана; па смо на њиви н ручак готовили. А  данас нам враћају позајмпце. — Па ... шта велиш ? ... Она обори очи, поцрвене и стаде да дреши  упрту од торбе, која лежаше уз њу. А он је  гледаше пуним жудње погледом, и очекнваше  одговор не дишући. — Како ти кажеш... — прошапта она и  погледа га мило, својим великим н сјајним очима. Неко неодољиво, страсно и грозничаво  осећање обузе их обоје, заиграше им млада  срца, испуњена неизмерном слашћу и бла- женством, задрхта им цело тело, и они сами  пе опазише, како се нађоше једно уз друго  прнљубљенп, загрљени, занесени... -  Младост  ступа у своја права, не разбирајући ж . з а ;   прилике, ни за пооледице, ни за шта на  свету... У  вече Радован стиже први на ноћиште.  Бујо се тек беше вратио из вароши, па сео у  соби, те се одмара и очекује госте на вечеру. — Једва га укебах!  — викну Радован,  улазећи у собу и смејући се гласно. — Где га нађе? — Онде, где и нама не би било лоше, само  да смо малко млађи. Ха-ха-ха... — насмеја  се хајдук, сукајући густе, прогрушале брке. — Под кецељом, је ли? — А да ђе ће бити, мој старче, кад је  тек претурио двадесету ! Неће грлити пљоску,  ка ово ја и ти, но ђевојку зрелу ка пуце. — Ти си се, мОре, негде иаквасио! —  рече Вујо, погледавши га мало боље. — Од муке, мој старче, није од залуд-  нице. А, вала, да си видео, што сам ја данас  гледао, не би те могла ни кола довући. — Хајде не дроби ту, но причај шта је било. — Кажем ти, море, шта је било. Нашло  дете цуру према себи, пригрлило је ко снаша  кудељу, па иреде ли преде... А ја старац,  кукавац, загребох низ поток да се не мучим  даље, па кад ми прва пљоска паде руку, не  оставих је, док беше капи у њој. Тако сам  ти једва муку истерао. — Виде ли је чија је? Где се нађоше? — Ништа ти, брате, друго не впдех, до  ли оних лепих очију. И јесте позадружна,  јадп је убили, таман да загреје 'ваке старце,  ка што омо нас двојица. Вујо беше задовољан. Надао се каквој  неприлици, а ово му је већ обпчиа, добро  позната појава. Некн пут је и сам бгшао прп-  нуђен да примамљује жене својнм работнп-  цима, а овим му је бар заштеђен труд, па п  расходи, који су спојенн са тпм послом. Разве-  сели се и он, па стаде да днраПантовца. У неко  доба отиже Ђурица. Беше весео, као ретко кад. — Х а , здраво да си, мио побратпме!   Јеоггли се уморио, бане? — узвикну Памто-  вац при уласку му. Ђурица, видећп га онако весела, прп-  хвати шалу. — Вала, побро, па п нисам. А  тн сп мп  се грдно намрчио! — Како нећу, јадн га убили! Гледо сам  ти данас двоје младих, ђе се л.убе ка ’M p го-  лубови — осмехну се Пантовац п погледа  га лукаво. Ђурица застаде п погледа га право у очп. — Где си био данас ? • — Ја, вала, у једном забрану, више потока.  Сретох једну ручконошу с празним судовпма. Ђурица плану и погледа Вуја. ■ — ТТТта је то? Јеси га тп послао да се  прикрада за мном! — Послао сам га да те нађе, па да идете  па посао. Прође нам вечерас добра стотнна  дуката, која, је могла битн наша. Сад Ђурица, као кривац, обори очи, а  Радован се осмехну вештој дажи Вујовој. — Ко је то прошао? —  запита Ђурица  благо, желећи да заглади малопрешњу срџбу. — Калауз из Паланке — одговори Вујо  .bVTirro. — Оде_ низ Јасеницу да лучи свиње. —-  Све једно. Прошао један, наићи ће  други — рече Ђурица, па наслони пуишу и  седе за трпезу. — После вечере, Радован, још пијанији,  оде те леже, а Вујо и Ђурица осташе сами  у соби. Бабу послаше да прогледа око куће,  па јој рекоше да и она после тога легне. —■  Шта то дроби овај ? Ја га и не слу-  шах онако пијана — поче Вујо, смешећи се. Ђурица се збуни, не знаде шта да каже.  Једва, после дужега ћутања, промуца:- — Море ништа ... његова посла! — Како ништа; то мора да се зна. Ја  сам те узео на свој ризик, па морам да водим  рачуна с ким се еастајеш. Ти си још невешт,  а власт је ђаво. Они знају да лисице воле  кокоши, па им то мећу у замке... — А, за то не брини. То је Маркова де-  војка, из погатене куће — одговори Ђурица,  мењајући се у лицу. А Вујо зину од чуда. — Хајдуци немају никаква посла с u о-  ш т е н и м кућама. Од куд се ти нађе с оном  девојком? — запита ои оштро. Ђурица устаде нагло. — 0 томе немој иикад више да ме пи-  таш. Казо сам ти ко је, па сад доста ти је .  .. Ниоам ни ја од гвожђа! — обрте се он л>у-  тито, провуче се кроз прозорче и оде на  ноћиште. Вујо се још внше зачуди. алн не као  мало пре. Сад му беше загонетка решена.  Видео је, да ово нису оне обичне појаве, које  је и сам одобравао и пшао им на руку, но  је то много дубље и необичннје за њега осе-  ћање, коме се само могао досећатн, алн га  ннје могао поимити. »Зар и то може да. буде?  • — помнсли он. — ПФуј, буранија!... Раз-  бојник, а осећа. Чудновато ! ... Баш је поган  овај човек: овамо је разбојник, а младост  хоће с в о је !...“ па љутито угасп свећу, леже  н стаде да размишља о овој чудној појави. »Па каква је то девојка?... Зацопала  се у разбојника!... Ђаво нека ме зна, али  ја то не разумем. Маркова је кућа заиста по-  штена  ■ —-  како он рече — а и девојка. је  поштена; па сад како то?...  Ха, да се ннсу  раније знали ? ■ — Богме ће то битп... па сад  продужују старо познанство. Јест, то је. Алп  опет: који ђаво њу сад вуче к њему ? Она  зна да је разбојник, и све ... па опет ... Хм ...  женска посла - — ђавоља посла! Мораћу ја  отворггги очи, јер ми може начинитн сто  чуда...  “ Сан га превари, п он заспа. Изјутра, кад пођоиле, Ђурица заостаде  код Вуја. — Да ми одвојиш ' мало од онпх пара;  треба да носим мајци — рече Ђурица. Вују не би право, али одговорн обичнпм  гласом : — Је ли доста. два дур;.ата? Баби не  треба више. — Дај ми, за сад, десет. — Хм...  да ди he бити... Ја ти писам  ни казао куд сам шта раздавао. Мало је што  и остало од оних двеста... — Каких двеста, кад-је Ђорђе казао  власти четирн стотине и двадесет! — Тако они увек раде. Кад би се нашло од  чега да се наплати, они кажу дупло и више. Ђурица хтеде да плане, алп се сети да  he се и сам моћи доцније послужити- овим  одговором, па се уздржа и запитаг — Баш у в е к тако раде ? — Па...  готово увек — одговори Вујо,  вадећи новце и дајући их Ђурици. — Ево-  ти десет дуката. Морамо у скоро опет на  посао, јер нисам још свима нашим људима  дао, а људи траже. Само из.твога села тражс  пет кућа : Стојићи, Илија, Никола, Јово ... — Подај им свима, колико год сад мо-  жеш, јер he ми ти људи требати. И онима  у Војковцима треба иослати. А чим нађеш  прилику, кажи, па да идемо. И ја нешто сад  разбирам. Требаће ми сад повише новаца,  па ако испадне како ваља, биће добро. — Шта, да не мислиш на Ставру? — Јок. До вече ћемо се разговарати —  рече Ђурица, па оде. »Погреших што слагах — стаде Вујо  мислити. — Сад ће он сваки плен да ми пре-  полови, а ја му не могу ништа. Сам га научих  шта треба да ради, Морам се томе домислптиА XII Ђурица и Станка ;се састајаху свакога  дана. Крили су се веома опрезно, али шта може  међу људима остати тајно! II његове везе  почегае да избијају на видик. После три не-  деље опази их прво Станкина мати. Кад внде  жена своју несрећу, не огласи то, по обп-  чају, кукњавом, но стеже срце н ућута. У  вече исприча Марку све што је видела, пра-  тећн их два дана узастопце. — Знао сам ја да ће ми она кућу за-  трпати и огњиште угаситп — јекну Марко  очајнички. — Оно је неко проклество од Бога,  само не знам да ли згрепшх ја или моји стари. — Дете је, брате, па не зна; треба је  научити — рече му жена. — 'Е.ути, жено, да од Бога нађеш; какво  дете! Оно је Бог -створио да буде мушко, па  га анатеме претвориле у девојку. — 1 le н о м п н ј И  зло, .молпм те —  оп а крстећп се.рече — Добро те њој ниси ништа говорила.  Сад ти ћути, па се чини невептта свему, а  сутра ја то морам преломити, па куд пукло! На томе се сврши разговор. Жена не  хтеде да га распитује шта мисли чинити, јер  држаше, да ни сам још није добро проми-  слио ошвему. Али се Марко већ беше одлучио. Изјутра зором отиде Марко до свога су-  седа Петра. — Да ми даш, Перо, онај твој гарабиљ,  аг:о је оправан. — Што ће ти, море; да нећеш и ти у хајдуке? — Хоћу ја, али на лисице. Сатре ми, про-  клетиња, кокоши, па хоћу данас да је чекам. — Ево ти, брате — рече му комшија,  изневши поцрнелу од чађи пушку — пун је  још од лањскога Божића, само наспи новога  барута у ваљу, а ево ти и нове каписле, па  кад продаш кожу, купи ми дувана за тај метак. - — Хоћу, Бога ми! — одговори Марко и  оде кући замишљен и озбиљан, миолећи о  истој ствари десети пут ... »Смем га убити, по закону;  па још могу  узети уцену, ако су га већ уценили... Ње-  гови људи неће ми ништа, јер је, брате, ’ваки  случај. Бранио сам своје дете, па то му је!...« Пред подне Станка замаче за шљивар  испод куће, па отуд оде право у забран. Сад  иђаше тамо без икакве. бојазни и без онога  пређашњег узбуђења: само се нотчињаваше  оиој неодољивој тежњи, која је тамо снажно  привлачи. Предала се сва оној заносној жудњи  младости, па заборави на све друге обзире. Седе уз Ђурицу, па стаде, пуна љубавне  чежње, да му шапуће речп мипости, да га  гледа н да се длзи његовпм особинама, које  јој све више излажаху пред очи и биваху све  прпмамњивије н пнтереснпје. — Докле ћемо ми овако, шта велиш ? —  рече она, пошто се стишаод прве њубавнебуре. — Ништа ти ја не знам, нпти умем да ми-  слим. Најбоље нам је овако, па шта ћемо више! — Јок, ја нећу тако. Ово ће се на по-  слетку дознатн, па онда ја немам куд. Треба  пз раније да знамо шта ћемо. У тај мах груну пушка иза њихових леђа.  Ђурица скочи, дохвати пушку п пружн је иа  ону страну одакле се чуо пуцањ. Иза једнога  жбуна издиже се Марко и погдеда на њнх  У ЧУДУ и страху, као ’но ловац, којн је гађао  љута звера, па види да је промашно. Станка  врисну и дохватп Ђурицу за руку. — Не, ако Бога знаш! — викну она. Ђурица је оштро погледа, али, прочп- тавши у њену лицу оно, што је, без сумње,  желео да види, спусти пушку. — Моли се данашњем дану и овој де-  војцп, а ти би сад видео пошто је Ђуричина  глава — рече Ђурпца тнхо, стишавајућп се. Марко окрете гарабиљ кундачки н по-  трча на њега. — Стани дер, злнковче, да тн покажем  како се заводе поштене девојке! Станка претрча пред Ђурицу, окрете се  оцу и диже руке у впс, желећп да га ру-  кама заклони. А Марко, обневпдевши од љу- Г  0  Р С  К I I  ЦАР 123 тпне п узбуђења, како дотрча до њих са за-  нахнутом пушком, Фијукну њоме и лупи по  тврдим костима. Станка врисну и посрну, али  је Ђурица прихвати једном руком, а из друге  баци пушку, истрже револвер иза појаса и  пружи га на Марка. Станка леже сва на ту пружену руку,  дохвати револвер и обрну га у страну. Марко,  видевшн да удари кћер уместо зликовца, -паде  у још већу јарост, па истрже нож иза по-  јаса и јурну на њих. Ђурица се ослободи од  Станке, прискочи старцу и стеже га својим  снажним рукама, као утегом. Станка им приђе  п хтеде да ослободи оца, али се старац љу-  тито ритну и обрецну: — Даље од мене, кучко, не погани м е!   Ја виђу да сам те изгубио у неврат, ка да  те никад имао нисам. Ђурица, опазивши да се старац стишава,  пусти га, па приђе Станци и узе је за руку. — Ова девојка сад нема куд, кад си је  ти отерао. И онда нека ти не буде криво  што је ја водим са собом. — И није за бољега, проклетгшца једгга  — одговори Марко срдито, узимајући гара-  биљ са земље. —  Познао сам ја шта ће бити  са љом, још кад је стала на ноге... Станци прекипе. Врати јој се опа стара  јогунаста самовоља, коју је вазда показпвала  према оцу, па, нашавши се увређена у ду-  биии душе, обрте се Ђурицм: — Води ме куд знаш • — рече му од-  лучно — јер видиш да немам вигле своје куће. Марко се у онои узбуђењу, не знајућп  шта да ради, окрете да пође кућн, загледа-  јући кундак 'од гарабиља. А Ђураца, дохвативши пушку, узе Станку  за руку и одв'еде је право својој кућп. Мајка  га дочека у дворишту н погледа зачуђено у  госта, кога јој син вођаше. — Мајко, ево ти- кћери уместо мене . .  .   да ниси сама. Гледај је као очп у главн, а  ја ћу 6е старати за све, што вам устреба. Старица со од пстпне обрадова. Од једном  јој нестаде онога обичног, подмуклолукавога  погледа, и на лицу јој, првп пут после дугпх  година, засија израз невине среће и радостп. —•  Ама је л ’ то од нстпне? Је лн тн то  мсни доводиш снаху, Ђуро ? — Јесте, мајко : снаху п ћерку. — Добро ми дошла, дете моје !  — рече ста-  рица и стаде је пскрено грлити и љубити. —■   Благо мени, кад је ’вака девојка изабрала  мога Ђ ур у! — Ако данас или сутра, почем, дође  Перо — прекиде је Ђурица — g -  казаћеш му  да ми чува девојку, да се главом не шали. .  .  од  власти нек је крије, док се год мож е. .. А ја  ћу већ гледати да се још данас нађем са њим. — Чувггће је он, синко, не брини се  тп. Казао је он мени да се слободио смеш  поуздати на њега. Само бих ти рекла: кад  раздајеш што другима, да u њему даш... н  ако он велн да не трамш ншпта. — Знам ја, даћу и љему. У кућп имаш  што тн треба? — Имам свега. Само, ви’ш, ово је дете  дошло овако... треба јој купити одела и  преобуке. — Све ћу ти сутра послати, •  а сад мо-  рам ићи. За неколико дана нећу долазити,  док не посвршавам неке послове и док не  видим шта ћемо чинити после. Сад, у здра-  вљ у! — рече им и оде. „А  шта ћу ја сад?« — помисли Станка  и нека мучна зебња обузе јој душу. — „Он  ме доведе па оде, а сад може наићи власт,  па учинити сто чуда од мене. Истина, он рече  да ме кмет мора чувати, али ако дочује власт,  па груие право овде, и не јављајући кмету !.. .С (   Од како је учинила први корак за ближе по-  знанство са Ђурицом, од тада јој вазда ста-  јаше иа догледу нека зла слутња. Али она  је вазда ивбега1адаГ~'даГмисли о томе и да  тумачи ово непријатно осећање; оиа га је  вазда заглушивала страсним и светлим ми-  слима о својој љубави. А сад, од једном јој  се приближи та злокобна слутња, а она не  беше у стању да јој истакне на супрот ка-  кву другу светлију мисао. Све око ње беше  суморно и дивљачно, све јој улеваше неки  празноверни страх, коме се она не могаше  противити. И у тој злослутној суморности,  она се предаде црним мислима о себи и својој  будућности, која, истина, беше сакривена од  очију јој, али први знаци беху тако непо-  вољии, да јој се само срце стеже од те слутњеи  На првом кораку у иови живот, она задрхта .. I . ^ .t  J.<s§>.t *<a>*  ;‘с;'Ја»Г }* !? &-' н  ' ' - :; > } ^@’T¥WS' S Z I I I Ђурица се иожури, те нађе Вуја и даде  му пзвешће о последњем дога.ђају. Старац се  намршти и плану гневом, алн се у речима  уздржа да не изазове младнћа, јер је попмпо  љегово душевно стање. Он му само рече  озбиљно : — Кажи ти мени, како ће то да изгледа:  хајдук под кецељом! — Шта ти говориш !... — плану Ђурнца — Немој да се љутиш, него добро раз-  мисли, па ми одговори. Прва је мука: где  ћеш јс ? ... Тамо не може пробавитп ни не-  дељу дана, власт ће је ухватити и затворити,  чим дозна... —•  Каква, власт!, Перо ће је чувати, а  после тога и ја ћу отворнти очи — прекиде  га Ђурица. — Слушај што ти говорим! Власт ће  дознати брзо ; у то не сум-њај. И ситније ствари  rip селу се рашчују одмах, а ова јо до сад облетела у накрст по селу; а што зна цело  село, то се не сакри од власти. Ти мислиш  они у срезу не знају где ти дањујеш? ■ —  Знају, бане, сваки твој корак по селу, али  им то за сад не помаже,. јер знају да те село  чува. А  хоће ли село чувати девојку, која је  одбегла за хајдука? Ђурица се намршти, јер не нађе -одго-  вора на то питање. Или, управо, нађе га, али  он беше неповољан. А Вујо настави: — Код мене, видиш, да не може; и онда  где ћеш је? — Где год ја дањујем, и она ће са мном.  Наћи ћу у неколико села по две три поуз-  дане куће, платићу људима добро, па ће нас  чувати. — Е, мој соколе, није женско срце као  твоје. Ти мораш свакога часа бити готов да  прегруваш по два округа до каквога поузда-  иога заклона, а она не може свуда с тобом.  И после тога, за тебе ће се одређивати све  већа и већа уцена, што више будеш радио,  а сељак ће те убити за стотину две дуката,  иа да си му из ока испао. Паре су то, х е ј! Ђурица се злоћудо намршти и увуче пуне  груди ваздуха. ... Ја ти кажем само то, да без ње по могу живети, па сад.,. једном се мре. Ако  хоћеш да нас чуваш, саветуј нас како год  знаш најбоље. Ја само знам да морам сад  имати новаца што више, и наћи ћу их, па  макар сву земљу превриуо. Вују севнуше очи вадовољно. — Ш то he ти сад паре? — Без њих се ништа не може, то знам.  А ја их морам сад бацатн на све стране. — Па добро, дај Да гледамо коју при-  лнку још ове недеље. — Ти разбирај н спремај, а п ја одох  да што разберем — одговори Ђурпца и, зна-  јући да ће га Вујо сад распитивати за његове  планове, обрте се одмах и оде. И ако је био дан, није се много крио.  Ишао је преко оела, држећи се шљнвара п  забрана, а где наиђе на чисто поље, ту се  више пожури и обрће опрезније. Тако стиже  у Врбљане, пред кућу чувенога газде Јанка  Пајића. Разгледавши кроз плот, виде у дво-  ригпту неколико деце у игри и једну жену  где мота цеви. Не размишљајући много, отворн  вратнице и уђе у двориште. Да не би својом  појавом уплашио жену и децу, иакашља се  и викну обичним гласом: — Помози Бог, снахо! Жена, окреНући се к њему, прими му  Бога, али видевши га онако наоружана, трже  се и пребледе. Деца престадоше играти н за-  немеше, не знајући да ли да бегају н вриште,  или самода ћуте и посматрају необична човека. — Не бој се, снахо; ти се ка да нешто  плашиш — рече он, благо, и да би је бар  колико умирио, седе на клупу под тлљивом,  па настави: — Имам много хптна посла до  газда Јанка, па те модим, ако је ту, кажн  му да га чекам. Жена га гледаше с великим неповерењем,  али се одмах диже и, пошавши к вратима  кућним, рече м у: — Ништа ти не знам где је. Да питам нану. После неколико минута промоли се једна проседа мушка глава на вратима и, разгле-  давши хајдука, зовну га : — Ходи дер ближе, момче! Ђурица устаде, узе пупжу и дође пред  врата. Јанко га пажљиво разгледа, држећи  једну руку сакривену за леђима. — Чији. си ти;  море? — запита га старац. — Зар ме не познајеш, газда Јаш-to?  Догонио сам ти ономлане мертеке из наше  шуме — одговори Ђурица и насмеја се при-  јатељски, као стари познаник. — А, ти ли си т о ! Ја бих рекао, па  опет кб велим... неће зар то бити. А којим  добром ? — Имам хитна посла с тобом на само.  П а, ако што сумњаш, затвори врата, па  стани с оне стране куће на прозор, а ја  ћу ти испред прозора казати што имам —  одговори Ђурица веома благим гласом. — Бог с тобом, дијете, што да говоримо  кроз прозор, кад је Дао Бог те имамо где  сести и разговарати се. Ходи овамо — рече  старац и пропусти га на врата. Ђурица се збуни, дошавши у неприлику:  научио је из детињства кад уђе у кућу да  назове Бога и да се здрави са домаћином, а  сад некако сам осети да је то у овој при- ј  лици неумесно; осети да он није оад она- ј ГОРСК.И ЦАР кав; какви _су остапи људи. Јанко га Нутоћп  уведе~у^собу, затвори врата за собом и по-  иуди га да седне. — Па тако: ти сад по мало хајдукујеш?  — рече стараи, посматрајући га озбиљно и  радознало. — Т с с... шта ћу — промуца Ђурпца,  н још више се збунн од овог отвореног и  неочекиванога пнтања. — Само ти не ваља што си се здружио  с оним зликовцем... с Радованом. Са њега  ћеш брзо главу изгубити. —■  Ја га, вала, нисам тражио, али шта ћеш. — Знам, знам. Све је то удесио она.ј  матори угурсуз. Знао сам ја још пре годину  дана да ћеш бнти ово, што си сад, чим сам  чуо да не избијаш из његове куће. Гледао  сам доста таквих глава... али, шта ја ту  бунцам! Деде да видимо којим си добром  дошао ? Ђурици беше пријатно слушати ове па-  метне речи; мило му беше седети овако и  разговарати се лепо са најугледнијим чове-  ком... Та он је, у последње време, могао  разговарати само с онима, који га чувају... — Немој да, се наљутиш, газда Јанко,  али мене је велика невоља нагнала да тн  дођем. Мени треба ових дана новаца, и то  врло много, па дођох да те молим, да ми  узајмиш. Причали су ми о теби све, да си п  другима тако чинио, па зато ти и дођох овако  сам. Чим дођем до новаца, све ћу ти вратити: а док сам год жив, неће те заболети ни  длака на глави... — Колико ти треба? — прекиде га Јанко  одсечно. — Пет стодина дуката. — Ништа не можемо учинити... Ја је-  сам позаимао готово свима Вујовим људима,  и они су ми поштено враћали, али тодике  паре нити сам имао од једном, нити сам их  давао. А право да ти речем, и кад бих имао,  не бих ти толико дао. — Зашто, газда Јанко? — Ја ти то не могу рећи, а питај Вуја,  па ће ти он, може бити, казати. Даћу ти сто  дуката, више ни паре. Ђурица се и снужди и намршти се, не  знајући да ли да пређе на претњу, илч да још  покуша лепим. Јанко познаде шта он мисли,  па га запита: — Што ће ти толике паре ? —•  Требају ми, много су ми потребне, а  после ћеш, може бити, чути зашто су ми требале, — Ако ћу после чути од другога, боље  је да сад чујем од тебе. Може бити да ти  могу помоћи саветом, и ако знам да имаш  мудрога саветника... Истина, ја и заборавих  да те питам: зна ли Вујо да си овамо отишао? — Не зна. То ћу му после казати.  Хтео сам ... - — Е, па онда се ми не можемо више о  томе разговарати: ја такве ствари не вргаим  без љега. — Зашто ? — Зато, што ми је он поузданпји. Ако  тебе, рецимо, данас убију, остаје ми он за  дужника, па ће ми то после платптп други,  којн дође на твоје место. Ђурица се сасвим збунп, јер впде да  овоме старцу не може н не оме нпшта. Нај-  горе му беше што се уверп, да и овде не  мож.е без Вуја ништа учинити. Али он се  одлучи да огледа последње средство — да буде  потпуно поверљив са газда-Јанком. Исприча  му искрено, готово напвно, цео данашњн до-  гађај, не сакри му ни Вујово миш.вење, па  кад ућута, стаде бојажљпво да чека одговор. — Хе, момче — одговори Јанко после  краткога ћутања — траљава посла! Најбоље  је, да ти то све оставиш, а ако не можеш,  онда ради онако како тп Вујо каже. Дакле, и овде неуспех! Ђурица изиђе невесео, збуњен, уплашен,  не знајући шта да чини и куд да окрене главу.  И одавде га_ упућују к В ују; и јатацп, кад  нм се за штогод обрати, прво се нзвештавају  о Вујову мишљењу и вољи; а он — његово  мишљење нико не тражи, његову жељу нико  не чује, на њега нико, без Вујове речп, не  обрће ни главе. — Као да он и не постоји,  као да је он нека.ствар, којом се сви могу  по вољн служитн... Обузе га велики бол; осети се тако ја-  дан и тако усамљен, да_ већ не виђаше ни-  каква циљаљвоме опстанку. Неко љуто, горко  осећање усамљеностп заседе му у души. п он иђаше по љивама и шљиварима, корачајући  неовесно, заборављајући и на свој положај и  на сваку опрезност... На једаред случајно погледа низ равно  поље, и крв му се следи од страха, што му  изазва ова изненадна коб. Далеко пред њим  касаху на коњима три нсандарма. Они су га  опазили раније, то је јасно, јер се један одво-  јио, и у највећем трку јури десно, да му спречи  пут к шумовиту потот;у, коме се он упутио.  Остала двојица иђаху право на њега, држећи  пушке на руцрц које одсјаиваху према заходу  сунчеву. Ђурица застаде; једним брзрш погледом  разгледа положај н, не мислећи врппе ни о  чему, потрча из све снаге к потоку. Већ bpiapi   како му се онај поред потока нагло приблрн  жује, чрши  му се да чује коњски топот иза  себе и он напреже сву овоју снагу и полети  hpi3 поље, као на крилима. Већ се приближио  првим шумарцима над потоком, али је pi онај  близу, само сад не иде преда њ, већ му се  приближује са стране. Сад добро чује тут-  њаву од коњских копита и осећа да га снага  помало издаде . . . »Та неће ме, ваљад’, стићи. .. нећу по-  -гинути?« — мисли он, и ова страшна мисао  даје му нову снагу, и он трчи, само, трчи,  не знајући више иишта за себе. —  Стој! —■  викну онај са стране, и Ђу-  рица не погледа, али осети да га онај циља  пушком и потрча још брже. »Н а коњу је, не може ме нанншанити .. ,с <   —-  помисли он и погледа онамо у страну. — Предај с е ! Не гини! —■  викну жан-  дарм с коња. Ђурица потрча још брже. У тај мах груну  пуцањ, куршум Фнјукну поред њега и одлете  у шеварице, са којнх опадоше неколико гран-  чица. Истога часа. загрмеше пушке нза леђа  му, али он утрча у шуму, сјури се низ ду-  боку стрмен, и, кад потрча другом страном  потока., виде да је спасен. За њпм се ннје  могло на коњима, п он от;рете нпз поток  обичнпм кораком. Впше није ни могао трчатп. Ђурцца нађе доста новаца, али му тај  новац не однесе бриге и незгоде, које га но  остављаху ни једнога часа. Вујо му донесе  двеста дуката од Јанка, а одмах затим из-  врши смео напад у пожаревачком округу, где  му допадоше још триста дуката. Али пошто  му Вујо преполови добит, опет му оотаде  мало, те сад изгледаше где би још ударио.  Јатак му показа трговачкога вересијаша из  Београда, који се враћаше с пута по југо-  западним окрузима, Ђурица га пресрете и  нађе код њега само дваестину динара. • — Е, мој пријатељу — рече му присе-  бан, неки вееељак, вересијаш — зар ти не  знаш, да су се наше газде одавно досетиле,  да се сачувају од ортачине са вама! Што  год наплатимо у једној вароши, то одмах ma-  љемо поштом у Београд, а ми ти после пу-  тујемо као птица кроз гору. Ђурица му одузеде часовник и дувански  прибор, па га пусти, оставши љут на неуспех  и на стид, који му причини весели путник. Међутим B.-iacTj видевши да Ђуричини на-  пади постају све опаснији и смелији, стаде  да га гона шивље. По свима селима одре-  дише се чуварн, који су стражарили н дању  и ноћу, а по Ђурнчину и Радованову селу  стадоше да крстаре жандарми свакога дана. Сеоских стражара Ђурнца се није бојао.  К њима је свраћао свагда, кад му је тре-  бало да се извести ко је прошао путом, има  ли какве нове наредбе, где се налазн кмет...  Али је морао бити много опрезнији од жан-  дарма. Ономадашњи догађај показао му је,  да се ови људи не шале, и тада је први пут,  на делу, осетио да му глава свакога часа виси  о концу. Тада је потпуно схватао свој по-  ложај, јер дотле му је све још изгледадо  обично: виђа се и разговара слободно са  својим сељанима, внђају га и по другим ме-  стима, и сви га гледају обнчно, као да и  нема ничега необичног у његовој појави. А Станка му задаваше највећу брпгу..  Док је била слободна, код оца, дотле му и  састанци са њом цзгледаху као најсрећнији  тренуцн у животу. Он дође на обично место,  ту се нађу обоје и проведу час два у зано-  сном љубавном прмжељкивању, па се растану;  и он се враћа срећан, задовољан, опнјен  слашћу љубави, не .бринући се ни за њу ни  за себе, знајућп да ће се то поновити и су-  тра и прекосутра и тако редом... А  сад га  обузме хладна језа кад помисли, да му свакога  часа могу одузети и одвести то једино ње-  гово благо, да је могу затворити, мучитн и шта је још не може снаћи у пандурским ру-  кама... Тада се прене и, не гледећи ни на  какве опасности, иде право к њој, Али на  њиховим састанцима сад нема оне веселе, не-  помућене и безбрижне среће, којој се ода-  ваху, док она беше код родитеља. Сад се још  внше прибијаху једно уз друго, ади им са  лпца не силажаше оиа суморна брига, онај _   опрезни, нервозни страх од изненадна на-  пада, коме се, и ако вероваху у околину,  свакога часа надаху. — Ко се скрива и бега,  њему се непрестано чини, да му је неприја-  тељ за вратом. На пбслетку власт дознаде за цео догађај  са Станком, па, не узимајући још ствар оз-  биљно, посла кмету наредбу, да девојку »одмах  стражарно спров'едес <  срескоме месту. Кмет  нарочито сачека време, кад је и Ђурица код  куће, па оде к њему сам. — Није вајде, Ђуро, нема се куд. Мо-  раш је водити на друго место —•  рече му  он, кад му саопшти новост о наредби. — Видим и сам, али треба још да про-  мислим и да се договорим с људима... — Баш ти гледај како било, те је још  данас прекри код кога у селу. Ја морам сад  одмах ићи за одборнике, па да са њима до-  ђем овде и да саслушам твоју мајку. — Па добро, кад није друкчије — од-  говори. Ђурица забринуто. — Ја ћу је за ио-  ћас сакрити гдегод, а сутра ћу је моратн  водити у друго село. Кмет оде задовољан, а Ђурица снуждено  погледа Станку. — Да идеш, за ноћас, код.Јова — рече јој. — Нећу вигпе тако да се потуцам — од-  говори она одлучно. — Хоћу да идем свуда  с тобом. А л и ... овако не можемо впше да.  жпвимо, него да се венчамо. — Шта ? Како ? — запита зачуђен Ђурица. — Хоћу, велим, да могу слободно по-  гледати сваком у очи. Ш то да ме називају  свакојаком ? А кад ти будем венчана жена,  нека говорп ко шта хоће. И Ђурнци се допаде ова мнсао, алн све  то за њега беше тако ново и необично, да  не знађаше још ни шта да ми-сли о свему.  У  првом тренутку дође му на мисао само то,  да за такав чин треба много претходнпх по-  слова, па онда се сети, да треба и свештенпк,  који ће то пзвршити, па му дођоше на ум  кумовн, девери и сва неизбежна поворка људн,  који су потребни у такву послу. Ове мисли  он саопшти Станци. — Јок, брате, ништа нам то не треба.  Слушала сам ја да с.у за време Турака вен-  чавали ноћу, око бурета. Иди ти нашем попу,  па се разговори са двим. Видећеш, он ће при-  стати. А ја одох да те чекам у Беглуцима,  тамо под нашом њивом, док то не свршнш. Ђурици беше по вољи и ова мнсао, само  му је тешко, много тешко било да изиђе пред  попу, кога је, још из детињотва, веома волео  и потптовао. Али невоља, гони напред, и Ђу-  рица, са зебњом оде к поповој кући. Попа га, кад га угледа у дворишту, по-  гледа зачуђено, али га ослови оним пстим  гласом, -  којим га је увек сретао : — А гле, Ђ ура! Од куд ти сад ? Ђурица обори очи, обли га црвенило, али ипак скиде капу и смерно приђе к свештенику. — Не смем ти тражити благослова, јер  знам да га немаш за меие, али те молим:  дај  ми руку да је пољубим — одговори он по-  тресеним гласом. Свештеник се изненади; засја му у оку  необична, родитељска радост, али рн, не из-  менивши гласа ни држања, само му пружи  руку, коју Ђурица смерно целива. — Ако ми долазиш, као онај блудни син, на  покајање, могу ти и благослов дати — рече му  свештеник, очекујући жудно његов одговор. — Е, мој попо! . . . Камо среће да имам  начина да ти дођем на кајање, али ј.а сам већ  одвојен  од људи, а то је к§ и _да сам мр-  тав. Него ме друга незгода доведе до тебе. Свештениково се лице замрачи. — Ако си одвојен, сам си се одвојио;  али ти нико не брани да се вратиш међу људе. — Знам, али ме тамо чека куршум. — Тхе .. .  куршум или робија ... не знам,  али је то за тебе све једно, ако ти је тешко  у самоћи, ако ти је души  тешко... — Мили ми се joTTi живети, попо! — Јадан ти је такав живот, синко! — Шта ћу !... Али сад дођох да ме на-  учиш и да ми помогнеш — рече Ђурица и  исгтрича попу своју намеру са Станком. Свештеник се и уплаши и наљути, кад  га саслуша. — Зар ти хоћеш, синко, да ме отераш  на робнју, да ми упропастиш децу и да мн  кућу закопаш! Зар ти не знаш да се ни оби-  чни људи лако не венчају, а с тобом већ ...  буди Бог с нама! — Није то, попо; него ако може онако,  знаш, да нпко не зна.... Па ако се дочује,  ти кажи да сам те наморао. — Сад да ме убпјеш, синко, па тп то  не смем учинити ни ја, ни ма који другп  свештенпк. А  после, и то вам ни пред Богом  ни пред законом не би вредело. Ђурица поимн, да од његове намере не  може ништа бити, па, да би се.што пре уклонио  од свештениковнх савета, који му веома тешко  падаху, пренесе разговор на неке обичне  ствари, па се одмах и удаљи. Нашавшн Станку на одређеноме месту,  поведе је к селу, али она, чувши за неуспех  код попа, не хтеде да се одваја од њега, а  не беше вољна ни да одустане од своје не-  обичне намере. — Хајде да се нађемо с твојим људима,  на да гледамо некако са њима, нећемо ли  се договорнти — рече му она. — Ама кажем.ти, вели ми поп да нико  то не сме учинити. —  Знам, али ако намораш кога? Ђурица не хтеде да јој каже да такво веичање не би ништа вредело, но размн-  сливши, увиде и сам да је најбоље догово- ритп се са Вујом. Па уместо да је води на  ново склониште, окренуше обоје низ поље  ка Брезовцу. Ђурица је још раније, за време првих  састанака, упознао Станку са својим хајдуч-  ким животом, испричао јој много о Вују,  Пантовцу и другим својим сарадницима, те  сад, дошавши к Вују, Станку не изненади  ништа што виде тамо. Случајно је дошао био  раније и Пантовац, мало наквашен, па, видевши  Ђурицу са девојком, дочека га веома весеио. — Ха, побро, је л ’ то снајка? Жива и  срећна била1  Гле ђавола какву је цуру пре-  варио. Старче, кажем ја теби да је ваљано!   — рече, окренувши се Вују. — Жива била! — одговори Вујо и по-  гледа је оштро, кад му она приђе руци. —  Сад можемо то, ради виђења, а после не мораш. — После нећу и да хоћеш — одговори  Станка, осмехнувши се. — Ехеј, море, побро, да не страдају твоји  чуперци ! Ви’ш како је снајка оштра —•  рече  Радован и тржи се сам, па, да би тај незгодан  израз заговорио, он окрете : — А  што сте се,  децо, тако накинђурили, ко да ћете на свадбу ? — Па да ви’ш, побро, и погодио си —  одговори Ђурица. Вујо се насмеја, и држећи то за шалу,  додаде и он: — Само ви нема попа, али га можете стићи. — Како? Кога то? — запита Ђурица живо. — Сад видех оца Симеона где се враћа  из вароши. Док он изређа све механе путом, можете га стпћи, па са њим заједно у ма-  настир. Хо-хо-хо ... — одговори Вујо. — Ама ти се шалипх, а ја те од истине  питам — рече Ђурица, па им исприча ради  чега су дошли. — Ваљано, побро !  Дај сватове! — скочи  Пантовац, па стаде да се обрће по соби, као  да некога тражи. — Беспослица ! Какво венчање... — рече  Вујо. За свакулудост данавлачиш беду наврат. — Ако је за тебе беспослица, за мене  ннје — упаде му Станка оштро у реч. —  Ја хоћу прво да му постанем права жена, па  после да се не раздвајам од њега. — Алал ти вера, снахо! — внкну Ра- дован. — Такву жену и ја бих слушао. Старче,  кажем ти, купи сватове! Вујо слеже раменима, па одговори: —  Чините, на послетку, како хоћете;  не браним. — Па кад велиш тако за калуђера, онда  је најбоље да идсмо чим се смркне, само нам  нађи још кога човека — рече Ђурица. - — Готово тамо вам је најсигурније. Чича  ће се до манастпра добро загрејати, а тп му  мало попрети, а и обећај који дукат, па ће  он то наредити без владике. — Нађи, старче, и кола. Кад је свадба,  нек бар буде сватовски... Их, пбс му ње-  гов, ко се надао да ћу вечерас у сватове! . .. Вујо оде да нађе људе и кола, јер беху  наступили заранци. ... Три чаоа већ путују необични сватови  на двојим колима. Распитиваше за калуђера  код сваке механе редом, и код последње, пред  манастиром, казаше им да је старац мало  пре измакао. Младић, који је силазио с тсола и  распитивао у механама, намести се на предње  седиште, ошину бичем и кола појурише. Тре-  бало је на сваки начин да стигну калуђера,  јер кад се за њим затворе манастирска врата,  онда им је сав труд узалудан. После краткога  времена зачуше пред собом певање црквених  песама. То се отац Симеон слободи кроз кли-  суру, којом се долази до манастира. Кад га  стигоше, Пантовац скочи с кола и пође пе-  шице поред старца, а кола одјурише напред  и за неколико минута стадоше близу мана-  стирских врата. За мало стиже и Пантовац са Симеоном. Врата на уласку у дворигнте беху за-  творена, те старац стаде да лупа, док једва  разбуди успавана послушника. За то време  Радован исприча Ђурици како је једва при-  морао калуђера да изврши венчање, и то  пошто му обећа десет дуката. — Не боји се ничега; али морамо сад  добро пазити да нам не умакне у ћелију. По-  сле нам не поможе ништа. Али старац, види се, није помишљао на  бегство, jep чим уђе у двориште, пре него  што сјаха с коња, посла ђака да му донесе  кључ од цркве, а он пусти дизгине коњу, па  се обрте Пантовцу: — Ходи дер, синко, придржи. Стар сам,  па не могу сам ... Радован га услужно скиде с коња, па  се одмах упутише сви у дркву. Пред пконом  храмовном светлуцаше »неугасима лампада®,  те својом слабом светлошћу прндаваше још  суморнијн изглед мрачним сводовпма храма,  којп се као нека чуда издизаху п повијахуу  густој помрчини. Први кораци одјекнуше не-  обично у овом мрачном простору и хајдуци  се и нехотице зауставише при улазу. — Палите свеће, море; хоћемо да по-  ломимо вратове по мраку! — внкну Радован  и трже се сам од свога. гласа, који удари о сво-  дове, па забруја отуд, као да је пун храм људи. Пред иконостасом кресну жигица неко-  лико пута, док не плану н осветли необнчно  лице послушниково, који, са својом дугом  и разбарушеном косом, сањивим надувеним  очима, дугом и уском расом, пзгледаше као  страшило. Кад плануше неколико свећа и храм  се осветли, хајдуци приђоше к столу на сре-  дини храма, где стајаше старац под епптра-  хиљем и преврташе журно неку велику књигу. — Дајте младенце! —  рече ои и обрте  се ђаку, па му добацн неколико кратких испре-  киданих речи, услед којих се овај намах ра-  сани и разрогачи ,очи од страха и чуда.. . Ђурица и Станка стадоше напред, једно  поред другога, а иза њих се наместише Ра-  дован и Коста сами, не очекујући да. их ко  позове. Калуђер их и не погледа, већ само  састави руке младенцима, па се обрте столу и стаде да чита. Читао је дуго и журно, кроз  нос, час запевајући и узвикујући високим гла-  сом, час гудећи басом. Изговарао је све речи  спојено и брзо, без предиха, те му и онај,  ко се разуме у молитвама, не би могао ухва-  тити смисла. А  Пантовац, напрегнувши слух,  могао му је ухватити само једну реч, коју  чешће помињаше :  б ј е си ... па се непрестано  домишљаше шта му то може зиачити. »Или  му то у књизи пише ј е с и, па не уме да чита,  или довикује ђаку: бјежи!  А  вала неће ми  побећи, па макар га заклао овђе у цркви« — помисли он, па стаде да мотри на сваки  покрет ђаков. После дугога читања, отац -Симеон, др-  жећи у рукама воштаницу, обрте се младенцима: — Хајде за мном! — рече им, па се  окрену и пође око стола, певушећи неку песму  кроз нос. Кум и старојко домишљаху се да  ли да и они пођу за младенцима; погледаше  на ђака, али овај се скаменио, па само тре-  пље очима, а они, видевши да младенци иду,  пођоше и сами за њима. »Ш та ово ја чиним?(( — помисли Ђурица.  »Венчање... Прате ме робијаши!... А како  сам некада лепо сањао о овоме часу! . . .  На  пољу греје топло сунце, свирају свирачи и  пуцају пушке, љуља се коло веселих сељана — сватова... А  у цркви стојимо овако нас  двоје, и видим пред собом мајку и сестру  како ме весело гледе и смеше се од радости,  а око нас суседи, пријатељи, кумови, па све  весело и лепо ... А гле сад . . . ( С  И нешто га 1 0 ГОРСКИ ЦАР у глави тако јако заболе, да се мораде ухва-  тити левом руком за чело, које обузимаше  све већа ватра.... — Нек ви је.срећно! — викну старац  и стаде журно скидати епитрахиљ, па се онда  окрете Ђурици. — Кад си сам потражио Бога, онда га  бар немој од сада вређати. Тешка је и страшна  казна Божја за оне, који се титрају именом  његовим ... —  Туути, попе! — викну Пантовац —  за то ти нисам дошао. Него ако си свргшго  посао, да ти платимо, на да идемо. Старац се прену. Као да га сад тек обузе  нека нова мисао, неко чудно ново осећање,  које му баци сасвим нову светлост на овај  догађај. Он подиже главу, и са неким све-  титељским достојанством погледа зликовца  право у очи и одговори м у: — Ово је место, где само ја  могу гово-  рити и нико другн. А твоје паре не тражим,  јер су то крваве, проклете паре, које ти је  сатана дао у руке. Све ово беше изговорено таквим гласом,  од кога хајдуци занемеше, згледаше се, па  не рекавши ни речи, изиђоше из храма зло-  вољни и упутише се изласку.. . — Право рече нама Вујо да су то луда  посла — проговори Пантовац љутито, кад  изиђоше ван дворишта. • — Који нас ђаво вуче  уцркву!...  Стид ме је, вала, од самога себе. — Ако се стидиш, ниси морао ни долазити  — одговори му Станка. — А ја сам задовољиа. — Ама видосте ли чудо, где не смедох  ни шамар да му опалим — прекиде је Ра-  дован, наотављајући своју мисао гласно — а  баш сам мислио да га мазнем један пут. Ђурица иђаше невесео, замишљен, не  слушајући тлта се око њега говори и ради.  Само му једна мисао беше светла и мила: да  је она,  за којом је тако дуго жудео, сад ње-  гова, потпуно његова, и да се више неће од  ње раотајати ... Беше скоро поноћ. По небу јуре црни и  густи облаци, отежући се у дуга и широка  повесма, а ветар дува снажно, те увећава оно  усамљено шуштање и брујање шуме, која се  склопила над овим тихим самостаном. Хај-  дуци поскакаше у кола и одјурише кроз кла-  нац брзим касом... А стараш, Симеон затвори се у ћелију, па,  не скидајући се, стаде да пише два извешћа,  духовној и полициској власти. У оба извешћа  старац исприча опширно како су га хајдуци  ухватили на путу, мучили га и терали да  венча „одбегшега злодјеја Ђурицу Дражовића  са дјевицом Станком, која својом драгом во-  љом иде за њега. Али — додаје старац —  да не бих умро без покајања и да бих са-  чувао свој грешни живот, помислих да неће  бити грешно пред Богом, ако се замолим Спа-  ситељу за ове заблудше овце, па их доведох  ■  у свети храм и очитах им велику молитву све-  тог оца нашега Василија, иже јест на одер-  жимих бјесом...  По томе им дадох па-  стирску поуку:  да се оставе злодјејања и да се покају. А  они отидоше весели, држећи да  сам венчао младенце.с с Sopa већ забели кад старац последњи  пут прочита оба писма, сави их, запечати и  диже се да пробуди успавана ђака, који је  требао сад одмах да трчи у варош с овим  журним извешћем. : х : л г Као што пооле онога догађаја, при оце-  њивању потре пред кленовичком судницом,  наступи у Ђурици извесан прелом у мишљењу  и осећању, тако и сада, после ових бурних  и необичних догађаја, који се на брзо из-  ређаше и претурише преко његове главе,  наступише у њему други погледи на његов  живот, задатке и поступке. До сада је Ђу-  рица на цео свој рад гледао као на слу-  чајности, које се мењају свакога дана, онако  исто’ као што се мења небесно плаветнило  туробних јесењих дана. Живело се од данас  до сутра, избегавала се свака одређенија ми-  сао о будућности, јер јрј није ни било места:  један куршум иза трна покварио би и однео  собом све планове и жеље ... Истина није он  баш био без икаквих планова, али је све то  било тако нејасно и неодређено, да ни сам  није био на чисто са својим жељама. Али га  последњи догађаји принудише да мисли, и ако  му је овај посао, од свега, најтеже ишао од руке. Постепеним током догађаја Ђурица се  већ навикао на свој положај, а озбиљне прп-  лике наведоше га на мисао: да овим поло-  жајем оснгура себи и своме другу будућност.  Сад му живот беше милији но икада, а опа-  сности се нагомилаваху све впше. Требало је,  дакле, наотимати — »зараднти«, како он ми-  шљаше — што више, па се после негде скло-  нити и проживети мирно. А да би могао  зарадити, требало је претходно дазајазп сто-  тину других страна; требало је да задовољи  и Вуја и другове и јатаке и поверенике, којпх  је било без броја и који су га све више, сво-  јим захтевима и услугама, обвезивали н спу-  тавали у бескрајну мрежу својих замака. Он  је осећао да је тешко надаватн свнма н сва-  кога задовољити: од толиких похара још нпје  ни половпнп дао први  »пешкеш«, који се  обично сматра као ситница и за којим тек  после долази право разрачунавање, које мора  имати неке сразмере са државном уценом.  Али се ипак он надао, неком магловитом на-  дом, да ће све то некако изравнати и задо-  вољити другове и себе. Надао се у тврдо, н  ако је видео да му готово св-а »зарада« од-  лази у једне гвоздене руке, пз којих се више  не враћа њему. После свога необнчна венчања Ђурнца  паде у велику бригу због опасности, које се  гомилаху око њега. Марко Радоњић не мо-  гаде отрпети срамоту своје куће, па се обратн  за помоћ државној власти. Услед тога по-  стаде Ђурици непоуздано и његово село, јер Марко само вребаше прилику да дозна за  његов долазак, у чему га помагаху рођадм и  иеки момци. на-рочито -Сретен. И сама власт  поче много живље да трага за Ђурицом, не да-  јући му нигде да се стани. Ђурица сад тек  поче да разумева и oceha свој ужасни по-  лож ај:  личио је на звер, коју непрестано,  с места на место, гони велика хајка. Због  свега тога и он сам измени своје поступке  према другима. До сада је у нападима бивао  присебан, пажљив, готово благ, а сад поче  све више да личи на Пантовца: стаде да на-  пада плаховито, грубо (ако се може рећи да  ово до сад није грубој, без осећања и без  икаква сажаљења. Одмах после венчања нађе веколико по-  узданих кућа у разним селима, где је могао  склањати Станку. Тако скиде с реда прву  бригу. Али после два три дана јавише му да.  Сретен, са неколико момака, једнако крстари  по селу, с намером да га убије или ухвати.  Ово га необично наљути и изненади. Сматрао  је своје село као једино поуздано уточиште,  а сад му прва опаопост отуд прети. Не ми-  слећи дуго, упути се с Пантовцем, с којим  се сад ни дању не растављаше, право у село. Сунце беше давно изгрејало, те се под.  његовим зрацима преливаху и блистаху поља  и њиве, окићене росним капљицама, које се  по брежуљцима већ стапаху и испараваху.  Испод суднице, крај пута, сеђаху два дечка  са заденуттш пиштољима за појасом и један  човек осредњих година са пребаченом me- шаном преко крила. Пред њима гори ватра,  пламен се весело повија с једнога краја на  други, а око ватре прште и пуцкају млади  пурењаци, које један од дечака обрће и над-  гледа. — Одмакни де мало тањи крај, видиш  прегоре — вели онај с пушком и задовољно,  светлим очима посматра како пурењак руди  и пуцка. — А  ти, кићо, да је какав суд да  донесеш мало воде, па нам на треба боља част. — Море лако ћемо за воду; ено реке,  па ћемо после пити, само дај да ово лепо  испуримо. — Ала да наиђе Милош; наплатио би  нам сваки пурењак но грош. — Па ето, Сретен је видео сад кад прође,  па не 'вели ништа. — Е, мари сад Срета за пурењаке. Мисли  он где би нашао Ђурицу да подели Косово. — Их, да га хоће где сукобити: ала би  било смеја и причања по селу! —  Море, децо, гледајте своја посла —  одговара им онај с пушком, отресајући печен  кукуруз и завијајући га у зелену шашу. Мало  затим зашушта кукурузовина пред њима и  пз ње искочише Ђурица и Пантовац. Дечаци  зинуше од чуда и занемеше, а друг им устаде  н здрави се G a  Ђурицом. — Стражарите ли по мало ? — пита Ђу-  рица омешећи ое. — А ја ... сеткаримо по мало, ет’ ... — Продајте нам два пурењака. — Нисмо пх3  вала, ни ми куповали, па  пх нећемо ни продаватп, но узмпте па једите  — одговори стражар и даде пм по један пе-  чен кукуруз. — Ви говорасте сад о Сретену — рече  Ђурица, крунећп печена зрна н бацајући их  шаком у уста, — Куд оде он? — Оде у Јокву с косачпма — одговори  дечко. — Колпко их беше? — Петорица.Пајо Станојчин, Јевто,Петар... — У  здрављу! — прекиде га 'Бурица,  обрте се и оде с другом. У  .1окви су газдинске велике ливаде, са  којих се диже по неколико стотина пластова.  Сад су већ пластови зденути, а у Милошевој  ливадн подигла се зелена отава. По њој се  поређали младикосачи, па једначито, као по  команди, измахују оштрим косама и секу зе-  лену сочну траву. Пријатан, заносан мирис  отаве шири ое у около, те не мо-гу сите да  пх се надишу млађане груди. Сунце прижиже  у знојава леђа, јутрењи поветарац пирка и  расхлађује, а трава шушти и пада под оштрим  челиком. . . На једаред косачи се пренуше. Неко пза  њих повика: — Стој! Подизаше главе и упрепастише се, ви-  девшп Ђурпцу и Пантовца с напереним остра-  гушама. Сретен, који бејаше напред, подиже  косу и као да хтеде некуд поћи, па, видевшп  да се ни једа-н од другова му не миче с меота, застаде и еам, двоумећи шта да чини с косом:  да је баци или да.је држи тако подигнуту. Алп  га двоумица прође брзо, кад Ђурцца подвпкну: —-  Доле косе! Све косе попадаше, а косачи, пребледели  од страха, гледаху зачуђено у наперене пуш-  чане грлиће, као да су им очн приковане за њих. — Отпасујте се, а ти, Јевто, везуј све  редом!  — викну Ђурица и ступн корак ближе. За часак беху сви добро повезани, а Јевто  стајаше уз њих, чекајући шта ће сад бити. — Вегни де, побратиме, и овога — рече  Ђурица, iia прнђе повезаним младићима, а  Пантовац стаде да веже Јевта. — Па, Сретене... — поче Ђурпца —  чујем да ме много тражиш ових дана. . .  веле,  хоћеш да ме убијеш, шта ли?...  Па, ет’ ја  дођох да се видимо и ’нако...  упитамо за  здравље. — Море, Ђуро, надлагује се свет — од-  говори Сретен муцајући и бледећи. — Ја,  вала, знаш сам, волим те ... како ћу рећн . . .   ’нако ка ... бр ... ка брата, јест, баш ка.  брата ... А свет...  тхе ... — А шта си оно поручпо Јову н Ста-  нојлу да ти јаве кад буду на стражи? — Ја, вала, ништа. Кажем ти: свет... —-  А јесу ли се сви ови заклели ономад. с тобом, да ће ти помоћи да ме убијеш? — Ко, зар ја? — ви кн у  Пајо. — Не дао  Бог! Ја још велим, брате, да те чувамо ка  једнога свога... — Ко то изнесе? — викну трећи. — Шта их ту испитујеш ... им њихова! — викну Пантовац — још им нађи адво-  ката... Лези, бре! — подвикну затим Сре-  тену, који се очас пружи по откосу. У  руци  Пантовчевој од једном се нађе витак дрено-  вак, који од једном Фијукну у ваздуху и стаде  да пада по Сретену као град. Посде првих удараца Сретен се само уви-  јаше, бдедећи и мрштећи се, ади на шестом  ђипи, као иглом убоден, клече на колена и  закука из свега гласа: — Јаој, кукавац, ђе погибох!  Не, кумим  те Богом ... Пантовац га само гурну леваком, па опет  продужи, не осврћући се на његово очајно  запомагање. Кад наврши тридесет удараца, .   одујми, а Ђурица приђе и саже се над Сре-  теном, па му превуче оштар ножић преко  средине уха, смешећи се: — Ово, знаш, ■  да ме се сећаш ... Нећу  да ти кварим ухо, јер ниси ожењен, али нек  стоји резница, да не дижеш руку на људе, \  који ти ништа не чине. — А ви— обрте се по том осталима, који  од страха једва стајаху на ногама —-  сад вам  праштам, а други пут вам не гине куршум  у леђа. Сад идите, па причајте г:акву сте.  уцену добили за главу Ђуричину. За овим се обртоше и он,  и Пантовац и  полагано се удаљише низ равне ливаде, а по-  везани косачи, не двоумећи много, разбегоше  се по кукурузима, бојећи се да се разбојници  не присете и не поврате. Ђурица с Пантовцем удари потоком, којп  протиче испод Дикића кућа, где је оставио  Станку на боравишту. Јавили су Јову Дикићу  да им спреми ручак. Кад изиђоше на чисто  поље, које пресеца поток, угледаше коња-  ника, с којим су се морали срести. Ђурица  познаде попа. ■ — П оп! — рече он, и сенка некога де-  тињега стида прелете му преко лнца, али он  брзо одагна осећање, које му не беше при-  јатно, па рече Пантовцу: — Ако ја застанем  са њим, ти иди напред, па ме чекај у шибљу. — Ш та ћеш сад с попом ? — промрмља  овај незадовољан, јер беше гладан, па хи-  таше на ручак. — Ништа, море; иди ти — одговорн  Ђурица збуњено. И поп их беше угледао поиздаље, алп  видевши да се морају срести, немаде куд, но  продужи право к њима. — Помози Бог, децо ! —  рече он још н а.  корак два пред њима. Пантовац се још више потуљи, оборн  главу и некако неодређено махну руком по-  ред уха, што се могло узети као да скида  капу, а могло је изгледати и као да се чеше  иза уха. Ђурица врло пристојно скиде капу, смерно  приђе руци свештениковој и осети како му  опет малопрешње црвенило наилази на лице. — Хоћеш у село, попо ? — рече он благо,  као обичан сељак, који је, идући с рада, срео  свога свештеника. — Хоћу ја — одговори поп, осврћући  се на Пантовца, који већ беше ггрошао. —  Сиромах Илија, изгуби детенце ... А ко ти је  оно ... ваљад’ Пантовац ? — Ја — рече 'Бурица и намршти се  мало, али се по његову изразу не могаше  прочитати да ли му је непријатно то питање  или му је непријатан сам Пантовац. — Баш ја једнако мислим код куће, ни-  како не могу из главе да те избијем... Шта  то би с тобом, Ђ уро?... Ја сам те крстио и  једнако си ми пред очима растао, па сам  баш мислио и радовао се како ћеш бити ва-  љан момак. Истина, отац те, Бог да га прости,  није никаквом добру учио ... то се већ зна,  немој да- ти је криво и ако ти је отац, али,  брате, ти си ми изгледао друкчији... — Е, мој попо... шта ћу, таква ми је,  ваљад’, судбина... Мало од оца, мало од дру-  гих, па ... ето !... — одговори он уздахнувши. — То је, то је, знам ја ... ти д р у ги   учитељи, то су твоји душмани ... Ти си био ...  ти си могао бити красан домаћин и радник,  али те они наведоше на клизав пут. Па сад  мораш да им аргатујеш, да мећеш главу у  торбу ради њихове користи. Ђурица, погнуте главе и бледа лица, слу-  шаше ове необичне речи, које исказиваху и  неке његове најтајније помисли. И њему је  долазило све то на памет, али он никад не  беше у стању да истави такву мисао јасно  и да помисли дубље о њој. А сад, кад је чуо  готову, исказану мисао, она га уплаши, јер поими да је миоао истинита и правиина. ,. Јест,  зацепо, ја радим а они све односе и живе  од моје глав е...с с —-  Ти отимаш од других — продужи  поп, видевши да га Ђурица слуша — да би  могао њима што више дати. Убпјаш, рецимо,  или упропашћујеш поштени свет, па дајеш  њима, који су т е б е  упропастлли... А  кад  дође до густога, онда ће им битп први посао  да те убију, да би себе сачували, и да узму  уцену за твоју главу. Готово плашљиво, раширених очију Ђу-  рица погледа попа. Ова страшна. мисао, која.  му до сад •  не дође на памет, порази га  као гром. Он гледаше у мирно и благо све-  штениково лице, очекујућп другу реч, која би  ублажила или преиначила ту страшну мисао,  али поп нарочито застаде, да би се та мис-ао  што боље и дубље укоренила у њему. — Како ... зар то може да буде ? ... —  промуца Ђурица. — Хе, мој синко ... да је то, што ти ра-  диш, какво добро, зар не би и твој отац то  радио !... А  он је, вцдиш, другима јатаковао  и од других живео ... Ја знам десетину људи,  које су ти т в о ји  п р и ја т е љ и  измамили у  гору, терали их да отимају од народа за њи-  хов рачун, па их .после поубијали и узели  велике уцене за њихове.главе... — Ама, попо, шта велиш ти?... 0 ком  ти говориш ? Знаш ли ... — Знам ја добро, не бој се, синко. Знају  и деца сеоска к о тебе упропасти, а да не знам ја, који већ триебтак и неколико го-  дина гледам шта се ради по овој околини . . .   И знаш ли још шта? За ове моје .речи, кад  би их ма коме другоме казао, ја знам шта  би ме снашло после неколико дана; а видиш,  ја их тебп говорим слободно, не бојим се ни-  чега... Впдпш да те добро познајем... да  ниси рђав човек ... Од једном, као плаховит поводањ, по Ђу-  рицн се разли' нека нежна и слатка топлина,  а уз груди му пође нешто врело и необично,  застаде у грлу му, па заголица му нос, ви-  лице п очи, и он осети да му се очи влаже,  а вилице дршћу ... Нека стара и слатка, веома  необична успомена из детињства сену му кроз  главу, сети се како је некада дететом пда-  као, и сад му се учиии да ооећа оно исто,  што је и у детињству осећао; учини му се  да је и он сам онакав иети, какав је и у де-  тињству био... Од када памти за себе, ни-  када му још нико није тако отворено у душу  загледао... И таква вера, такво поверење у  њега, разбојника!... Човек говори пред њим  оно, за што би могао изгубитп главу ... »али  зна да нисам рђав човек — 0, попо, да знаш како ми је то . . .   Нико ми до сад није тако говорио... а ја сам  све са њима, од детињства... с оцем.. . — .Јесте, синко, знам ја. Камо среће да  оца ниси ни видео ни запамтио, друго би сад  било ... Такво срце не би се само покварило.  Али сад то на страну, па ми реци шта ми-  слиш, докле ћеш тако ? Знаш, ваљада, шта те чека на послетку... данас, сутра, кроз го-  дину, две ?.;. — Ништа ти ја не знам, но живим тако  од дана до дана; а шта he бити и не мислим,  не смем да мислим... Само знам да сам про-  пао, пропао сасвим. — Па што онда веза онаку девојку за  себе, те и њу упропастњ, болан брајко? — То не знам, попо, cpehe ми. Како се  то деси, ни сам не знам. Као да нас неки  ветар занесе, те се закрлеписмо једно за  друго, не мислећи ништа и не знајућп шта  радимо... А сад ми је то велика, тешка брнга  на врату ... Али шта да радим, научи ме, riono? —  Само један прави пут пмаш пред со-  бом: да се предаш власти, да идеш на суд,  те да покајеш старе грехе, а после већ...  лако је. Неће те стрељати, знај зацело, а кад  се покажеш на робији ваљан, смањиће ти  казну. Издржи тамо пет шест година, па кад  се вратиш отуд, бићеш човек, бићеш поштен  сељак и домаћин, живећеш на своме прагу  и огњишту. — А она... Станка, шта ћу с њом ? — Хе, њој неће бити лако, али на по-  слетку и она ће се довести у ред, све ће се  довести у ред... Наћи ће, зар, и она оеби  друга... — А, то не може, то никако не може.  Ето, то је оно !... Првога дана, пошто мене за-  творе, она нема куд, а ја је не могу оста-  вити, да-макар погииуо. Него кажи што друго:  има ли каква начина да се ми не растајемо, да се склошшо где,-или тако на пример нешто?...  — н Ђурида жудно, ватреним очима погледа  евоЈптеника, очекујући повољна одговора. — Зна,л 1 шта лшслиш, синко. То не може.  Сваки је, који је бивао на твол: месту, то  покушао, па не иде. После неколико лгесеца  повуче га опет нека сила у гору, зажеле му  се очи гомиле злата и банака и ... ето -га! — Јест, знал! то — рече Ђурица, схва-  тајући положај хајдука, који се удаљи од  свога посла. — Једини ти је пут, синко, да се вратиш  л:еђу -поштене људе — робија. Кроз њу се  лхожеш вратити слободан. — Онда ... ништа!... — рече он уз-  дахнувши. — Тешко ми је, Ђуро, што ти не лшгох  ни у чем помоћи... — К ако?... Хвала ти, попо, до неба. Ти  си ми отворио очи. Бар ћу се сад улшти чу-  вати и зналг с кил! ималг посла. А ’вако, што-  но кажу, биле су ми повезане очи. Свештеник га поими. Па, хотећи да га  остави баш на тој главнијој мисли, поздрави  се са њим и крете коња под соболц а Ђу-  рица остаде замишљен, укочена погледа на-  крај видокруга, од куда се помаљаху ретке пау-^  чинасте кудеље сивих и беличастих облачака... »Мораш да мећеш главу у торбу, ради  њихове користи« — сети се он попових речи и,  идући полагано узпоток, стаде да мисли о толш. »А  ја до сад нисам. на то лшслио, а впдиш  како је то јасно! Због чега će ја мучим и 1 1 ГОРОКИ ЦАР пропадан, због чега упропашћујем толики  свет, зар због себе ? — Јок, брате, нпје! ...  Каква ми је вајда од тога. Него све због љих ...  Донеси пет стотина, они све разграбе, и још  морам ~да молим љих за који дукат. II тако  једнако да радим за њих, да упадам у све  веће кривице д ок ... јест, док не дође до гу-  стога, тако рече попа, а после... пљус по  челу, па узми још сто двеста дуката уцсне  за моју главу!.. .  Е нећемо тако !С (  — рече он  у себи, али не беше у стању да мисли како  ће д р у к ч и је , кад неће тако. „Да ми је знати шта ли мисли овај Ра-  дован? Ето, и он је учинио што и ја, још-н  горе, а чини ми се да је паметан човек. Да  ли он види за кога се ми мучимо? Баш ћу  да га питам, али нећу сад: сетиће се да ми  је то попа говорио. Само знам једно :  треба  добро отворити очи... Ча-Вујо, повући ћемо  се клипка, па или моја или твоја гла в а !...с ( „Да се предам, вели, властис с  — стаде  опет мпслити. — »Али како ? ... Рецимо ја  одем и кажем ... тако, већ зна се ... онн мене  у томруке. После испитуј :  ко је још, ко те  чувао, с ким си ншао, кога си напао ? . . . II  тако све, па мучи и пктај... Добро. Носле  већ суд и, рецимо,. робија. А  опа ?... Оцу не  може, јатацима не. може, мојој кући... н  горе ! . . .  А-ја !... Опет је оно најбоље: на-  купи пара, па бежи у свет. Да ми је само  да накупим пет стотина дуката. . .  Али прво  мора да се плати јатацима... Тамо амо, па  опет :  удриу отимај! . . . с с X Z "V "I Нашавши Пантовца, који већ постаде љут  ради тако дуга чекања, Ђурица дође са њим  до уречена места (једнога трњака испод Ди-  кића кућа), па даде знак. Испред куће му од-  говорише да је све повољно, и они се обојица  пажљиво провукоше кроз шибљак и кукуруз,  те уђоше у кућу, где их очекиваше Станка  и добар ручак. Једна жена остаде на пољу  да пази неће ли ко изненада наићи, а гости  се наместише са домаћином у соби и ста-  доше да ручају, причајући о догађају са Сре-  теном. После ручка донесе Станка чутуру вина,  коју је Ђурица собом донео. Пантовац за-  светле очима и маши се чутуре. — Ох, сејо рођена и мајко миљена, ти  си ми још понајвернија друга — рече он  гладећи чутуру по боку и натеже је. Кад се  напи, пружи је Ђурици. — Натегни, побратиме, па да ви’ш како  односи све бриге у маглу — рече он сучући ll* густе брке и гледајући једнпм оком- Станку,  која сеђаше до Ђурице и не-весело гледаше  на њега. —  А што ми резилиш пљоску, болан Рако, — рече Јово. — Зар она не може да нзвршн  тај посао! — Хе, душу ли му, није т о ... она само  проврти, а чутура удари клни. — Море чувај се да не заклиноше. — Стари смо познаницн. Ха-ха-ха !... — одговори Пантовац и стаде дасавија цигару. Наста кратко ћутање. Јово два пут по-  чињаше нешто да каже, па се тргне, као да  се домишља да ли је баш сад најзгодније  време. Погледавши још једаред Ђурпцу и вп-  девши га добро расположена, он се одлучп. - — Ђуро, знаш ... мени бп требало пара.  Баш ми је јака потреба. Окуппле ове про-  клете дације... — Знам ја, не бери тп брнгу. Скоро  ћемо имати посла, па ће бптн свнма. — Ама јест то, него знаш, ја велим. ..  како ћу рећи... кад свршпш посао, немој  нам шиљати преко Вуја, него нам тп сам по-  дели... Ја, брате, нећу друкчије! — узвикну  он од једном и устаде са столице, као да се  сад нечему присети. - — Јест, нећу да мп он  дели ка слепцу по два дуката, а себн оотавља  стотине... — Колико тиједаоВ ујо ономад? — за-  пита Ђурица. — Свега до сад пет дуката. Ђурнца се намршти. Пантовац упаде у  разговор: — Па шта ћеш, море, не зна човек куд  ће пре. Није вас мало. Само у ова четири  наш а села нмамо тридесет таких људи, а  још двадесет у другим срезовима ... Хе, душу  ли му, није то лако надавати/ — Знам, Рако, али опет.. .  нисте ни ви  седели скрштених руку. Ту је пало, брате,  много више од хиљаде, па ту има и за нас и  за њега, а ’ваг;о нећемо ... јок !... — Добро —-  рече Ђурица — ја ћу то  казати Вују шта ви тражите, па сад виде-  ћемо. 1 1  мени је правије да ја и побратим  сами раздајемо нашим људима, а богме и за  себе да остављамо. • — Лма што ви, људи, не удесите са љим,  па да се зна шта је његово, а шта ваше. Нек  се зна његов део од стотине, па то му је, а  ви се после са нама кусурајте —-  рече Јово. —-  Да ви’ш, море, мени се то свиди —  рече Пантовац и наже се к трпези. — Али,  душу му матору, неће он на то пристати.  Овако он односи три дела, а један дели свима.  нама, то знам добро. А да се погађамо, он  зна да нам не може тражити више од че-  твртине... Боље му је овако, па неће ни  пристати. — Па, брате, кад му ви дајете/ што да  не узме. И ја тражим три дела, ади мени не  дате... Је ли тако? — Оно тако је ... али то је друго ... Ба-  дава, неће он !... — рече Пантовац одсечно, размисливши мало. —1  Не иде, све је у ље-  говим рукама... без љега ми не можемо ни  мрднути. — То је мука — рече Ђурнца, погле-  давши мимогред Станку — алп опет, да поку-  шамо. Ш то да нас двојица залажемо главе за  њега, па отуд не видимо користи нп мн нп  наши људи, но све њеМу. Па, на послетку...  зар ми баш не бисмо моглн без њ ега?... — Хе, побро!... да није њега, друкчпје  би се ти освртао око себе — одговори Пан-  товац, смешећи се. — Што, зар ... — Зато, што би онда и потајницп, п  власт, све би ишло куд тр еба , право за  нама, а не бп ишли онамор где сами знају  да нас неће наћи. — Како, па је ли мене хтедоше ту пре  убити они коњаници ? ... — А ко ти је крив, што тн сам пдеш на  пушку. Лено псето, док не види зеца, неће да  га тражи, али кад га види — држ’ се зече! — Опет ћу ја да покушам — рече Ђурпца. — То можеш, н ја ћу ти помоћн, али  ћеш видети да неће од тога бити ништа. Само  пази да га не наљутимо — одговорн Пан-  товац и диже се са столице. — Јово, ја бих  мало спавао — рече он креснувшп оком на  домаћина, који га пои.ми, па устаде и изиђе  са њим. У  соби остадоше Ђурица и Станка. Погледаше се обоје, н док нм се по-  гледн не састаше, мишљаху да ће полетети једно к другом, а кад сагледаше своја упла-  шена и забринута лица, оборише главе и за-  ћуташе обоје. — Ђуро, шта је ово ? Ја ћу полудети!...  Докле ће се овако? — рече Станка и седе  крај њега на под. — Што, Стале? — одговори он и пре-  баци своју руку преко њена рамена. — Не знам, али ја овако не могу. Хоћу  да будем једнако с тобом, па нека погинем,  не марим, само да не седим ’вако као у тамници. ■ — Па ja сам ти говорио да није лако ... — А што сам ја остављала своју кућу,  него да будем с тобом !  — одговори она, а очи  јој севнуше оном врелом блиставом ватром. — Па како ћемо, кад не може друкчије?  Ето, ниси могла ићи са мном да бијемо Сре-  тена, а не можеш сутра или прекосутра на  похару. — Свеједно, хоћу да идем, па шта буде. Он је привуче к себи, па јој стаде дру- гом руком гладити главу, а у њему самом  рађаху се чудне мисли. »Ш то ли је то така?$ — мишљаше он.  — „Док је не узех, чинила ми се већа од сунца  н даља од самога неба, а гле сад.... ништа...  Баш као-и они .чноркопи са бреста!« Ђурица  се сад сети детињства. Једаред опази да се  легу чворци у једном високом, окресаном бре-  сту. Месец и по дана облетао је око тога  бреста, гледао како су се легли, хранили и  расли мали чворци, и видео да ће насигурно  одлетети кад порасту. Дрво је било тако право и високо, да се није могло* ни мнслпти о пе-  њању. Адп једнога дана свих пет младих чво-  рака беху у његовим недрима: што је за њега  било немогуће, другоме је ишло лако; други  се попео п повадио му чворке. С најрадо-  снијим срцем отрчао је кући, однео своје лепе  мале чворке п показао их оцу. »Пооткидај  им главе, нек ти мајка начпнп паприкаш«  — рече му отац. Он је учинио тако. И кад  му је после мајка донела куване чворке, он  се чудио: ч е м у се до сад толнко надао н  радовао ? — Ничему... рекао је тада сам у  себи. И сад се сетио чворкова... Али је опет, још јаче и страоније при-  грлио Станку, па стаде да је љуби у оне чудне  очи, које некада ни погледатн ннје смео. За-  носна ватра љубавне страсти обузимаше га  све више, и он већ осећаше да му Станка  нпје оно нсто што н чворкови, увпђаше да'  му је много више за срце прирасла. »Ш та ћу да мислим? Видим да се све  више пропада у неку дубину, из које нема  пзлаза.. .  Падамо обоје и пропадамо, па бар  нек се живи још ово мало времена што нам  остаје !..и  он осећаше како га Станка гр-  чевито привлачи к себп, и заборавн све брпге  ii опасностп овога света. XVII Ђурица и Пантовац остадоше код Јова  и на преноћишту. Ђурица и Станка однеше  поњаве у кукуруз испод куће, па ту, под јед-  ном рфжљавом дивљаком, наместише постељу.  Пантовац се завуче међу крстине више куће,  а Јово са чељадима, као обично, леже на  дворишту пред кућом. Иза Букуље појави се  сјајно црвенило, кар од огромна пожара, па  му се зраци размицаху све више и све даље,  док иза горе не исплива пун сјајан месец,  те просу бледу светлост најпре по врховима  дрвећа и бреговима, а после све ниже и шире,  док са висине не осветли сав видокруг. Оштар  хладан плаиински ветар зањиха лисје и вр-  хове кукуруза, те над главама сакривених  бегунаца забруја чудна ноћна песма, пуна  неке миле и суморне сете, некога неразумљи-  вога и блаженога душевнога страха... — Што није свакад овако ? — прошапта  Станка, грчећи се и прибијајући се уз Ђу-  рицу, навлачећи све више танку оштру по- њазу. —  Да ми је овако да проживимо који  месец дана заједно, па после не марим, нек  погинем. — И све овако да сија месец, да ппрка  ветар, а ми да ћутимо покривени у кукурузу,  је ли? — одговори Ђурица, пребацнвши руку  преко ње. — Јест, све тако. — Е, Стале, нисмо мн за то рођенн, за  такво уживање и одмор, него за невољу, за  вечиту невољу... Е ј-хај!... — уздахну он по-  сле неке тешке и горке мисли. Сан стаде да их обузима обоје, п онн  заспаше. Пред зору, кад стадоше звезде једна по  једна да се гасе и неко нејасно бледило да  се навлачи по небу, Ђурица се трже, про-  буди га некакво шушкање и шапутање, које  се чуло озго, од дворишта. Седе на по-  стељу, дохва.ти пушку, па стаде да слуша. И  Станка се прену, па видевши га тако на опрезу  с пушком, скочи уплашено. — Шта је то ? —•  запита она полугласно,  осврћући се око себе. — Пст, не говори !  — прошапта Ђурица,  па се подпже на ноге. Перје кукурузно за-  шушта и затим се чу тихо звиждање, које  највише подсећаше на пиштање ухваћенамиша.  Ђурица дахну душом, одговори истим знаком  н задовољно, после безузрочна страха, седе  на постељу. — Што ли је то Јово поранио? — рече  он. — А ја мишљах друго ... — И ја мишљах... — одговори Станка,.  али ни она не исказа своју мисао, која се,.  без сумње, тицала жандарма... Кроз гсукурузе приближаваху се и про-  влачаху се три човека, који необично изгле-  даху у овој полутами. Ђурицу нехотице обузе  језа; он опружи пушку и стаде да се при-  влачи крушци. — Јово, јеси ли ти? — запита он полу-  гласно, кад се они из кукуруза приближише. — Ми смо, наши смо... — убрза ЈовО'  с одговором, видевши пружену пушку. За.  њим иђаше Пантовац и још један човек, у  коме после Ђурица познаде Вујова синовца,  младића. — Шта је? — запита Ђурица устајући. — Брже, побро, душу ли м у... данас  ћемо у зечеве — рече Радован смејући се  и чешући потиљак. — Потера !.. .  Вујо послао овога ... —  одговори Јово. — Казао ти чико да бегате на Корушац.  сви троје, чим вас нађем — проговори мла-  дић брзо, дишући нагло после уморна и дуга  пута. — Чим сване, кренуће се цео срез осим  наш и х села... још синоћ су сви скупљени,  и -сад су ту негде. близу. —  Хоће ли сви право овамо ? — запита.  Ђурица, тражећи око себе капу, осећајући  да му ноге дршћу од овога изненаднога гласа. — Јок, једни ће на Радованово село и  Брезовац, а други ће ов.амо. Ови ће се ску-  пљати испод Вукуље, али место није одређено. Чико_ се- бојн да не буде дигнут и качерски  ерез, па велп да добро пазнте кад нанђете  на Качер ... Кавао вам да се прикријете на  Корушцу, док не видите шта је бпло са по-  тером, па онда идите право Штуловнћу, — Хоће ли нам он шиљати још кога'? — Јавиће он све. Кад се сврши-потера,  веди, бнће најзгодније да одмах почнете оно  што сте уговарали. И то ће јавнти. — Знам, знам... добро !  — одговорн Ђу-  рица. — Ти сад гледај како ћеш се провућн,  а ми одосмо. Станка, спремај с е ! — Шта ћу се спремати, но хајде да ндемо  — одговори она, а у оку јој засја необична  радост :  »То јеоно! Печињесе« —•  помислд она,  обузета великим узбуђењем због ових нео-  бичних прилика. Радован обеси торбу, у коју је још си-  ноћ спремњено све што треба гладним п жед-  ним путннцима, па се онда сви троје окре-  тоше потоку и пожурише низ брдо. — Само да пређемо потес пре вндела и  да се дохватимо реке — прозбори Пантовац  забринуто. — Не брини, прећи ћемо —■  одговорп  Ђурица, па свп троје убрзаше корак. Кад стигоше потесу, беше већ сваиуло.  Сад се морало ићи чистином, јер поток, кри-  вудајући кроз њиве и ливаде, не пмађаше  коритом ин шпбња ии дрвећа, а и корнто му  се беше' готово изравнило са ливадама. — Овуда се мора трчатн; нема шале —-   рече Пантовац. — Снахо, ти напред, на по- трчи!  — викну он намрштивши се и промрмља.  нешто у себи, што не беше за Станку повољно. Станка га само погледа, па прође напред.  и потрча тако брзо, да Пантовац, који тр-  чаше за њом, стаде изостајати. —•  Лакше, не мора баш тако брзо —  проговори он. Не остаде им више од стотине корака  до реке. На једаред Пантовад иогледа у лево,  па, видевши оно, чега се највише сад бојао,.  повика: — Лези !  Лези! Станка не поими одмах на кога се од-  носе те речи, па ое у трчању осврте и виде  да су обојица прилегли по оамом потоку. Тога часа и Ђурица јој махну руком, те  она брзо леже, па стаде да се осврће ока  себе, чудећи се шта раде њих двојица, кад.  никакве опасности нема. Видећи да они гле-  дају све у лево, погледа и она истим правцем.  и — следи с е ... Тамо далеко, на крају потеса, издиже се  велики го хум , по коме су се прострле зе-  лене Пашине Ливаде. По врху хума виде се  јасно гомиле сељана, са белим кошуљама и  црним гуњевима и јелецима, како се журно-  примичу к селу. Види се и коњаник, који се-  спушта косом, идући пред њима. Пантовац чекаше да потера сиђе у до-  лину, да му се изгуби из очију, те да се они  неопажени дохвате реке. Тако су били много  поузданији, но да их опази потера и да се-  крене одмах за њима. Рачун је био добар.. Чим потера сиђе са хума и западе у долину,  ■бегунци поскакаше и за један тренут дохва-  тише се реке: — Е, данас јевтино прођосмо — рече  Пантовац, умеравајућп ход. — Ха, снахо, душу  vin м у !... Ш та веошш сад? — Ја, вала. ништа; а видпм да се тн  впше од мене плашиш. — Како то ? — Ш та сте полегали ка зечеви, кад су  шуди далеко од нас. — Ха-хаха... —  насмеја се хајдук. —  Море тп си жешћа од мога побратима. Чу-  јеш, да поведемо и њу иа похару. Ђурица се насмеја и погледа Станку. — Она то и тражи једнако — рече он. —-  Па лепо, болан. Ето, ја ћу кидисавати на децу н укућане, а ти са њом држи и на-  падај газде. — То нећу — одговори Станка. — Ја  ћу вас само пратити, а ви вршнте ваш посао  без мене. — Па шта ћеш ти за то време да радиш? — Ништа, чекаћу вас негде у потоку  или у шуми. —-  А, тако би и моја баба, да је жива,  могла хајдуковати ... — С тој!  — викну Станка, осврћући се  око себе, као да тражи какво оружје. — Стани  де, да ти покажем ко личи на твоју бабу  ■ —■  додаде она, сагињући се да дохвати камен  са потока... — Хајде да. се измиче!  — проговбрн'  Пантовац сасвим другим гласом, же/гећи да  прекрати непријатан спор у овакву .  времену,  где ie дпагопен сваки тренутак. Сви троје пређоше реку, дохватише се  густе кленовичке шуме, која се пружила до  близу Качера и пожурише да се што пре  дохвате рудничких огранака, који су у другом  округу, где he, без сумње, бити изван сваке  опаснооти. Кленовичка шума пружила се по једној  дугој етрани, која је испресецана јаругама и  косама. Бегунци су свакога часа морали да  слазе у јаружице и опет да се пењу на косе,  које су се отегле низа страну. Бегање је  било тешко и уморно, али т;ад се бега од  велике опасности, онда се нема кад мислити  о умору. Кад дођоше испод голога преоедластога  превоја, којим се прелази отуд из Шумадије  у руднички крај, бегунци се-' зауставише на  једној стрмој коси, која беше обрасла густом  гором и шибљем. Требало им је одморити се  и душом дахнути, јер их умор савлада. За-  вукоше се у густ шибљак и поседаше једно  до другога. Пантовац одмах извади пљоску  и натеже. — Деде, побратиме; не знаш како је ово  добро за уморна човека — рече он, пружа-  јући пљоску Ђурици. —  Море остави ме, није ми сад до тога  — одговори Ђурица љутито, не гледајући  ни у кога. Пантовац, као чудећп се и сажаљевајући  га, врати пљоску у торбу. Његов поглед као  да говораше:  „Ја не знам за такву опасност  или љутњу, због које не бих могао пробатп  овако лепу мученицу.< с Тада сви троје полегаше и ућуташе. Ђурица, легнувши на леђа, угледа зелено  и густо лисје буково, које се рашпрнло п  виси пред његовим очима, али му оно сад  изгледаше као да је израсло из неба, па висп  над њим. Кроз лишће види један бео усамљен  облак, који плови горе по чистом плаветнилу,  па му изгледа да п он и лисје над њим плови,  и чисто осећа како промиче кроз благу птумеку  хладовину. »А ла би лепо било, кад бих имао крила«  — помисли он у себи. —•  »Их, како би се ле-  тело. Легнеш ’вако, а оно иде, иде, иде... а  ти само лези, маши крилима и уживај. . . Куд  ли путује онај облак и шта ли је тамо куд  он иде? Рај или пакао ? — Једно мора бити,  јер знам, кад је оно попа под записом гово-  рио о рају и паклу, он све погледа у небо.  ТТТта лн је тамо, како ли се живи?... Куд  ли ћу ја ... а, истина јест: куд ли ћу ја? Ја-  мачно у пакао, нећу ваљад’ у рај, кад сам  толика чуда чинио.. Ала ли ће да пеку, бре ! . . .   Ако, вала, и заслужио сам, а дотле ћу бар  да гледам да заслужим још више, нека знам  зашто се мучим... А Станка, где ли ће она?  И она ће са мном... Истина, ко зна где ли  ће она? ... Можда ће и у рај ? .  .. А јесте  луда, пбс јој њен, у мало не кидиса на човека!... Видипт, и то ое мора наредити, мора јој се  нешто учинити да други пут то не ради. И  мене онда на реци у мал’ не уби !... Чудна  је !... Само да је побратим не омрзне, да је не  може гледати. Но, већ ја ћу то удесити. А  шта оно друго беше, оно лепо што сам ми-  сли о?...  Облак плива... иде у рај, а јеот, о  рају. Ко ли је тамо ?  — Мој тата извесно, а  и сви стари Дражовићи... Истина јест, више  нема нас Дражовића. Ја ћу погинути, то је већ  извесно, а ја сам последњи, деце немам... а  OHO...t (  и, као убоден, скочи и разгледа око  себе, па се наже над Станком, која га ио-  гледа као кривац покајник. — Стале, тако ти свега што ти је најми-  лије на овом свету, је л ’ истина што си ми  пре казала? — прошапта он иад њом, а у  очима му засја велика неизмерна жудња. —■  Ш та? — рече она зачуђено. — Знаш .. .  да си тешка... — одговори  он и поцрвене. Она га погледа пажљиво, као да беше  рада видети у напред:  како он мисли о томе,  да ли се радује или му је криво ? Кад му  је пре месец дана саопштила своје откриће,  баш тада га одазваше некуд, а после никад  не започињаху говор о томе. Станка је мр-  зела на ово своје стање, и мислила је до сада  да је и њему мрско, па неће ни да говори о  томе. Али сад, ова блажена и срећна жудња,  која се виђаше на лицу му, као да не долази  од мржње, већ напротив ... ГОРСКИ ЦА.Р 12 — Ш то ћу те лагати, зар је менп мило!   — одговори она и зачуди се, кад се он на-  мршти на њен одговор. — Ш то ти није мило ?— рече он чудећи се. —•  Зар смо мп за то ... и на што ће нам деца, куд ћемо их ? — Како, болан — прошапта он, баца-  јући поглед на Пантовца, чије се груди одн-  заху као мехови. — Знаш да ћемо да се скла-  љамо, да се негде настанимо, па да живимо... У тај мах нешто шушну више њихове  главе Они не опазише, али Пантовац лагано  подиже главу и ослушну, па, кад се шуштање  поновп, он скочи и пружи пушку. II онп  обоје поустајаше н погледаше уплашено из  свога заклона. Шуштање долазаше озго, са  врха стране и са више места, из чега. они за-  кључише да горе иду људи или стока. —•  Да се бежи са косе; ово је нешто опа-  сно — рече Радован. Подизаше се и журно сиђоше у јару-  ж ицу, која је горе при врху пмала два  крака, управо две провалије. Више саставака  опазише најпре једну, затим више белих сео-  ских кошуља, угледаше и понеку пушку. Сад  није било сумње да су опкољени потером.  Остаје им још само потес, где их је, на оној  чистини, најлакше погодити из пушке, и река  која кривуда између потеса и шуме. Али ко зна  да није ланац од потере већ сишао до реке.  Имали су; дакле, још само два начина: или  да опет ударе реком, где су могли наићи на  потеру, или да се завуку ту негде у шнбљак и да ћуте, па, ако их опазн потера, да скупо  продаду своје главе... — Шта ћемо сад ? — _рече Ђурица бде-  дећи, осврћући се плашљиво око’себе. — Ви-  диш ли сад!  — викну љутито на Станку. —  Ја ти лепо оиомад велим да те водим у Вој-  ковце... — Остави то ! — прекиде га Пантовац. —  Зар не видиш да се мора гинути. »Ш та то вели он? Каква погибија? Ко  ће да гине ? Јест, ми ћемо да гинемо и ... п  ја ћу да погинем! .. .с с  — помисли Ђурица, па  стаде још пажљивије да ослушкује оно зна-  чајно шушкагве. — Да бегамо низ реку — рече он го-  тово нехотично, тек само да што каже и да  говором одагна страх, који га обухваташе. — Хајде, вала; једном се мре!  — одго-  вори Пантовац, севајући очима бесно. • — Подај  и њој што у руку — рече он загушеним гласом,  гледајући на појас Ђуричин. Ђурица извади револвер и даде га Станки,  па онда окретоше јаругом к реци. Тек што  корачише -два три пута, а озго више про-  валије неко повика из свега гласа: — Бно их !  Пуцај! Одмах затим разлеже се пуцањ и више  њих прозвижда куршум. Као да то беше сиг-  нал усамљеној и успаваној гори да оживи.  Од једном се сва гора проломи од вике и пу-  цања. Куршуми стадоше да лете и звижде  око њих п више њих, откидајући гране, које  лако падаху пред ноге им. Понегде куршум лупи у буково дебло, и ту се од једном забелн  влажно дрво. Бегунци потрчаше из све снаге, онако,  као што може потрчати човек, којн бежн од  смрти и зна да му само ноге могу помоћп.  Напред трчаше Ђурнца, прескачући лаким  еластичним скоковима све препоне, које му  беху на путу. У десној, опруженој ннза се  руци држаше положену пушку, а у левој,  стегнувши револвер, прескакаше рупе и ка-  мење низ јаругу, док не окрете реком дубока  корита, која беше обрасла густим шибљем и  врбаком. За њим, све у стопу, трчаше Станка,  погледајући чешће у лево, од куд се чуло  викање и пуцњава.. Пантовац, тежак п тром,  изостајаше све више од њих, ади п он живо  скакаше, стајући целим стопаломна скоковима. ■ —-  Пуцај!  Не дај! У а !— вичу стотине грла. — Гр у... гру ... гр у... — праште пушке  по зеленој густој горн. — Лево! Страном!  За њима!  — вичу  кметови. И цео, дуг ланац л.уди, збијајућн се у  гомиле, јури на ниже страном да пресече пут  зликовцима и да их стигне. Али над прова-  лијама застају свн и, у оном узбуђењу, не мо-  гући трчати даље, а не знајући шта да се  ради, окупише опет сви у пуцање и вику. • — Около!  Заобилази! —■  вичу кметови,  и гомиле се двоје: једни трче уз брдо да обпђу  провалију, па да опет слазе пред бегунце, а  други се враћају натраг да сиђу к реци, па да  трче за бегунцима. И једни п други вичу из гласа. Ова вика поможе бегунцима. Пантовац  једнатсо ослушкпваше п одмераваше ухом докле  се потера растегла, па, кад ona3ii да сва вика  све више остаје иза њих, засијаше му очи  радосно, јер поими да су искочили из ланца  и да су, према томе, побегли од опасности. Кроз четврт часа хајдуци прегазише Ка-  чер више гвоздене бране и дохватише се густих  рудничкнх огранака. XVIII — Наслеђе, господа моја, велнка је и важна  чињеница у, тако рећи... у томе питању * —  говораше апотекар пред Јанковом пшзницом  својим присним „пријатељима, партнерима, оу-  грађанима и остадој булументи нашега града«,  како он то вељаше. — Ади су придике и окол-  ности, у којима човек егзистира, од пресуд-  нијега, тако рећи ... утицаја... — Шта ту дробиш — упаде му жучно у  реч месни учитељ, који се, док апотекар са-  стављаше своју научну Фразу, иронично осме-  хиваше. — Да је тебе твој отац боље ва-  сп и та о — учитељ ја.ко нагласи ову реч —  ти би уредно свршио школу и био би користан  државни радник, а не би продавао чивит и  соду по паланкама. Васпитање је, ако хоћеш  да знаш... — А где’те мидорда! — узвикну апоте-  кар. — А какво сте васпитање ви добили, ако  се смемо усудити да заиитамо, од свога ћаће?  Какву сте то в и ФилоеоФију свршили, моли-  ћемо, и који је рад корпснијн за. народ, мој  пли ваш ? , ,, — Зар се школе уче само ради тога, да  човек буде чиновник? — рече срески шумар,  и пренесе поглед преко својих слушалаца, да  би се уверио: деле ли и они његово мишљење. - — Мој отац, као сељак, дао ми је ва-  спитање како је могао — обрте се учитељ  апотекару — и ја сам учио онолико, колико  је кадро било једно сељачко имање да ме из-  држи. Али ти, господски син, богаташ... — Полако-те, море, ви одосте на друго.,  — проговори месни свештеник. — Ми смо  почели о.Ђурици. Шта је узрок, велим ја,  те човек, који може онаг:о да oceha, који може  да воли, који тражи свету цркву да благо-  слови његов брак, те такав човек, велим, чини  онат;е покоре и злочинства и на ономада-  шњој и јучерашњој похари? Која вели да  су га на то нагнале прилике и околности,  а учитељ, као што видим, налази да је свему  томе криво васпитање. Али реците ви мени,  драгановићи моји, са чега толики други свет  оде у гору ? Зар не видите да већ постаје  обичај: чим коме мало потесни око врата, он  домча шоцу у руке, па хајд’ у гору. То ви  мени реците... А ја, у рсолико  могу да ми-  слим, рер;ао бих, да ће томе бити узрок наш  крајњи немар према вери и цркви, рекао бих... — Пардон!  — вир;ну апотекар. — Ако  сам био тако срећан, да схватим драгоцене  мисли уваженога господина попе, мени се чини...  ја бих рекао да он мавраћа воду на своју во-  деницу, исто онак. 0, као што то чини учитељ.  Ја вам опет велим, господо:  прилике и окол- ности. Узмите ви ово:  је ли Ђурица спреман  из малена захајдука? — Није. Је л и . . . — Ја шта. је радио, но се спремао.  .. —  упаде му учптељ у реч. — Пардон, не прекидај ме. Је ли он не-  престано радећи своје сељачке послове, за-  мишљао себе као хајдука? — Није. А да ли  је помишљао на поштен живот, на женидбу,  на кућење, на рад? — Одреците му то, ако мо-  жете! Дакле, случајно учинио једну погрешку  и био лоше среће, те га власт ухватила, па,  бојећн се ваљда горих јада, дао чиста.ц... — Све су то трице и кучине! — умеша  се Живко писар, стари полпцајац. Какве при-  лике и воспптаније, какви бакрачи !  Ехе ...  кажем... — ту се Живко мало нскашља, да  бп нашао што згоднију реч за овоју мисао.  — Поп има право, кажем ја ... Али то није  све. Него је пао углед власти, ја, брате, углед-  власти је пао. Јест, кажем ... А ја бих њега  на точак чим врдне, па да ви’ш онда би ли  се сећао хајдуковања!  Ја ■ — завршн он и ду-  боко повуче из ћилибарске муштнкле. — Варате се, господине — одговорп му  апотекар. — Кад су беснели по овом крају  Јевђовић, Сарић и други, тада је ауторитет  власти био на максималној висини, па су опет  они чинили покоре. А  ире тога метали су и  на точак, и/гада је било оваких разбојника.  Алп шта је одвело у хајдучију н Јевђовпћа п  Ђурицу и -толики свет?... - — Ваш да вам кажем и ја једну — рече  Дмитар књижар, пошто се искашља п npo- трља међу прстима свој дебео зпатан ланац  о врату. — Ви сви погађате, али, простићете,  с једне стране. Све то јесте тако као што вн  сви велите, и сви имате правб. И то ће рећи,  да сви ти узроци постоје: мало ово, мало оно,  тек изнђе катсо не ваља. А сад, зашто је то-  лики народ нагрнуо у хајдуке? — То му је,  брате, у крви.. .  така му је погана крв:  чим  што ма.- 1о; он у гору. То је једно. А за Ђу-  рицу рекао бих да ће учитељ имати највише  право. Отац га је научио злу, а он се потру-  дио да претекне оца. Што не одогае у гору  толики његови вршњаци из села? Зато, што  их родитељи нису учили да краду и отимају,  но да раде и, што но веле, да живе поштено.  Ја како, брате! Моје дете неће бити хајдук.  А зашто? — Зато што пазим на сваки његов  корак.. . — Добро велиш, Дмитре — одговори му  свештеник. — То и ја кажем. Нека сваки  води бригу о својој деци како треба, па неће  бити хајдука, или их бар неће бити овако  много. А да ли нам је баш то у крви ■ — Бог  ће га знати. Нешто не знам како је сад по  другим земљама, али држим да свуд има  тога зла. — 0, те како!  ■ — рече апотекар. — Баи-  дити су велико зло у свима. државама... — Бог с тобом, Коста, шта су ту криви  бандисти ?  — викну Наза терзија, који је у  младим годинама, испитујући своје иодобпо-  сти, носио добош у војној банди. — Ох-хо-хо-хо... — слатко се насмејаапо-  текар. — Бандити, гооподар-Лазо, то he рећн  разбојницп — на стра.ном језику. А  уваженој  господи бандистима нека је слава и част! . ..  А-а, господине капетане, част иам је ... и овом  придиком. као и свахчом... — рече он, дижући  своју лш./1аФкапу( С  и поздрављајући капетана,  који нешто туробна изгледа дођемеђу друштво  и седе. —-  Добро јутро !  — поздрави се капетан,  седајући за сто. —  Чујем ја још из собе, да се  овде претреса велика ФилосоФија. — Не замерите скромним н мирним гра-  ђанима — продужи апотекар — што се у  оскуднци здраве душевне хране. наслађују по-  лнциским билетенима, којима их ваше господ-  ство тако ревносно снабдева. Да није Ђурице  н вас, не знамо шта бисмо радили од дуга  времена. — А, и тога ћу Ђурицу скоро скинути  с врата. Не знам само који ли је то од њего-  вих долијао. — Шта, има ли пзвешћа од синоћ ? — Ништа ново. Један је од нападача. погп-  нуо, а Никола је до сад умро, Не знам само шта  ће бити с децом. Чекам извешће свакога часа. • — Е њихова је дрскост прешла сваку  меру. За два дана две разбојничке похаре!  — рече свнштеник. — И јуче из јутра онај сдучај у Клено-  вику!  — одговори капетан. — Шта, ми нисмо чули ? — .  повикаше  радознали сл утпаоци, — Једна сељанка, која је нешто огова-  рала његову Станку, враћала се из вароши.  Он je ухвати, веже јој руке, па задигне сукњу  и кошуљу јој, те веже више главе и пусти  је тако у село. Али је најгоре што је она,  по његовој наредби, морала тако проћи кроз  цело село, и ником није смела допустити да  је одреши, док не стигне својој кући. — Па је ли све извршила? — Морала је, јадница. Чекало би је  горе зло. — Како ли је могла ићи завезаних очију ? — Кроз сукњу се види лепо. — Говорите, господо, што хоћете, али  ја опет велим :  наслеђе је валша чињеница .  ..  — отпоче апотекар да развија своју фило -  соФску мисао... Међутим догађаји, који су се одиграли  дан раније и који изазваше овај разговор,  беху веома страшни. Другога дана после потере, Ђурица и Паи-  товац, с одабраним друштвом, које им je  Вујо спремио, ударише на бистричкога механ-  џију усред бела дана, пред десетииом се-  љана, који се случајно затекоше у механи.  Секоше, мучише и тукоше механџију Цин-  царина и момка му оиновца, узеше му осам  стотина банака и, зарезавпти му нос, при-  претише: —  Ако чујемо да опет мучиш сиротињу  кајшпарским интересом, убићемо те на месту. Сви сељани осташе као приковани на  своме месту; нико не смеде оком мрднути, а  неки, из превелика усрђа, беху позавлачпли  главе под клупе. Кад одоше хајдуци, овп  само мрдаху ногама, на позив својих суседа  да изиђу, показујући тим да се не интересују  оним, што је иза њнховпх леђа... Одмах сутрадан, око заранака, исто дру-  штво онколи кућу HiiKO.-ie Чолића, богата  сељака из ГрабовцаЈ Никола је бно на путу,  и разбојници, знајући тачно кад ће се вра-  тити, чекаху га свакога тренутка. II сад су  ишли на поуздану добит, јер су знали да је  Никола отишао да наплати облигацију од две-  ста дуката. Знали су да је Николина задруга  на раду у пољу, а код куће беху само ситна  деца са женом редаром. На вратницама, куда he Никола доћи,  беху прикривени Ђурица, Пантовац и Новпца.  Поеледња двојица полегалп су у корову, што  је израстао по ђубрету близу вратнпца, а Ђу-  pi'iiia се завукао у витлове шмндре, коју је  Никола спремио за нове стаје. Остало дру-  штво заузело је друге вратнице, па једип  чекају уговорени знак да упадну у кућу, а  други да стоје на стражи. Ђеше тихо летгве вече. Сунце се пре-  твориХо' у -пла.мено- коло са хиљадама дугих п  сјајних ватрених паоца, од којих се половина  заклонила за високу гору, а друга половпна  блиста и пршти ватром уз небесни свод, пре-  лпвајућн се час у ватрено црвенило, час у  љубнчасто пламено жутило. И она густа из- маглица, која се вазда виђа око заласка сун-  чева, претворила се у ватру, па блиста и  трепери, заклањујући један део сунчаних  зрака. И шума, и поље, и брегови, све доби  неку нову, сјајнију и отворенију боју... По  плаву небу пролете јато задоцнелих птица,  журећи се на ноћиште.  .. Деца се окупила у једном углу пред ва-  јатом, цепкају и забадају иверје у земљу, за-  борављајући све друго што је иза њих. Једаи  малишан са врха брда, више куће, довикује  мајку и јавља да не може нигде да нађе ја-  гњад, која су се позавлачила негде у папрати. Непомузене овце блеје и, да би се зар  чиме забавиле, штрбну мало угажене траво  и опет подигну главе, очекујући музару... Прве вратнице на огради 'од воћњака  шкригшуше, и кроз њих прође коњаник. То  се Никола враћа с пута. Они из заседе по-  издизаше главе ослушкујући, да по гласу по-  знају, враћа ли се сам Никола. „Е, још ово,  па квит!« — помисли Ђурица у себи, спрема-  јући нож и пушку за напад. „Само да не буде  крви! . ,. Оно истина, сад је све једно, али  тек лакше ми је, кад се на миру сврши.к — 0, Мићо!  — викну Никола с пута,  видевши синчића на брду. - — Чујем — одговори дете осврнувши се. — Јеси нашао јагњад, сине? — Нема их нигде, славе ми !  — рече ма-  лишан застанувши и као размишљајући где  ли су. — Да потражим још горе у зобишту. — Потражн, моје дете, па пожури —  викну Никола, сагињућн се на коњу испод  шљива. Кад стиже пред вратнице, сиђе с коња  и поне да га распрема. Погдедавши сдучајно  у двориште, угдеда тамо два човека, од којпх  један утрча у кућу, а други оде к оној го-  мидици деце. »Хајдуци !... то је оно стра-  шидо, од кога се и дан и ноћ страхује . . .  па,  етб их!.. .с с  — помисди он, и таман да се окрене  и да бега натраг, а неки страшни и необични  људи притрчаше му, створише се уз њега., као  да пзникоше из земље, п дочепаше га снажним  рукама. Коњ одскочи у страну и нестаде га  испред Никодиних очију, а он се осети усам-  љен, у вдастп ових страшних зверова. —•  Пст, да ниси писнуо !... Подази на-  пред! — викну један од нападача, н Нпкода  осети јак ударац у деђа. — Не ударај се, модим те, наредићемо се  лен о... — рече он, ступајући напред ида-  шљиво и збуњено. У том деца завришташе, а у кући закука.  жена. ДНта то њима раде ? ... Од куд тамо другп  хајдуци?с ( — помисди он, заборављајућп да  је мадо час сам видео двојицу. Удазећи у кућу, Никола угдеда снаху  како је необично приседа код заваде испод  прочеља, дигда руке више гдаве и препда-  шено гледа здиковца, који стоји пред њом  с голим нОжем. — Паре дај! — подвикну Ђурнца и за-  махну' ножем. —  Хоћу, брате, хоћу, молим те ... ево на,  ево сад ... — муцаше он, вадећи рубац испод  појаса, али му нешто сметаше да га одмах  пзвади. Руке му тако дрхтаху, да не беше у  стању владати њима. Дохватио је прстима за  крај рупца, али никако не може да га из-  вуче, јер не зна шта да чини с рукама. —  Чек’, чек’. .. ево сад... — муцаше јадник јед-  нако, претурајући руком по појасу. Ђурица приђе, истрже му рубац и раз-  веза, па стаде да броји банкноте. За тренутак сви ућуташе, посматрајући  како Ђурица невештим прстима оДваја један  по један лист папира. И сам Никола се за-  бави тим послом и стаде да броји, заједно  са Ђурицом, једну по једну банкноту, као да  п њега интересује колико ће се наћи новаца  у том завежљају. — Хо, па овде је само сто двадесет ду-  ката !  РЈ.амо ти још осамдесет? — рече Ђурица. — ЈестЈест, брате... сто двадесет равно...  Нема више. —-  Како нема? Урош те је позвао да ти  исплати свих двеста по обиигацији. — А, е то јест ... али није све платио ...  Ево облигације код мене, па читајте... на њој  то пише — одговори Никола и стаде да тражи  по јелеку. — А , ево је! — рече он пру-  жајући Ђурици облигацију. — На њој све  пише, све ... — Што ти није све дао .... му његова!   — викну Пантовац као с неким правом, нала-  зећи да му је тим причињена хотимична штета. — Нема, нема човек... душе ми нема  — правдаше Никола и себе и свога дужнпка, — Оставп сад то — викну Ђурица. —  Дај ми оне паре што си узео за стоку и јечам. — Како? Нпје, браћо, није Бога ми| . ..  Нема... — Ш та нема ___ ти твога 1  — викну Ђу- рнца. — Јеси ли о аранђеловском вашару  узео педесет, о паителијевском тридесет, а  колико ти је дао Дмитар за јечам? — За јечам? — одговори Никола, чу-  дећи се тачном рачуну, који му Ђурица нз-  несе. — Е јест, било је и то, али сам раздао  по народу, браћо. Раздао сам до последње  паре, тако ми самога Бога... — Дажеш, псино матора!  — викну Пан-  товац, па изви нож у висину и ударп њнме  Пнколу по глави. Никола осети страшан бол  у глави, и са њим заједно потече му топал  мокар млаз низ потиљак. »Гле, см р т! — помиоли он у себн —  да се ги н е !...С (  и ова мисао га преродм, ули  му иеку непознату му до сад снагу самоод-  бране, коју он никад у себи не претпостав-  .ваше. Наиђе му нека црвенкастосива тама  пред очи/која му заклони собом све предмете  и сва лица ... Ои не внђаше вшне ништа, осим  једно једино с/грашило, које се помаљатне из •   те таме са, подигнутим ножем. То је стра-  шило добро. познао и разумео:  да му оно  спрема смрт, неизбежпу страпшу смрт, без  устанка, без пребола... И ако .сад он уопе  да уништи то страшило, онда... онда ће бити нешто друго, иетпто боље, а шта — о томе  и не мишљаше... Глава га жигну још јаче,  још ужасније, и он некако механички, без  размишљања, онако иото као што се удав-  љеник грчевито хвата за слабу шибљику,  дохвати свој мали ножић иза паса, истрже  га брзо и тако исто муњевитом брзином сјури  га ономе страгаилу у груди. Осети само како  нож удари у неку мекоту, као кад он у је-  сен цепа бут говеђи за пршуту, па после оде  тамо некуд сав до дршке... И по том угледа  гтако оно страшило необично отвори и ра-  шири очи, као да се нечему јако зачуди, па  нх преврте у вис и онда он познаде да је то  страшило хајдук Пантовац, који се од једном  опусти и некако необично седе и леже у ва-  тру на прочељу, леже онако леђима, пре-  врнутих очију, и он поче разумевати да је  то он- убио Пантовца. Али истога тренутка  нешто јако пуче и њега нешто тако јако ударп,  у слепо око, гурну га, и он се од тога пре-  тури и —•  умре... А Ђурица стајаше над њима са пушком,  из које још излажаше по мало дима, гле-  даше их зачуђено, не могући поимити шта то  би. »Сад овога тренутка беху два човегса жива,  беху оваки исти као што сам ија, и г л е ...“  Пантовчеву главу дохватио нламен, згорео  сву косу и по г;ући се просу задах.. . Како осети смрад спаљене косе, Ђурица  хтеде да врисне, осврте се пажљиво по Ptyhn,  угледа још некога над оним, кога је он убио,  То се снаха наднела над мртвим девером п 1 3 ГОРСКЕ ДАР домаћинсш, па кука и нариче, али Ђурица не  чује никаква гласа, но се само чуди од куд  та жена овде !  И на послетку, угледавши врата,  једним скоком нспаде из куће н потрча к пр-  вој шуми, која му паде у очн. Али, потрчавшн  мало, обузе га неописан страх од самоће, од  себе сама и од онога вечерњега сутона ... За-  стаде и ослушну... Неко му се приближује.  А, јест, то је друштво, на које је он био за-  боравио. Потрчаше сви напред ћутећи, а Ђурнца  скакаше пред свима, не знајућн ни где гази,  ни куда иде, ни шта ради. Тек кад зађоше  у шуму, умерише корак. У оној немој, мрач-  ној шумској хладовини Ђурпца стаде да при-  бнра мисли. »Од куд ја ово идем ? ... Шта ово би ?.. .   А, јест, y-6|- i о с „а м чг од*еж,а!... И прн тој  мисли стеж.е му се срце п охлади, а на душу  му паде неки тежак терет, некн велики бол,  пеко непоимљиво осећање, које је личнло и  на кајање, и на жалост, и на страх од нечега,  што се не види и не разуме. Неко ново, до  сад успавано осећање у њему пробуди се н  стаде да га ,гризе, да жеже као зубни бол . . .   Он пђаше узверена погледа, страшњиво управ-  .веиа у помрчииу, отворених, оеушених u  врелих усана, онако као што болесник у вру-  ћици скаче с постеље п бежи од куће. „За јечам?... Раздао сам по народу,   тако ми самога Вога!  .  .  Т( — понав.љаше он  у памети последње Николине речп и изазн-  ваше све оне страшие слике, које се мало час пред његовим очима изређаше, али се  сад еећаше само Николиних речи и поолед-  њега свога дела :  кад је пружио, скоро насло-  нио, пушку на слепо око и окинуо. Одједном  Никола седе ; нити му се лице промени, нити  се он осврте, ни мрдну чим, него га само од  једном нестаде с оне висине, на којој је  стајао, као да је скочио у воду, и тако се  простре по земљи, пруживши ону руку с но-  жем ка прочељу, као да је имао са њом  какву нарочиту намеру. И затим му падоше  у очп широтж Ииколина леђа, у сукнеиу јс-  леку, како су необично одскочила од земље.  И после се од једном нађе над њим неко  други, као да је видео женску коиђу, убра-  ђену црвенкастом марамом са белим цвети-  ћима. И више се ничега није сећао ... А варош ври од иестрпљења . .. Капетан је на послетку добио тачно из-  вешће. Кола са мртвим Пантовцем очекују се  свакога часа, а појединости напада познате  су, већим делом, свима. Ипак се нестрпљиво  очекује писар Мита, који ће сав догађај испри-  чати онако, како је у истини било. По подне стигоше кола са спроводни-  цима, писаром и доктором. Народ нагрну ко-  лима, па нити ко може прићи колима да што  види, нити се може извући из гомиле, већ  се цела маса радознала народа таласа и по-  вија са стране у страну, као добра пшеница  под снажним ветром. Велику муку имађаше среска послуга, док уведе кола у среско дво-  рпште. Жандарми одмах скндоше Пантовца  и простреше га по зеленој лединн. Народ се  окупи у около. На благој, мало на.гнутој равницн ле-  жаше, раширених руку и опружених ногу,  мртав Пантовац. Страх га беше погледатн. 'Туста коса му беше спал.ена п на место ње  стајаху још уковрчени црнп и тврдп пурци,  пепео од косе, који му даваху још страшнијп,  необичнији пзглед. Преко целога темена, куда  су жандарми, дижући га ва.вада на кола, збри-  сали п скпнули рукама изгорелн пухор косе.  виђаше се црвена, испечена кожа, на једном  месту напукла, па ту зија огромна спржепа  рана. На лицу му не беше ни бркова ни обрва,  већ на место љих отајаше црна гар, по не-  где обрисана, те показује на том месту тра-  гове пламена. Очи му беху отворене, алп го-  тово испечене, услед чега цело лице више  добијаше изглед обнчне трупине. С леве странс  груди, на чистој белој коптуљи, зијаше мала  крвава рана, улепљена усиреном н запеченом  крвљу. — Што ти је човек, брате — рече неко  из народа — ка да си запарао ноктом преко  меса, а ет’ .  .. мртав !... Сви разделише ову ФилосоФску мисао, па  чак if капетан, који дотле стајаше намрштена  и озбиљна изгледа, после ове напомене зна-  чајпо махну главом, као да бп рекао: »Ја,  море! < (  Само апотекар показиваше, да га ова  појава не зачуђава, јер љегово лпцеддоби пз- раз као да је хтео рећи: »Е мој брате, да оте  видели оно што ја знам!( <  И доиота, он одмах  проговори: — Е, нисте видели ви у Штајнбруху: узме  само једну танку дугачку иглицу и завуче је  вепру између груди. Вепар само: мрд-мрд и — готово !... Господине мој, шта мислите ! ... — То су, брате, свиње — одговори онај  први — а свињче... истина јесте, у неку  руку, како ћу р;азати... као човек, али опет  није човек. А  човек је, брате, ч о в е к ! — И ово ти је, болан, некад било дете  п сисало мгајчино млеко, и мајка га, ка и све  мајке, волела и гајила!  — прозбори газда  Дмитар, гледајући онакажено лице зликовчево. — Како га је гајила, тако је и прошао — одговори учитељ. /Буди наставише да исказују један дру-  гом своје утиске, а капетан стаде да саслу-  шава грађане, који су познавали Пантовца.  Нрибравши довољно доказа да је овај мртвац  доиста Пантовац, капетан нареди да га одмах  посе и закоиају. У вече је, украј срескога пута, израстао  нов хум влажне земље, као једини спомеиик  зликовачких дела. X I X Кад је Ђурнца иохарао бнстричкога ме-  ханџију, није хтео после похаре да се састаје  с Вујом, по му је само поручио да је посао  свршен успешно, да су иашлп новаца више  но што су се надали и да he одмах да ударе  на Чолића. И ако Вујо није налазио за па-  метно да се врши други напад са толиким  новцем у џепу (јер могао је Ђурпца погн-  нути, па ко зна шта би било са новцем), ипак  му је одговорио:  »Нека чннп како зна, само  нек пази наљудеЧ Али сад, после друге по-  харе, Вујо посла пред њега човека, који је  имао на сваки начин да га доведе к Вују, да  му не да свраћати никуд на другу страну.  Случајио, пре овог пзасланика Ђурица срете  свога Кленовичанина, кога му је послао ја-  так Јово. Ђурица још пђаше тсао у грознпцп. Дру-  гптво је распустио, давшп сваком другу по  десет дуката, само остави са собом Новицу,  јер га беше страх од самоће. Кад окретоше подножјем Веичаца, оном шумовнтом страном,  зачуше пред собом познато звиждање, знак  њихових јатака. Обојица се заклонише за дрва,  спремише пушке и одговорише н'а знак. II  с једне и друге стране понављаше се зви-  ждање, да би онај, што им прилази по мраку,  знао којим ће правцем ићи. — С тој! — рече Ђурица лагано, кад опази  човет;а близу себе. —  Ко си? — Ја сам, Ђуро, од Јова... — А, Миша! —-  познаде га Ђурица, па  му приђе. — Шта је, г;о те шаље? — Јово ме послао. Чуо је да ћеш ноћас  овамо у Кленовик, па ти казао да нп но што  не свраћаш к Мату. — Зашто ? — Он је ономад јавио капетану да ћеш  ноћити код Јова, па с у :  због тога дизалн  потеру. — Не може бити! — Јест, вала, па сврати на Вуја, те га  питај, и он ће ти казати; он то још боље зна. Ђурица ућута и као да стаде нешто ми-  слити. Дуго је тако ћутећи упирао поглед у  помрчину, па на послетку махну руком и обори  главу, као да и сам увиђа, да не може' jom  ништа смислити под утиском ових необичних  догађаја, који се све више гомилаху око њега.  »Ш та ћу да мислим ?« — рече он себи на по-  слетку.  — » Видим да се приближуј е к р а ј , па сад  што ме снађе. Кад су иајпоузданији моји људи  почели да ми раде о глави, онда ту пема жи- вота. Ади се опет не дам тако лако ! . . .  А  она?... Баш ми је и то ведика невоља!... — А, Ново ? — обрте се он Новици, којн  иолако иђаше за њим. — Шта велнш за ово ? — А да што ћу 'i’i! рећ’, болан, но да уту-  чеш кашче, нека они други узму памет у главу. — Ако ли се онијош внше наљуте за то? — I le смију, богме! Свакому је танак врат. »Сад би ми ваљао побратим. Шта ли-ј.е са њим, јадником?... Вујо бн ме још боље  научио, али нећу к њему, док год не раздам  ове новце људима...« Опет се зачу звиждање, — Шта је сад? — рече Ђурпца, закла-  њајући се и одговарајући на знак. Звиждање  се понови као п пре, Ђурица одговарагае, алн  беше још опрезнпјп. — Ђуро, ја сам — зачу се глас у близинн. — Од куд ти овде? — зачудп се 'Бу~  рнца, познавнш Вујова синовца. — Вујо те зове да идеш право њему.  Радп се о твојој глави. Мато ће да те убнје,  то је извесно. — Знам, чуо сам то. Кажи Вују да ја  одох у Кленовпк, да се наплатим с Матом.  Ако он мисли да не треба то да чиним, нека  пошље одмах за мном. Стићи ћеш ме до кле-  новичке реке; ја ћу. полако путом. — Добро — одговорп онај из помрчине  п нестаде га, 'Бурица с Новицом окрете уз брдо, жу-  рећи се да обиђе Врезовац, па дал.е па путу  да чека Вујов одговор. На кленовичкој реци Ђурица се одмори  цео час, па, не добнвши никаква одговора од  Вуја, пође сНовицом у село, правоМатовој кући, ),А овај ништа не упита шта је било код  Чолића. Јамачно је Коста стигао и испричао,  нли је можда Вујо мислио насигурно да hy  ја право к њ ему?... Све једно. А жао ми  Мата ! . .. Шта да чиним са њим ? Истинат он  хоће м о ју  главу, а ја се, богме, ие дам тако  лако. Па сад ... то је и тражио ! . . . t t Беше превалила поноћ, кад Ђурица стиже  с Новицом пред колебу у Матову бостани-  шту, где је од пре неколико пута ноћио. У  колеби не беше никога, јер је бостан већ  прошао, и Ђурица уђе унутра, па стаде да  смишља с Новицом шта be да ради. Дого-  ворише се да најпре н сами окушају Мата,  да му даду довољно прилике да им покаже  своје намере. Ради тога Новица ће се са-  крити, али ће се ипак налазити у близини  Ђуричиној. — Чујеш, Ново ... — рече Ђурица усга-  јући. Баш ме мрзи да опет поианим руке...  Кад видимо да то морамо чинити, ако те не  мрзи... да ти то учиниш... — промуца он  као стидећи се своје слабости, и у исто време  као подлежући душевном и физичком  умору,  који га је савладао.. — Само ти мрдии, па не брини!  — од-  говори Новица, за кога то, као што изгле-  даше, не беше никаква неповољност. — Хоћу  ли га посјећ’, или право у чело ? — Боље је да не пуцамо. Пож ти је огатар ? — Љута гуја! Ђурица, полако и опрезно, оде прод кућу.  Беше све мирно. Мато, као и сви јатаци, ннје  држао псе, по којима би суседи могли до-  знати кад долазе ноћгш гости. Ђурнца обиђе  свуд око куће, разгледа свако сумњнво ме-  сто, па се упути к високој розгп, пободеној  у градини, под којом је Мато обично спавао.  Дошавши до познатога му ноћпгпта, Ђурпца  опази да Мато спава. Сагнувши се иад њим,  повуче за покривач и зовну га по имену. Мато скочи с мо.ста, и као да ннје ни  епавао., познаде Ђурицу и обрадова му се. — Гле, од куд ти ?... А  ја баш мнслим  да не удариш ноћас, пазадуго нисам заспао. — Чекао си ме, је ли ? — Нисам те баш чекао, ади сам поми-  шљао да ћеш свратити на нас. Камо ти Ра-  дован ? — Погибе. Једва и ја изнех главу —  рече Ђурица и исприча му цео догађај код  Чолића. По том му каза да је свраћао к Вују  и оставио код њега све иовце, па се онда  и он намести код Мата, леже и наскоро се  учини да је заспао. После пола часа Мато устаде и зовну га  полако. — Ђ ур о!  — зовну га он некодико пута,  па, впдевши да Ђурица спава тврдо, после ве-  лика умора’ диже се и оде у мрак. Чим иестаде Мата, Ђурица одмах с.кочп  и зађе за розгу, где се беше прикрио Повица. — 1 11та ћемо сад? — рече он. — Чек’ да- наместим твој покривач —  одговори Новица, па оде те навуче поњаву  преко сламнога јастука и врати се за розгу. — Чијепо сам намјестио, као да спавага  тамо. А сад да гледамо шта he да ради угурсуз. После неколико минута врати се Мато  са секиром у руци. Прилазећи поњавама, он  опет зовну Ђурицу по имену, па, не чувши  никаква одговора, издиже секиру, корачи два  пут ближе к понЈјви и потеже из све снаге  секиром по ономе месту, где је требала да  буде Ђуричина глава. Истога тренутка удари  га Новица ножем у леђа, прободе га скроз,  и Мато паде мртав ... Убице се окретоше и одоше кроз село.  У Радоњића забрану седоше, Ђурица одброја  осамдесет банкнота и даде их Новици. — Ево ти за сад оволико, па кад год  ти буде потреба, само ми кажи. — Е јеси човјек, неба ми! — рече Но-  вица, чудећи се. — А они матори пас ппкад  ми не даде више од десетак петнаест банки.  Сад сам твој, сав твој... — Није он ни мени давао више — од-  говори Ђурица — али сад ћу j'a да делим и  њему и другима. Само ви треба мене да чу-  вате... и од њега да брапите, па вам неће  бити криво од мене. — Ево ти главе моје и вјере тврде, да  ћу те чувати бољ е  но себе сама!  — узвикну  весео и узбуђен Новица. — А доћи ће, море,  данак, кад ћеш виђети колико вриједим. Сад  иећу ништа да ти кажем ... Ђурица се-изненади овпм речнма, алп  се учини да пнје на љих обратпо пажи.у,  а огледа да изазове Новицу на искрен раз-  говор. — Знаш, брате Ново, досадило мп се ро-  бовати за другога. Гини, мучн се и пропадај  свакога дана, а за кога? — Све за њега. Моји  л.уди, који ме чувају, и они, којн са мном мећу  главу у торбу, добију од њега коју банку  као слепци, а оно друго све он згрће. Зашто  бисмо ми то триели ? —-  Знаш шта је, Ђуро !... Све је тако ...  то је истина, али ти не мореш с онпм курја-  ком нзпћи на крај. То ј а знам , п знам за-  што ... вјеруј ми. Доћн ће дан, вељу, па ћеш  и сам све разумјетн и внђети, а дотле га мо-  раш заваравати. Подај и њему половнну од  добити, јер сад је зима на прагу... требадо-  бро да се чувапт, а без њега не мореш... —-  Зимус мп он не треба. Пмам пасоше  за нас обоје, то мн је он пабавко и дао, па  ћу да се склоним подаље. А  впше не смем  да нападам за ову годину... И. доста је. — Е оида те само. једно молим:  не иди  к њему, док не прибереш све за нут. Па кад  буде све готово, нарачунај се са њим, па од-  мах бјежи и не говори му ђе ћеш зимовати... — Ш то то сад ? . — Тако ... виђећеш. И кад се иа про-  љеће вратиш овамо, прво се нађи са мном, па  онда иди к њему. То добро упамти, ако ти  је мила глава... — Ама реци ми, болан, штогод... ти  нешто знаш, па нећеш да мм кажеш, а ви-  дим да се то тиче главе! — Добро видиш, и то ти је за сад до-  ста. А кад дође вријеме, знаћеш све. Разговорише се још о зимовању, али је  Ђурица своју праву намеру, да зиму проведе  у Београду, тајио и од њега. Растадоше се као најбољи пријатељи. Ђурица је имао пуне руке посла. Тре-  бало је разделити новац јатацима, оставити  што и мајци, па онда узети Станку и, пошто  нареди рачуне с Вујом, кренути се на пут. Зора већ забелела, а он, после оволиких  злочина, још није ни тренуо. Морао се негде  одморити. После краћега двоумљења оде к Јову. У прљавој, каљавој, последњој палилул-  ској улици, па крају Београда, поређанп су  сниски неокречени кућерци од набоја. Око  понеке кућице нема гш толико дворишта, да  се човек слободио обрне, а око понеке по-  дигнути су у пространу дворишту кошевп за  кукуруз, стогови сламе, сена н шаше, кошаре  за .стоку и остале потребе добре земљодел-  ске куће. Становници су ове улице махом онн  типски и Београђагшма добро познатн зем-  љорадници Палилулци или вредни и . сиро-  машни Војвођани, кОји ее, свп из реда, име-  пују Банаћашша, и ако нх има из свих крајева  леие Војводине. Већ неколико дана пада киша над Бео-  градом, те је и чнстИји део града потонуо у  житкој прљавој масм; расилинуло се блато  по свима улицама, по дворпштима, по пра-  говнма и уласцима у куће... Са стреха и из  натмуреносребрнаста неба сипп и капље ситна  роса, која обухвата цела човека, продире му до тела и, чини ти се, увлачи се и у саму срж  кошчану... Повучеш ли ваздуха у собс, по~  јуре ти у груди хладне росне каиљице, за-  твориш лп уста, ето их кроз нос, па засипљу  очи, уши, образе, цело тело ... Хладна мокра  влага продире даље и од са.мога ваздуха.  .  .   Гнила, влажна магла завила у свој суморнп  илашт цео град, као какво чудовиште, па га  кваси, цеди и опет кваси, рекао бих да му  спира с прљава лица трагове ужасних зло-  чина, мука, уздисаја... И с мокрих камоних  плоча опет се динчу облаци суре мокре магле,  квасећи успут људе, кућс, дрвеће, све.. .  Као  да цела природа плаче за изгубљеним добром  у свету ... Палилулска улица претворила се у море  блата и влаге. Читави облаци густе мокре  влаге вију се по кривим и тесним сокачићима,  прелећу с једне кровињаре на другу, влаже  и продиру у станове кроз малена иезашти-  ћена оканца, уносећи собом и студ и отров .. .   И усред дана у таквој је улици помрчина,  а кад зађе и последњи зрак сунчев, који је  даљу бар оне густе облаке осветљавао, на  таквоме месту наступа црна неиробојна ноћ ■  •  • Шта се то вере ноћу по житкој тешта-  вој маси непоплочане улице?... Ни најбоље  мачје око ништа не види, али ухо јасно раз-  ликује, да се с муком провлаче туде две ноге  човечје, шљепкајући по блату, отресајући се  и вукући се опет по растопљеној, замешеној  и расплинулој житкости. Тихо се провлачи  задоцнели становник, придржавајући се ру- кама за мокре зидове бдатних кућица илп за  накривљено прошће дугпх дворишта. . .  Про-  ђоше једна... друга... десетак кућпца, п он  се на послетку зауставн пред једном. »Баш сам луд !" — помнсди он, заста-  нувши пред вратима, двоумећи да ли да уђе  унутра иди да се врати. — »Оставих онако  красно друштво !... А шта ћу овде ? Да спа-  вам иди да ј е гдедам онако натмурену и здо-  вољну... И најгоре је то, што неће нп речн  да проговори:  све ћутп замишљена, по некп  пут се намршти, па опет мисли и мислп...  Нема краја њеним мислнма... А о чему може  да мисли? 0 кући, о седу, о мајци, о оцу...  то није; она је истурена, нзбачена отуд, па  јој п није до њих. 0 мени и себп?... Један  нам је крај, шта има.да мисди! . . . Ја јој чи-  пим све ... свега има, као каква госпођа: ни-  шта не ради, једе п пије, шта ће више?!.'..  Ш та треба човеку друго ? .. .  А  онај ми Веса  изгледа сумњив: ми сви пијемо, веседимо се  са девојкама, а он све гдеда испод очнју, п  чини ми се баш мене највише гледа.... Јест,  баш мене, п од тога сам ггогледа утекао, и  добро сам учинио ... Баш не водим онај његов  поглед ! Боље ми је овде... А ја .... И овде је  онај д р у г и поглед !... .Све једно, опет је боље  да трпим ово; поузданије је, али је тешко .. .l < И Ђурица одлучно гурну врата, уђе у  двориште, па их опет затворп н насдони на  п,пх дебеду кладу. Пипајући зид и спотичући  се по кдизавој подстрешннцн, дође до врата  кућних, ослушиу мадо и куцну лагано о мокру даску. После неколико тренутака отворише се  собна врата и зачу се ход босих ногу по зе-  мљаном поду. — Ко је то ? — запита груб женски глас  изнутра. — Отварај, море, озебох на овом кија-  мету — одговори Ђурица. Врата се отворише; иза њих зину иста  таква густа и црна помрчина, каква беше на  пољу. Ђурица уђе у собу. — Упади-де видело, осдепићу у овој про-  гглетој помрчини. — Што he ти? — одговори Станка. —  Како ја по сву ноћ седим сама, па ћутим и  трпим. „Видиш, њој је криво што седи сама;  зато се она и дује! Е, вала, нећу те ја по  сву ноћ чувати.« — Шта ти вали, што седиш сама! Жи-  виш ка госпођа... Шта ћеш боље ? • — рече  он гласно. Станка запали свећу, па седе на под, по  коме беху прострте неке прљаве поњаве. До  те постеље стајаше мала четвртаста пећ,  сандучара, добро загрејана, од чега сва со-  бица беше врела. Ђурица стаде да се свлачи. Станка га  једним тренутком погледа, па опет обори очи,  гледајући у његове каљаве ципеле ... Обоје су променили ношњу; удесили су  да се оделом не разликују од становника своје  улице. Ђурица је, преко гломазних војничких  цокула, носио оне широке сукнене чакшире, 1 4 гск&жа ц л р које носе Палилулци, а иа леђима је и.мао  кратак постављен капут, купљен од једнога  Сремца, и па глави малу шиљасту шубару.  Станка је, као п све жене из те улице, но-  сила хаљино од неке загасите вунене тканине. — Чудо се ниси опет наппо ? — рече  стна, осмехнувшп се јетко. — Ја мишљах тн  ћеш чак у зору. — Mopie махни ме, Беше тамо јодан. . .   ђаво га знао ... Некако ми се чнни сумњив . . .   rta одох раније. Од пре би се Станка после таква од-  говора уплашила и стала би распнтнвати п  домишљати се ко лн је то био, али сад као  да није ни чула одговор: само га погледа п  слеже раменима. —•  С ким си то био тамо ? — запита га  она неким радозналим и прнтворновеселпм  гласом. — Знаш ... они нашн. — А  ти мени не кажеш да се ви тамо  частите са некаквим девојкама? — рече она  и насмеја се весело, као да јето , што је ка-  зала о провођењу, доиста веселп и занима. Ђурица се изненади; лако црвенило пре-  лете му преко лица, алп то Станка, при онако  слабом осветљењу, не опазп. — Од куд ти'то знаш? — одговори оп,  и одмах ее покаја што овако лакомислено  запита. — Ш та имам да ти казујем . . . ти  знаш какво је моје друштво, а где онп иду,  тамо има свачега. —  Па добро, али нтто тн крнјега од мене? — Море шта кријом L .. Да ти причам  с ким год оеднем и проговорим реч?... — Па не мораш баш све, али тек ...  ’нако ... ио нешто бих могла и ја да знам —  рече она смешећи се. — Жстина, море, какве  су то девојке, јесу ли лепе? — Тхе ... знаш какве су варошке :  беле,  а руке им ка памук — одговори он и по-  гледа њене једре развијене руке. Станка нехотично подвуче руке под одећу,  па се учини још радозналија, али тако, као  да се она не љути ни на шта и не види у  томе ништа неповољно. — Па како, болан: пију ли са вама, итта  раде?... Хоће ли која да се шали? —•  Пију доста, а и ђаволи с у .. .  — од-  говори он и би му толико пријатно то се-  ћање, да сам поче даље причати. — Једна  све окупила око мене, па ми даје да пијем  из њене руке и ’нако ... шта ти не ради . . .   Онај ђаво Пера све је подговара да ме дира.  Кажу јој да нисам ожењен, а она црче, све  око мене. Тако ... смејемо се . . . — Кажи ми, болан, право, која ти се  више допада: она или ја? — Што пи.таш кад знаш:  она је варо-  шка, iraje за нас, сељаке људе. Она хоће само  да извуче новаца.. .  а ти си друго... Ми,  онако сељачки... — Знам, али кад она. не би хтела но- :   ваца, но онако ... каоја?. .. —  рече Стаика,  а усие јој се скупише н заиграгае од уси-  љенога стезаша. — Е, то не може да буде... она је в а ~ -  рошка. Hehe она без новада ннкуд, а ти сн.  виднш, оставила све ... И као да се сад тек сети огромне жртве,  коју му је Станка принела, Ђурица се раз-  нежп и омекша, па јој приђе н пребаци јој  руку преко рамена. — Ти си менп све добро моје! А ове  варошке ... ништа ... Станка обори главу, п не одговори ни-  шта на ову изненадну милост Ђурпчину. » 1  Гиоам могла веровати баба Мацп —  помисли Станка — а оно вндиш, истнна је.  Допадају му се варошке, а ја ? ... Још који  дан, па he ме, ваљад’, омрзнути; неће ме  после ни погледати, кад се навикне на ове  варошке ... Али н ећ е!... Док сам ја жпва,  неће ме променити ни отурнти, јер, Ббга ми,  'онда може бити свашта... Ја сам ради њега  оставила све... осрамотила се, те не смем  никоме своме у очн погледати. . .  оца наљу-  тила... Јест, то беше онда у забрану.. .  Ала  беше лепо !... Чињаше ми се да ништа боље  у свету нема од њега. Допадала ми се она  његова радост и послушност уз мене... Од  њега стрепе сви људи, а он ме слуша као  мало дете... Тб ми се много допадало, а п  јесте било лепо !. . . ' Што није сад онако?...  А сад му с,е допадају варошке. . . “ — Опет си се замислпла! — викну Ђу-  рица љутито. — Баш то не волпм, тешко ми  да те гледам такву, па мн се no неки пут п не иде кући због тога. Ш та мислиш, кад  имаш свега и да поједеш и ’нако... — Ш та си окупио једнако с тим јелом, као  да сам ја код оца гдадовала. Зар сам ја отока,  да само једем ... — Море није то, него ја татш уз реч  велим... А бојим се да у тој бризи ништаи  не једеш. Истина, шта си јела данас? — Шта ћу јести?... Х леба... Знаш да  је пост. — Какав пост ? — Божићњи, зар не знаш.. .  Хоћу да  се причестим, т;6 и остали свет. Ђурица се подиже и погледа је зачуђе-  ним раширеним очима. „0  чему то она говори?... Причешће .  ..  Какво причешће!. .. И на једаред стадопте да  му се проносе у мислима светле и слатке  слике давнога детињттва. .Једва их изазива у  памети. Био је тако мали, да је мало гато  разумевао, и сад се сећа само као кроз сан . . .   Мајка му обукла нову, сасвим нову, чисту и  белу котиуљицу и потггасала га новим поја-  сићем. .. обула му нове црвене ишаране ча-  рапе и опанчиће ... сећа се живо како је јед-  нако загледао у шаре на чарапама. Сестрица  му, обучена у шарену сукњицу и црн сукиен  јелечић, узела га- за једну, а мајка за другу  руку, па су онда сви троје ишли далеко, да-  леко... не сећа се цела пута, али зна да су  ишли цркви. Па онда се сећа сјајног и злат-  иог одела свештеникова, од кога није одвајао  очију. И најзад сећа се да је тада све било тако лепо, весело и радосио, да је бнло до-  ста мале веселе деце... II ceha се балвана  иреко реке, којим су прешли, и како је жмурио,  док га је мајка пренела... .  А све је било тако  сјајно, и никад, чини му се, сунце није тако  грејало, као тада што је ... сјајно, светло,  слатко.. .  II никад га више не одведоше цр-  квн II не причестише. — Јесн ли често бивала у цркви н на  причегаћу? — запита је он мекшим радо-  зналим гласом. — Како да нисам, кад сам се бројала у  људе. А ти ?... — Само једном, кад сам био малн. Сад се  баш сећам... А како ћеш ти, с ким ћеш да пдеш? — Све ће жене из овога краја... па ћу  и ја са њима. — Да ли ће ти дати без исповеоти? Знаш  код iiaG попа не да ником, док се не псповеда.  Због тога се моји иикад нису причешћнвали. — II ја ћу се исповедити ... Нисам нп-  ког убила ни онако... какво зло учинила,  што да ми не да? ' — А од о н о г а нема ништа ? — Ш то питаш? — одговори оиа осмех-  нувши се. — Знам да жене у том стању не пду... — Нема. - — П а ... готово и бољ е! — О д’ пре си волео. — Т х е ... тек онако... не знам ии ја.  Гаси свећу!  • — рече он и стаде да се намешта  на постељи. Станка угаси свећу, али ие леже. Остаде  да премишља у тамној ноћи недовршене мисли,  које јој беху једино занимање у овој тешкој  и необичној самоћи. Одавно она већ није више она Станка,  која је била девојком. Угасиле се оне бујне  жудње и навике из девојаштва, увидела је и  дотакла се свега, што јој се дотле чињаше,.  необично и примамљиво. И сад јој се онај  пређашњи живот чињаше сјајнији од сунца  и лепши од свега на свету... Да јој је само  још једном да стане у друштво својих дру-  гарчца, да се онако слатко насмеје и нашали  са њима... да послуша оно весело девојачко  кикотање... да их, онако старински, смело  у очи погледа... И она зна да више никад,  ни једној од њих, не сме у очи погледати. ..  и све то због њ ега... и ако он воли да се  шали с варошкима... Нека га. И њему је  тешко, нек се забавља, само нека њу воли.  А њој је тако слатко било мало пре, кад је он  обгрли, па рече: »Ти симени све добромоје ...w — Ђуро, спаваш ли? — Не спавам. — Немој да се љутиш, што сам ти ка-  зала за оне варошке. — II ја то сад мислим. Ти би требало  да се љутиш, али од сад ћемо друкчије...  Само да прође ова дугачка зима!... — У наш Кленовик, је ли ?... Да се на-  гледам оних зелених ливада, да се наслушам,  макар из заклона, оних наших песама, да се  напијем хладне воде са нашега студенца... — Да седнемо у странама, горе више  реке, н да гледамо цео потес и седо. . . Пред  нама свет ради, ври кб у мравињаку, а мп  седимо, гледамо и погађамо која је. оно дс-  војка што купи сено, или онај што коси... — Бадава, своје па своје! — Знаш... ја сам мислио да накупим  много новаца, па да побегнемо негде далеко,  да искочимо из Србије... али сад виднм да  не бих могао... Нисам знао како је то не-  обично. И они се приблнжпше једно другоме, да  тако удрун-;енп лакше сносе тешку самоћу... 3 £ :x :i Трећи je месец како се Ђурица настанио  у Београду. Кад је приспео у град, никоме  се није обраћао за обавештења, никоме није  поверавао своје тајне; сам је смишљао како  ће се у овом~ великом граду скривати. Па као  што ’но курјак, кога потерају са свих страна,  тражи најгушћу шуму и завлачи се у непро-  лазне гудуре, тако је и он, неким неодређешш  пагоном самоодржања, изабрао себи стагш-  ште, усамљено, склоњено и поуздано ... завукао  се у своју јазбину и чекао да падне и да се  отопи снег, да поново листа зелена гора, која  ће га опет примити у своја нема наручја... Живео је као што живи звер, која свакога  тренутка очекује громовито халакање потере.  Дању се спавало,- а ноћу живело. Иживотје”  тај био необичан. Најпре није смео.ниглаве  помолити из собе. Станка је излазила и на-  бављала најпрече потребе. После се упозна  са Тимом Банаћанином, који је становао у  суседству. Са њим је. почео по гтеки пут да нзлази у кавану,- где су се скупљалп некн  необични гости :  и они су се, како изгледа,  показивали само ноћу, а дању ее завлачили,  као кртице, у тамне и скривене рупе и јаз-  бине. У. овом друштву се радозналост -сма-  трала за велики преступ: живи како .  знаш,  нико те неће питати ко си, нн од куда си.  Сваки је нмао довољно узрока да скрива своје  стање п положај, па ннје волео да га други  о томе раопитује, нитн је он сам имао вол>у  да се нмтересује туђом бригом. Ђурицу су знали само по имену, разуме  се лажном, које му је у пасошу означено; а  пасош је гласио на Милоша Јокића нз Доње  Трешње. 0 чему другом није га нико распи-  ти-вао, и ако је свакп од његовик новнх по-  знаника могао с поуздањем тврдпти, да на  души овога плавушкастога впсокога младића,  који тако безазлено н благо гледа, лежп бар  једно убиство. И на послетку, другови оу се  ревносно чували. Дознавали су пз раније за на-  мере полициске, па су се сложно старалп  да их осујете. Ако је за ту сврху требало  новаца, давалп су сви радо. И Ђурпца је у  два маха давао no две банке, н ако му је  тражена само једна. И то му је донело лепа  уважења у друштву. Једаред Ђурица опази да се млађи по-  сетиоци ове каване, увек у једно исто време,  одвајају у засебну собу, од куда ,се више не  враћају те вечери. И он им се придружи. Тамо, куда уведоше Ђурицу, увек сеђаху  три младе женске, здраве п ирпмамл.пве, обу- чене онако, р;ао што ое носе девојке у ње-  гову срескоме несту. У његову затвореннчком  жпвоту и мање забаве било би му добро до-  шле, а ова му се показа као драгоден про ■   налазак, те он не пропусти ни једно вече да  не проведе у овом новом и, за њега сељака,  веома необичном друштву. Упозна се брзо са  свг-ша женскима, а једна му постаде блиска,  веома мила и блиска пријатељица. Он гшје  жалио новаца, а она је тако расипала чари  и милоште, да је на брзо утрвен пут њихову  иријатељству. Пило се и веселило сваковече . . . Смркло се. Ђурица се провлачи поред  сниских кровињара, завејаних снегом; грчи  се под натисцима хладна ветра, који скида  с кровова снежну прашину и засипље њоме  другу страну улице. Пажљиво и опрезно ко-  рача момак, бојећи се и презајући од свакога  звука, од сваке људске појаве на улици. Ж.урио  улази у кавану и, видевши сва позната без-  брижна лица, и сам се соколи, заборавља на  страх и загрева се јаким пићем. — Хо, младићу, та немој тако журно,  — ослови га чича Тима. — Дуга је ноћ!...  Они твоји већ почели тамо. — Нека их — смеши се Ђурица, нудећп  Тиму дуваном. —■  Начиии једну од овога. — Та не марим ти баш за финим  дуваном;  волим ову траФику. А јес’ чуо за нашега Паиту? — Јок. Ш та је било. — Ништ’. Уватили га ноћас на берби,  па ће сад да се одмара у полицији. Хо мај. . .  како се ова младеж не чува! — А ти ниси омирисао бајбок, а? — од-  говорп Палплулац. — Та-оно није да нисам, знаш. . . али  чувам се. — Баш ови старцп... — уплете се трећн  — све нас калпе да не знамо гшшта, а ето  само за тебе смо три пут куповали сведоке. — Ето га сад. Та ко каже да смо мп  крилати! Кад се друштво заговорп, Ђурпца се по-  лако извуче и оде у друго одељење, које га  је више привлачило. — Мацо, ево ти драгана !  • — внкну један  гост, кад Ђурпца уђе. Једна плавојка, мало погуреиа, јасних  н светлих очију, жпва и страсна израза, устаде  иза стола н пође на сусрет Ђурици. — Где си, Митпо; камо се ? — рече она,  спуштајући му своју белу облу руку на раме  и гледајући га са пуно страсне жудње. Ђурица се свакад збуљиваше од овпх  нежних белих руку, и обично муцаше тек  што год у првнм тренуцима, не налазећи речн  да искаже своје осећање н чуђење. Седнувшн на столицу и посадпвшп је  поред себе, он је узе за руку, па стаде да  глади ону меку као памук кожу на руии, по  том је узме за об.разе, поглади јој меку на-  мирисану косу на глави и опет гледа и гледа . . . —•  А'ла мирпше!  —■  рече после дужега  ћутања. — Ш та? — насмеја се опа. — Коса . . .  и сва мнрпшеш ., .  Како то ? — А зар ваше девојке не миришу? — Зној удара од њих. А л ’ оне раде, а  ви господујете. — Зар смо ми господа? — Ја што сте ? ... Варошке . . . — Дизо — викну она једну другарицу,  — нујега шта каже Миша:  њихне девојке  ударају на зној ... ха .. .  ха . . . — Пријатан мирис... Ђурици би криво што тако рђаво про-  тумачише његов израз, и још више што тако  оштро исмеваху његове сељанке, чија му је  успомена и данас веома драга, па се намршти  и озбиљно одговори : — Оне раде тешке послове, па не могу  мирисати као ви, што само седите и наме-  штате се за нас људе. Без сумње. би му се нове пријатељице  добро наплатиле за овакову грубост, али их  уздржа. његова оштра збиља, иза које су опа-  жале да сева нешто тајанствено и опасно.  Учинише се да не чуше његов одговор, а  Маца затражи да што пије. Ђурица је свако вече, частећи своју при-  јатељицу, трошио по негшлико динара, те је  могао израчунати, ако непрестано стане овако  трошити, да му иеће дотрајати новаца. Али  се он још није за то бринуо. Занимала га је  у великој мери ова новина и ове, како њему  изгледаху, господске околности, па им се  предао сав, не бринући се о крају свега тога. — Море, докле ћемо ми овако? — поче  Маца, пошто испи са њим неколико чаша. — ТТТто ти мени не кажеш како живпш, пмаш  ли добре зараде, па да се узмемо, да ме водиш  одавде .  .. да живпмо заједно. — Од истине, зар би тп живела са мном ? — Што да не бпх, само нећу у село, него  у варогни. А  имаш ли -ти нова.ца да жпвпмо  лепо ? ... Ја нисам научила да радим. — Лако је за новац. Него би лн ти прп-  стала да те на пролеће одведем у моју варош,  да живиш, море, ка бубрег у лоју ? А  ја бих  тп долазио сваки други трећп дан. — Зар не би п ти могао живети у ва-  роши ? — Не могу. Треба да зарађујем. — Пристала бих, само ако можеш да ме  пздржаваш лепо. Ђурица је у почетку стављао питања  више из радозналостн, тек да видн шта he  она рећн, држећп да је то све обпчна шала,  алп чувши њен озбиљан н одлучан одговор,  нађе се изненађен и зачуђен. ... Овака варошка, згодна као молована,  пристаје да иде за њим, куд год је он по-  веде (само не у село) и да живи само за њега !. ..  Како ли бп то изгледало? Намести је он, ре-  цимо, код... где би то м огло?... све једно,  Новица би јој нагаао згодно место, он зна  сваку кућу. Па тако ... он би долазио ноћу . ..  кришом.... не би нико знао ... А  Станка? Тхе,  па ништа! Кад се врати у гору, ако му буде  до тога, он ће већ смислнтп како ће то на-  редптп, а за сад ће да је одржава у тој мн- сли... Годи му то веома, да је још од сад  сматра као своју, сасвим своју ... — Ја, вала, хоћу, само да чекамо до  пролећа, јер се пре иећу враћати. Дотле ћемо  све ’вако заједно ... Ти да си моја од сад ...  нећу ни с кнм другим, знаш... — Евоч  руке! — одговори она, па му се  усхићена и весела баци на груди. А Ђурица мишљаше да плови по небу и  да нико други не зна за овако уживање. Онамо  једна венчана, да га прати на тешку путу,  да се нађе у злу и у добру, као верно псето,  које само зна да слуша, не тражећи за то  награде (тако је он мислио...) А ова за ве-  селе дане, кад не зна куд би се окренуо,  кад осети потребу да отвори цело срце, да  се наужива и провесели ... Дивна ли живота !... » . .. Ал и ко зна... дуго је још до про-  лећа. Дотле ћу се сит науживати, јер — кур-  шум је пред очима свакога д ан а!...( < Тако му пролажаху дани, дуги, досадни,  тешки ... Једаред га, преко обичаја, посети Тима,  рано у зору. Беху прошлм божићни празницп.  Око прозора звижди и бесни студегш ветар,  грувајући у слабу кровињарицу, одбија се од  замрзлих зидова и с дивљим и бесним Фију-  ком јури преко улица, преко стогова, преко  чиста поља. .. Ђурнца слатко спава после  синоћне пијанке, видећи у сну читав харем  варошанака, које се отимљу о његово мило-  ваље... Али кроз сан опрезно ухо хајдучко  чује неки ход пред кућом, и кад изиенадни гост лупну на врата, Ђурица већ беше на  ногама. Покуша да разгледа дворпште кроз  прозор, али се на стаклету ухватио дебео  слој леда, кроз којп једва проднраше слаба  светлост зимње зоре. — Внди-де ко је то — рече он Станкн,  облачећп се журно. Станка изиђе, и мало по том стаде неко  да отреса снег с ногу, па се онда појавн  Тпма на вратима. Његова необнчна озбн.в-  носТ' уплаши Ђурицу, збуни га, те- не умеде  одговоритп на поздрав, ни понудити госта да  седне. — Хо, људи, ала ово сече —-  вели Тнма,  разгледајући где би се могло сести, па не  видећи ннгде столице, спустп се на под до  пећи. • — Та нека ме, снахо, могу п овако —  одговара он Станки, која му нуди јастук. —  На послетку не браним... А ја до тебе...  знаш .  .. хтео сам н ноћас да дођем, па велим  пека га иек спава. — Да ниси што дознао? — Распитнвала, је јуче полиција за тебе.  Знаш.. .  ми се чувамо, али и они не дремају.  Опазили су те, дознали да много трошпш, а  иишта не радиш; а кад то дозна полиција,  хо мај ... Данас ће ти сигурно учинити »фи-  зитуи  ... • - — Шта. велиш, море, је л ’ то шала? —  викну Ђурица. . — Имаш ли ти пасош?... Знаш ... ја те  ништ’ друго не питам, то није наш обпчај. Алн, ако си заслужио пороту, не чекај по-  лицију... Пасош ти можемо набавити. .. — Имам пасош, али куд да идем ? .. .  Не  бих волео да имам посла' са полицијом. — Ми имамо друштва у Смедереву и  Шапцу, па ти само избери где ћеш, а ми  ћемо те препоручити. —•  Тешко је сад отићи до Шапца, него  да идем у Смедерево. Кажи ми само где ћу  наћи ваше друштво. — Само питај за Јулину биртију, код »Чо-  кота«. Нађи газдарицу Јулу и кажи јој : по-  здравио те Тима, да му чуваш рибу и тиквару,  па се ништ’ више не брини. А сад да идем и  ја . .  .  Хо мај... како је згодно да се сад пу-  тује, док спавају господа полицајци !... — рече  он као уз реч, али погледа Ђурицу значајно. — Е ’вала ти, чича, кб брату !  Нећу ти ово  никад заборавити — одговори збуљен Ђурица. — Та ма’ни, човече!  Само се ти пожури,  — рече'Тима, излазећи из собе и пипајући  по мрачном ходнику. После неколико минута Ђуричин стан  беше празан, а Ђурица и Станка остављаху  нза себе последње куће београдске. Кад дође чиновник полициски да распита  за Ђурицу, нађе му врата на стану отворена,  у пећи још тињаше догорео пањ, а у соби  по поду беху разбацани комади хлеба и пе-  чена меса, неке крпе и стара поњава, раши-  рена преко сламе. Тада беше јасно, к ак а в   се становник скривао у овој јазбини. ГОРСКИ ЦАР 15 :x x x :ix Како je теитко живети отпа.днпку ir.i  друштва!... Кога год вндиш, сваки гледа свој посао,  који му је по вољи, сваки чини оно што хоће  и што треба да чини. Коме се спава, тај  сгтава слободно, нико му не брагга... Како  ли би сад Ђурпца слатко допунио прекпнутп  сан, али ето, мора да бега, да се крнје од  живнх људи. Гле, како онај Мокролужанпн  слободно иде путом и звиждуће, не боји се  iniKora, не преза ни од чега!... А он, одмет-  гшк, мора да се вере по замрзлим урвпнама,  по голим и оштрим трњацима, мора да за-  зире од сваке жнве дугае, па и од пса. . .   јест, плашп ra' и лавеж паса, отрепи и од  изненаднога полета гладне враие, и од кре-  штања безазлене свраке... Да је бар у свом  селу, где не мора свакад бегати далеко од  нута! . . .  А како се лепо возе они путницп  горе по друму.  .. товгш коњици грабе хитрнм  ногама, за љпма .дако и брзо плове санке по замрзлу путу, каа чунић по глаткој површини  брзе воде, и само се чује оно разногласно,  у разним тоновима, а по једном такту, звец-  кање јасних прапораца... трес-трес... трес-  трес,., — Благо вама, кад сте слободни!  — уздигпе  путник натичући шубару на леву страну, од  куда га бије оштар м  хладан ветар. Пролазе сељани, пешаци и коњаници,  пролазе рабаџије с пуним и празним колима  и саонама, јуре господа на санкама, и сав  тај свет иде весело и слободно, певајући песме  или подвикујући на стоку, нико се не бојп  полнције ни пандура, не боји се туђега по-  гледа... и он завидљиво гледа ове безбрижне  и веселе путнике. ... Звер !.. .  Звер пред хајком! ... А он  је мислио да је тамо слобода, у немој зеленој  гори! . . . И што му је требало да се још окива  овом женом?.., »Истина, онда сам био луд, нисам знао  ни за што, мислио сам да неће бити слађега  живота, ни боље среће од њене милогнте. . .   Болан, Станка Радоњића!... Улетео бих онда  кроз кишу од куршума, пресгшчио бих ватру  и воду да до ње дођем, да ме само онако  погледа и да се онако осмехне, као онда,  првих дана... А сад? . . .  Тхе, нисам онда знао  за боље, а сад знам ... Варошке, море, играју  преда мном ка на тањиру, још какве ва-  рошке !... ка моловане, беле ка сиег, згодне,  умиљате. . .  А ја вучем ову мученицу, пи сам не знам зашто; нп менп каква добра од ње,  нн љој од мене!... Е ј! . . узвпкне он болно  н љутито, баци поглед на Станку, која тр-  пељиво и мирно ћутећи корача поред њега. Станка не зна шта се у њему збива, ~не  погађа мисли које се у њему роје. Она впдп  само да је он у опасности, у великој опасности,  и пде за њим тамо, где he бити миран, где  he му лшвот битн безбедан. Она се одлучила  да га не оставља никада, да буде уз њега у  највећим невол,ама, у најљућим патњама, и  држи се тачно своје одлуке, ндућп за њим  на сваком кораку, као његова сенка. II за  ту велику жртву она тражи од њега само чисту  пскрену љубав. Она и не сања да би се он  могао лако одвојити од ње, не мисли да он  већ гледа на њу као на тешку и велику сметњу,  коју би радо скинуо с врата. Задовољавајући  се његовим обичним опхођењем са њом, Станка  се сва предала својим мислима, у којнма је  лепа прошлост, девојаштво њено, заузело прво  место ... Ветар брише и звижди преко голих чу-  кара, куда се провлаче бегунцн, удара пх  својим леденим оштрим сечивом, па јури даље,  преко глатке снежне равнине, преко белога  бескрајнога-покривала, тамо у магловиту не-  доглед ... А  под њима се вијуга старп п седи Ду-  нав, ваљајући на моћним плећима безбројне  ледене санте, чији се лом п суморно потмуло  шуштање проноси беснпм ветром, те улева  усамљену срцу још већи страх, још тежн бол... Најзад се. после тешких напора и страха,  бегунци нађоше у Смедереву. Тамо се скло-  нише одмах; Тимина лозинка даде им све,  што им је, за прво време, требало .  .. . .. Ћути хајдук у мрачној јазбипи, не  мислећи и не видећи ништа око себе... II  чини му се сад да је у окриљу густе хладо-  вите горе, која га је наткрила и заклонила  својим моћним зеленим покривалом ... Гле,  шушти и бруји густа планина, носи се шум  њен једначито и тихо, слажући се у дивљу,  необичну својевољну мелодију... Чује се једна-  чито и одмереио њихаље букових грана, бруји  и тутњи поиосито рашће, шапће и дршће  плашљива. бреза и јасика.  .. А  над њом, над  мрачном и суморном планином, сија врело  сунце, греје и пече густу гору, у чијој се  хладовиии слатко и слободно дише ... Где си, лисната зелена горо! Камо те,  врело и топло суице! .  . .  Хајдук вас се за-  желео ! .  . . гхнхии Пролеће је; светло, весело, живо про-  лећ е.  .. Гора се развпла, па се њено нежно,  зелено младо лишће прелива под топлом п  јасном светлошћу сунчевом. Шиле повукле у  себе свемоћну влагу, истерале је на врхове  гранчица, и за недељу две од голога штуро-га  грања претворио се густ зелен шатор, из-  расла хладовита китпна... Поље се прелива  'и трепери јас.но зеленило младе траве, која  је, као власје на четки, густо избила из зе-  м љ е. . .  Сунце греје топло и благо, весело  светле његовн зрацн оживелој земљи, грејући  јој поцрнелу кору, да пз ње пзвуку безброј  нових живота.... Све ожнвело новим, све- 'i   тлијим , веселпјим -ншвотом, п биље и жнво-  тиње, па и .вода по бистрим плаиинским ре-  чицама веселије жубори и шапуће песму нове  среће, новога живота... И срце хајдуково живље и веселије куца,  п оно види пред 'сббом неку нејасну наду,  обузима га нека светла мидииа, ц оно у тре- нуцима личи иа срца људска: хтело бн да сс  на.да, да л.уби. да прашта; нека светла нео-  дређена вера у добрб ббузима и њ ега... Ђурица се вратио завичају, т:амо га је  снажиом силом вукло срце његово. • Упамтио је последњи Новичин савет, па  је хтео прво да се са њим састане. Али тога  ради морао је ићи право у своје село, дата  нреко сигурних људи позове к себи. Сунце се тек рађало, кад се Ђурица и  Станка испеше на Орловицу, високо брдо у  оном дугом планинском венцу, који дели шу-  мадиске таласасте равнице од рудничких, па-  чичканих једно до другога, брда и плаиииа.  Пред њима се засветли и зашарени она жи-  воиисна котлина, у којој су без икаква реда  разбацане беле, ћерамидом нокривене кућице;.   оне вире и једва се распознају у густим т т т љи-  варима и воћњацима, белуцају се њихови зи-  дови и црвене обасјани кровови кроз густо  зелепо грање воћњака. Ту се, у том стешње-  ном и густом зеленилу, нејасио оцртава ио  који кров од стаје, по неки стог заостала  сена, тамни се по негде кровина на котиари,  на качари, а над целом том групом извио се  у ведро небо вити јаблан, на трепери и ве-  село одсјајкује пред сунчевим изласком ... А тамо поред реке, по дну саме котлине,  пружио се зелени потес у даљину, чак до ка-  черских планина, које су, овога јутра, зави-  јене у густу белу маглу. Све трепери од сјаја  оунчева и зелени се весело, светло, радосно... Очи се приковале за ту лепоту, коју про-  ста сеоска душа не разуме, али је тако осећа  и љуби, да не познаје веће насладе од милога  јој завичаја.., Уморни путници ожпвеше, заборавигие  све муке и патње преживеле у туђини, очп  им засјагпе живпм веселим пламеном, у душу  им се усели бескрајна радост, блаженство,  срећа... Ђурица погледа Станку и очп му оста-  доше приковане на њ о ј: од куд јој се по-  врати изгубљени сјај лепих очију, од куд ова  чудна лепота целога стаса?.. Као да је ове  чаробне горе од једном преродише !.. . — Стале! — узвикну он блажен, раз-  драган, и у том једном узвику као да хтеде  исказати цело своје осећање. Она га погледа, разумеде његов узвнк и  управп дуг нем поглед на величанствену слпку  пред собом. — Ја — одговори она —•  само кад до-  живех да опет видим ово !  . . . — Гле, види се дуд у вашем вииограду. — Ено и забрана !. .. Како се тамни !.. . — А врбе поред реке. .. извиле се тамо  п амо као змија. —-  Сад не марим да умрем. — Море живећемо, Стале!... Загрљени и радоснп спђоше у село, за- гледајућн од жеље у свако дрво, у сваки  камен. Стпгоше Ђурнчиној кући. Хајдуку се  стеже срце н обузе га нека Суморна сета, кад угледа своје осамљено напуштено огњиште,  у коме је безазлену и срећну младост провео.  Сад му све изгледаше друкчије. Тужна и сетна  усамљеност шири се око његова гнезда, пу-  стош у дворишту, тихо немо ћутање у око-  лини, ни једнога знака од живота... Приђе  вратима и гурну их ; зашкрипаше испуцана  растављена врата и за њима одјекну потмула  празнина пусте куће... »Да ли је жива, јадница — помисли он  за мајку — или је и она заклопила уморне ста-  рачке очи ? ... “ Као одговор на љегову зебњу  зачу се из отворене собе сухо слабо кашљу-  цање и за њим се појави на вратима суха  увенула старица. Погледа их својим немим  старачким погледом, и на једаред јој прелете  радост преко лица, које се развуче у весео  осмејак. — Ђуро !... Глемога Ђ ур е!... Станка!... — Добро јутро, нано! — 0, децо ... а ја све мислим и стрепим  кад ћу чути ... а ви сте, видиш, обоје здрави. — Што си ти тако ослабила? — Године су, дијете, старост... — од-  говори она, затварајући за њима врата. Кад се изређаше она прва питања и уз-  вици, који су обично без садржине, Ђурица  одмах пређе на главно. — Како је сад овуда; говоре ли о меии? — Све се ућутало, дијете; заборавили су  те, чим си отишао... за сад ћеш бити миран.  Алп ти онај пакосник неће дати мира. - — Зар В ујо?... Шта он ради? — Састајала сам се са твојим људима,  пшла сам и до њега. Звао ме да му кажем  где си... Он ће ти, дијете, главу однети, то  знај, па гледај шта ћеш и како ћеш ... — Што, нано; од куд то ? — Кажу ми људи, једнако режн на тебе  што га не слушаш. Жао му' оноликих пара,  што си их сам поделио јатацима, криво му  што си отишао .без његова знања, чујем да  те криви и за Радована што је погинуо. — За паре знам да се љути, али шта  сам ја крив за Радована?.. Мени је Радо-  ван више требао но њему... — Не знам, то ће ти казати твоји људ-и,  а ја ти само то велим: чувај га се, дијете,  ко живе ватре! Оно ти је опак душманпн . ..  Јасам се тек знмус почела досећатп некнм  речима твог оца, па с-ад тек видим да је  онај пакосгшк многе људе уиропастио и iio-  бно. Само га се чувај... — Знам ја то, нано, одавио. Зато сам сс  ii одвојио од њега, не бринп се ти. Него шта  мп велиш за друге наше људе, могу ли се у  њих поуздати ? — Ја знам да ти је Јово најпоузданији.  Ако те сви оставе, он неће. А он б.оље по-  знаје те људе, па се са њим разговори. Само  се чувај Матове браће, они ти много прете. — Ја,, истина ... шта му ради жена. . .   Матова ? — Мучила се зимус много са дечурлијом,  па јој се сад девер вратио у задругу Њину  кућу обплази далеко ! — Шта ли раде моји, да ли си чула?  — запита Станрса, избегавајући да их назове  ri о имену. — Здрави су. Јуче су ти оца нешто звали  у срез, и он је јамачно јутрос отишао. Мајка  ти је поручила да свратиш до ње, чим стигнеш  овде. . .  Па најбоље да одеш, док се не врати  Марко из вароши. — Баш добро — рече Ђурица —  и  ’нако ми треба да будем данас слободан. Ти  иди одмах; удари на Милетића чајир, па у  поток, а после ти је лако до вашега забрана.  Ја ћу бити код Јова, а ти седи тамо, докле  год можеш. Станка устаде и оде, а за њом се диже  н Ђурица, држећи се воћњака и ограде, па  оде к Јову. — Да ми добавиш Новицу до мрака! То  нам је најпотребније — рече он, чим сепоздрави  с Јовом, који се изненади његову доласку. - — Новицу ... сад ће дете да отрчи, само  ако га нађе. — Зар није у вароши? — Јесте, него да није куд отишао послом.  Он ти сад води трговину на своју руку. - — Истина?... Може се још обогатити. — Неће, не бој се, док год му је Ма-  рушке. — Која је то? — Нека удовица... води га као коња  зауздана. Али опет он добро напредује. Кад оде посланик за Новицу, њих двојнца  седоше да ручају и да се наразговарају. — Е, сад казуј шта знаш. Јеси ли вп-  ђао скоро Вуја, шта вели он? — Виђамо се често, а знаш сам шта вели.  ,)Ко хоће, вели, са мном лепо — добро, а ко  неће, ја могу без њега.с <  Црчо од муке за  оне паре. — Ш то он мене криви за Пантовца ? — Ђаво га знао. Само вели:  »Сатарп мп  ’нака човека, који ми је ваљао немереназлата«,  а не каже како си га то сатарио и загато сп  т и крив. — Па, шта мислиш? — Хоће да те убије, то ти је. Само ће  те прво послати на коју масну похару, па ће  ти ту бити крај. — А по чему ти то мислпш тако ? — Хе, по чему... по свачему! По њего-  вим очима, поговору... по чему год хоћегп.  Ко зна Вуја, као ја што га знам, тај ће лако  погодити шта је он смислио. Није му ни пр-  вина, не бој с е ! — Добро, а шта велиш за наше људе,  како ће они ? — Ови наши одавде поуздани су ти сви,  а они су из других села сви његови. — Шта велиш ти: кад би се ’нако знаш...  њему што десило .... да погиие ... да ли бп се  ко светио ? — Е то ти" не умем рећи. Неки пут по-  мислим' да он тек ” нако задаје страх... па-  метан је пусник !.. .  Мислим, знаш, да он сад,  после Радованове погибије, нема ни једнога  човека, с киме је сасвим отворен. А  неки пут, богме, помислим ти сто чуда .. Ко ти  зна његове рапуне и крајеве. — Знаш... и ја тако мислим. Али ми се  све чинн, да се ми сви бојимо од празне пушке.  Он је, брате, нас узјашао, па води куд хоће,  кб стоку... а ми се плашимо ни од чега.  Видимо да је паметан, па све мислимо да он  дрма целом војском. Ја сам то опазио, кад он  нас шаље на посао. Видим, брате, човек кб  и ми, само већа глава. — Вала и ја сам то сто пута помислио,  али опет некако сагнем главу и ћутим. Кб  велим: ако ћутим, не губим ништа, а да по-  вичем, оде глава... — Али ја сам наумио да не ћутим и да га  не слушам, па куд пукне! Да видим још само  шта ће ми Новица рећи. Цео дан им прође у такву разговору,  смрче се, а они још имађаху много да кажу  један другоме. У неко доба ноћи отиже Новица. Пошто се за сад нису морали бојати ни-  чега, Јово оде да спава, а њих двојица оста-  доше сами у соби. — Ја те послушах — поче 'Бурица. —  Прво тебе потражих, као што си ми казао. — ■  Добро си учинио. Онда нијесам ни  мислио да ће ти мој савет бити тако ваљан,  а виђу да сам и ја имао разглога. — П а... шта ради Вујо? — Знаш Вуја:  не ради ништа, но чека  да ти радиш за њега. — Зар ме он баш чека? —  Да како ? ... Зна да си жив и да се  мораш врнутп овамо, па куд ћеш но њему? — То ми, канда, велиш, да ндем право  њему и да га слушам што год ми рекне? — Не ја, богме! Ја тп ве.ву само што  он мисли, а што ја мислим, чућеш пос.шје. — А а ... — отеже Ђурица н лице му се  разведри. — А  ја се, болан, зачудих; рекох:  шта ми то сад овај прича!... — Ха-ха-ха.  .  .  ка велиш: обрнуо га  Вујо знмус!... Неће више, не бој се. Доста  ја љему аргатовах, па не внђех хасне ни ха-  ира, и остао бих тако вјечнтп жнвомученпк,  да не би тебе. Знаш ли, море, да ја сад од  збшвв тргујем? — Чуо сам. — Е видиш, само од ј е д н о га  посла с то-  бом дигб сам главу,.па како бих те оставно !  .  .  . — Вала ти ка брату! .  .. А ја, нгго се  тиче .. .  с тобом ћу све братски. Неће тп битн  од мене криво... —•  Оставн се залуднпце, вјере ти; зар ја  не знам тебе! Но дај да се разговарамо о  послу. Вујо је, чини мп се, одлучио да тн нађе  замјену. — Како ? • — Х е ... како? Да те убије, па да узме  другога на твоје мјесто. Нијеси вигае за љега. — Је ли он птто говорпо с тобом? —  запита Ђурица одсечно п погледа га. право  у очи. — Х м ... је ли илп пнје, ти не моратп  знати. Bnhe. даиа п  за то, кад ћеш с.ве до- знати, а за сад нам је прва брига, да сачу-  вамо твоју главу. — Кажи ми само ово ... већ ако дође да  се кида, ја знам шта ћу, али не знам за после ...  Има ли он својих људи, који би га светили? — Дубоке су оне књиге што их он чати,  мој ђетнћу, а његове рачуне нико не пре-  броја!... Ко га зн а!... Али ми да гледамо  за сад. .. куд ћемо и како ћемо. Ти знаш :   он ти је већ спремио добар посао, чим се  јавиш, и ја бих ти рекао да ти то све лено  извршиш. — Па и ти ћеш, ваљад’? - — Ја, богме, н е!  Чу ли да рекох: тр-  гујем од збиље. Учим се, болан, да ти зами-  јеним Вуја, а он ти је иашао друга. на моје  мјесто. — Кога? — Мучно да га знаш. Једнога младића из  Лукавице. Њега ои, чини ми се, и спрема да  тебе замијени. — Онда треба и њега да се чувам? — Не, болан. Ти не знаш Вујове мај-  сто.рије. Ко тебе нашљеди и њему ће Вујо  скухати попару, па му не иде у рачун да му  открива своје работе. Не брини ти: у мојим  су рукама сви његови планови. Него да ми  сад одспавамо један сан, па после поноћи да  идеш к њему. Биће му, болан, криво кад чује  да си се врнуо, а иијеси се њему јавио. Ђурица пристаде. Легоше да спавају, а  њему не излазе. из главе загонетне речи llo-  вичине. » Он много зна, а неће сад ништа да ми  каж е... Неће више ни на посао са мном .. .   тргује! Хоће да буде човек од реда... Па  нека га. Даћу му много, врло много од овога  првога иоола, само да га придобпјем. Видиш,  цркао је запаре... Онда ће ми, ваљада, ка-  зати све што зна ? ... А онај баш хоће да ме  смакне, па то ти ј е ! ... С једне стране власт,  с друге они, који треба највише да ме чу-  вају... куд год се окренем, сви ми о глави  раде... Еј, кукавац!  Лепо ли могах живети,  само да ми беше ова памет ... Али доцкан ! . . .   А  ја се радовао што дођох овамо! ... Не зна-  ђах шта ме овДе чека“ ... И мисао за мишљу, све горча п тежа,  пзвпјаше се у гла.ви му. Оно старо осећање  — гррзгшчава плашња од свакога секунда, који  протидаше, плашња општа од свачега, од са-  мога пространства, стаде да му се увлачн'у  душу, и он опет постаде онај неповерљиви  опасни разбојник, који преза од сваке сенке  и у тој плашњи чини нечувене злочпне. »Ш та хоће они од мене.. .  па и овај Но-  вица ? ... Овамо ми сам каже да ми глава  виси о концу, а не вели ми да кидам на једну  страну. Шта да чекам ? Да ме смакне из не-  иада, па... Не знам ни сам шта ћу, само  знам да се мора кидатп. Више се не може  овако... Хоћу да сам безбедан бар код својих  љ уди«.. . —  Новица!... Спаваш ли ? ... — внкпу  од једном. • — Ш та ... шта је? — Хајде да идемо... не могу да опавам. Новица устаде, протрља очи, па, онако у помрчини, стаде да пипа око себе. — Па хајде да те испратим до Каменара,  после ћу ја кући. — Зар ти нећеш са мном ? — Не ја. Не смијеш му ни казати да смо  се виђели. Ја се пред њим чиним да сам љут  на тебе. — Што ? — Све ћеш дознати, а сад иди куд ти  велим. За сваки случај: пази на Вуја; не за-  државај се код њега дуго, не једи и не пиј  ништа. Ако пошље с тобом Сима ковача,  отварај очи и чувај га с е .. . држи га свакад  на оку. Кад се врнеш са похаре, чекаћу те  у јагњилском забрану, знаш онај више реке . .. — Зар ти знаш куд ће ме послати? — Знам, ићи ћете у смедеревску Мораву.  Али ништа, саотаћемо се ми прије тога. Обојица изиђоше из куће и, неопажени  ни од кога, одоше кроз село, договарајући се  о даљим својим плановима. Кад Ђурица уђе у Вујову кућу и угледа  пред собом добро познате му црте строга и  одлучна лица, он не изгуби ништа од своје  одлучности и присебности, као што је до сад  обично бивало. Ђурица гледаше слободно и  отворено у оно сухо и смежурано лице, освет-  љено слабим пламеном упаљене лојанице, и  осећаше велико задовољотво што не обори 16 ГОРСКИ ЦАР очи пред оним строгим, испитљпвим погледом...  Као да су обојица осећали да треба одважно  издржати овај први поглед, па застадоше, не  мичући се и не пружајући руке један другом.  Најзад Вујо мрдну десним брком, што је тре-  бало да личи на осмејак н пружи руку. — А, бегунче, дође ли ?... — Дођох, вала... Како си ? — одговори  Ђурица и стеже му пружену руку. — Добро ... Како ти ?. .. Хајде у собу. Ђурица уђе и седе на столнцу близу врата, а Вујо намести земљани свећњак на под, па  стаде према Ђурици. — Ш та ти уради, соколе: дуну једнога  дана, па оде; нит’ се ти коме ја.ви, нпт’ ми  niTO чусмо за тебе. — Морао сам тако, ча-Вујо. Док се нмало  шта радити, ја сам радио, а кад је дошло време  да се чува глава, морао сам је чувати. — 0, сињу му ... зар не бих ја умео боље  чувати твоју главу!... У  почетку те једва  истерах из овога ћилера, ниси смео да се  одвојиш од мене, а сад се бојиш да те не могу  сачувати ... Или, да ти не сумњаш штогод на  мене?... — рече Вујо и погледа га тако па-  жљиво, као да би. му хтео сву душу раз-  гледати. — Ене сад ..; шта ти дође у главу! . .. — одговари Ђурица тако нанвно, да од једном  растера сваку сумњу код Вуја. Ти, брате, знаш  најбоље ко су хајдуци: док радимо заједно — слушам те, а кад дође време да се кријем,  нећу да зна за мене ни моја рођена мајка. — Да теби не трабуња штогод онај луди  Јово? Кажи ми слободно — запита Вујо и  погледа га погнуте глано, испод обрва. — ТТТто ? .. .  ТТТта ће ми он говорити? — Онако знаш ... Видим да си се нешто  променио ... а знам да јатаци хоће по неки  пут да говоре оно што не знају. Да није, рекох,  што љут на мене? — Јок, брате. Он ми свакад вели да се  без тебе нико не би знао ни окренути. . . Вују се разведри лице, примаче се по-  стељи, па седе. — Него остави то — настави Ђурица —  па да гледамо наш посао... Како је сад овде? — Где си био целе зиме ? — запита га  Вујо, чинећи се да не чу његово питање. Ђурица мало поћута. „Да ли да му р;а-  жем? — Све једно, морамо раскидати, па онда  не морам ни крити.с с — Где ти нисам био !  ... По варошима...  у Београду највише. Вујо се изеенади, то му се познало на  лицу, по коме падаше слаба светлост свећице.  Видевши да Ђурица нерадо одговара на то  питање, он промени разговор. — Како је овде, велиш.  .. — рече он  после краткога ћутања. — Знаш како je. Уцена  је повишена одмах после оног убиства. Сад  ће се све дићи на ноге, само да те сатру, али  ми ћемо гледати... није нам првина. И ка-  петан је сад промењен, овај је нови опак... „Ово он сад мене плаши — помисли Ђу-  рица — само да му робујем, али нећеш ! . .  .с < — Јеси ли спремио какав посао? Сад нам  свима треба... — Треба, истина је. Али ка.ко ти ми-  слиш ... као пре ? — Сви бисмо најволели да ти кажеш шта  је твоје, па да се зна чисто. Оно бпх друго  ја разделио — рече Ђурица. — Да кажсм, ја ... Кад треба трчати и  спремати за посао, кад треба што ујдурисати  код власти и дознати, онда трчи Вујо, а кад  се располаже новцем, онда пружи руку, па  колико ти дамо... То ви хоћете, је ли ?...  Али Вујо неће!... Ја ћу наћи себи људи, с  којима ћу радити, а ви се делите н радите  како знате — викну он, скочнвтпи с постеље. Ђурица се сети Новичина савета, па от-  поче благо: — Немој, брате, да се љутнш. Ја сам и  јесенас због тога побегао, јер не знам куд  ћу : јатаци вуку на једну страну, ти на другу,  а ја горим између две ватре... — Ама којк то вуче на другу страну,  кажи ми ra по нмену!  Ко то тражп ортачину  са мном ?... Деде, кажи ми га, па ћу се ја  рачунати са њим, а тебе неће ни глава за-  болети. — Сви, Вујо, сви траже ... није један . . . —  Та који су то сви, громове им њихове!   Кажи једнога по имену, шта ти један вели . .  .   шта хоће оваки ? ... — Махни се тога најпооле. Ја сам, ти  само казао шта они траже, а нисам рекао да  и ја то хоћу.  . . Ја ћу оцет онако, као што смо и од пре, само нек се зна рачун између  мене п тебе... Свакад нек се зна у напред ко-  лико коме од нас припада... — Тако, соколе, то је- паметно — уз-  викну Вујо радосно. — Дај да се ја и ти по-  годимо, а шта ми причаш за ону гладну Фу-  кару, којој никад- ншнта није доста. Тако ј.е  требало да си одавно, а са њима ћу се ја *ра-  чунати, ја ћу им делити по заради.. .  Је ли  доста теби четвртина ? — А јатаке ћеш ти намирити? — запита  Ђурица. — Све до једнога. — Доста ми је — рече Ђурица гласно  а у себи помисли: „Ко је луд да ме чува  џабе, кад за моју главу може добити сто ду-  ката! . .. Видим шта хоћепт, старче, али ћемо  се огледатп, па шта буде...« — Е, тако, видиш... сад можемо да се  разговарамо о послу —•  рече Вујо, прилазећи  му и седајући до њега на троножац. Усекнувши свећу, Вујо стаде да излаже  свој план за напад на богата трговца у По-  моравл>у. На томе разговору затече их зора. Враћајућн ое са крваве н богате похаре  из Поморавља, где домаћин н један нападач  допадоше тешких рана, Ђурица окрете, према  ранијем договору оа Новицом, кроз јагњилски  потес, домишљајући ое како би се до забрана  одвојио од Сима, који непрестано иђаше уз  њега. Сад је био присебнији и одлучнији, није  га потресла проливена крв: напротив, он се  спремао да оад тек заоуче рукаве и почне  прави посао. —-  Симо, ти сад окрени десио на Коп-  л3 аре, па иди право кући, а ја ћу гледати да  се прокрадем до Венчаца. — Мени је казао Вујо да једнако идем  с тобом и да те допратим до њега. Не смем  те ја оставити. — Што ћеш ми ти ? — Поузданије је кад смо двојица... треба  се чувати... — одговорп Симо н оборн главу,  глодајући да се не сусретне са Ђуричинпм  погледом. » Овај готово не крије шта хоће — по-  мисли Ђурида. — Да ли му је казао да.ме  сад убије или he то пооле, кад му предам паре.  Новица вели да је то одређено за дапас, чим  се изврши похара. Чекај, дознаћу ја т о ; нек  иде овај са мном.^ — Па добро најпосле, кад ти је он ка-  зао... — одговори Ђурица равнодушно. Мо-  рамо да се одморпмо у забрану. — Баш добро ! - — викну Симо и радост  му заоија у оку. —  Уморни смо као ђаволи,  па да се мало прилегне. Улазећи у забран, Ђурица пропусти друга  напред, коме овај поступак не би по вољи.  Ђурица стаде да разгледа по забрану, тра-  жећи заклонитије место, а видело се да то  ието тражи и Симо. После стотину корака,  наиђоше у један склон, застрвен павитином.  Ђурица разгледа место и учини му се да Симо  вади револвер иза паса. Не чекајући други  његов покрет, Ђурица истога тренутка баци  своју дугу пушку, скочи на Сима с леђа и  једним махом обори га на земљу. Отпасавши  му тканице, веза му њима руке, па га онда,  као г;акву кладу, изврте на леђа. Симо се у почетку напада отимао и бра-  нио, али после, кад стаде Ђурица да га ве-  зује, ућута и не мрдну више. — Шта хоћеш ти са мном ? — викну он  зачуђено, кад га Ђурица преврте и погледа  оно страгпно зликовачко лице. — Прво ти мени кажи :  шта хоћеш ти са  мном ? — Нншта, брате ... Шта је тебп ! . . . — Чекај, сад ћеш видетн шта мп је ■ —  — рече Ђурица, па нзвадп пз јелека котур  жуте воштанице, кресну палидрвце и упалп  свећу. Затим пзвадп једну нглу п наднесеје  над пламен. Симо све то посматраше раширеннх очпју. — Је ли ти казао Вујо да ме убијеш сад,  или после, пошто му предам новце ? ■ — за-  пита Ђурица, држећи иглу над пламеном. — Шта ти је данас, јеси ли полудео !...  0 каквом убиству ти говориш? — одговорн  Снмо зачуђено, али му преко лица. прелете  смртно бледило. Ђурица спустп свећу поред себе, узе  једну Симову руку п забоде му усијану иглу  под нокат једнога прста. Симо стаде грчевито трзати руку, ста-  доше му се стезати мишићн око очпју и уз-  дахну дубоко. — А -а-а.. -што ме мучпш, тако ти среће,  забадава!... — Ништа... ’вако ћу цео дан, док ти се  не досади — одговори Ђурица, па опет угреја  иглу н забоде је под други нокат. — Што не говорнш, псино једна, него  се мучиш због онога зликовца, коме свп ро-  бујемо ! ... — викну-Ђурица грејући иглу трећн  пут. ■ — Кажи право, па пди куд те очп воде. — Зар ме нећеш убити, кад ти све кажем ? — Што да те убијам, лудаче, кад мн тн  ниси крив! — А м а  среће тн хајдучке, кажи мн право ! — Пустићу те, ако ми све право кажеш ...  Ја све знам, ади хоћу да ми ти то потврдиш  и да ми све испричаш што ти је он говорио.  А са њим ћу се ја још данас нарачунати. — Јесте, казао ми је да те убијем... ако  узмогнем сад на повратку, ако ли не могнем  сад, онда после, пошто му предаш новце...  Мени је страшно претио, а обећао ми... - — Колико ти је обећао? — Сто дуката сад, и после да се јавим  за уцену, па од тога новца њему осамдесет  дуката, а оно друго мени. — То ти је казао прекјуче, после са-  станка са Новицом ? — Јесте... Претио ми је да ће ме убити ... —•  Јеси ли га питао зашто ме убија? — Јесам. Вели да су те обрлатили јатаци  из твога села, па сву зараду ти односиш, а нама  и њему дајеш само по неколико дуката. Нашао  је другога човека, који ће му радити боље. — Који ће њему све давати, а он ће вама,  као слепцима, по два три дуката, је ли тако ? ...  Кажи сам, колико је теби до сад давао ? — Па тако... само једном ми је дао  десет дуката, кад смо те пзвадили из апса, а  оно друго... по мало. — Видиш, а питај моје јатаке, да ли сам  коме дао мање од педесет дуката. Ја му заиста  не дам све царе, него хоћу да се то подјед-  нако дели међу све људе, који мени помажу. — То је, вала, право .. .  И ако хоћега и  ја ћу те слушати. Он је све преко мене водио  договор са пандурима из среза... — Добро, ми ћемо се разговарати —  рече Ђурица дрешећн му руке, пошто му прво  повади оружје — Сад седи лепо, па ми нспрп-  чај све како ти је казао да ме убијеш. Симо се исправи, машућн оном руком,  која је бодена. — Ништа, среће ми, само је задуго го-  ворио како те мора убити. а за ово ми само  рече: »Гледај ако могнеш уз пут, у каквом  склонитоме месту, па му узми паре н оружје  и донеси право мени, ако ли, ка.же, не мог-  неш уз пут, онда ћу ја, вели, наместити њега  на згоду овде.к  То је све... — Добро, иди сад право кући, а ја ћу  те потражити, кад ми устребаш. Само си луд  био, што си се давао да те мучим онаков ..  да чуваш онога зликовца ... — Није то, море, него сам се бојао да  ме не убијеш, ако ти истину кажем. — Иди сад, али добро пази да ме не на-  љутиш. Видиш, требало би да те оставим овде  везана... аии ја ти верујем ... — Чини, вала, како год хоћеш, а виде-  ћеш шта ти ја вредим. — Добро, добро — рече Ђурица, гледа-  јући за њим, док год му се не изгуби из очију  у густој шуми. После десетак минута Ђурица разгледа  свуд око себе, окрете се источној страни, па  звизну учестапо с прекпдима. По чувши нпкаква одговора, иокупн оружје  и нође напред. После неколико минута опет  звизну, и далеко пред њим у шуми зачу се такво исто звиждање. Мало затим указа се  Новица између проређених грмових дебала. — А  ја те чекам на овом крају —  рече он, прилазећи Ђурици. — Мишљах да  ћеш одовуд, од станице. Зар те не прати  Симо ? Ђурица му исприча малопрешњи догађај  и каза да је пустио Сима нек иде кући. — Нијеси требао. Истина, он је за паре  свачијп, али не треба вјеровати ником, кад  глава виси о концу. — То сам и ја мислио, али као велим:   нека га. А ја ћу сад да се пожурим у Бре-  зовац, да се наплатим с оним пакосником. — Пожури се, што брже можеш. Али  добро отварај очи: оно је стари зликовац.  Стићи ћеш тамо још за виђела. А ја ћу те че-  кати иза ватрењаче, па да ноћимо код мене. — Отуд морам на другу страну, имам  хитна посла, а код тебе ћу сутра. Новица обори главу, као да му то не би  право. Ђурица се досети. »Зна да ћу ноћас да  раздам новац.. .  Али куд смем ићи к њему  с оволиким парама!... Убио би ме без речи.  Боље да му дам сад.к — Хоћеш ли и теби да се сад одужим?  — рече он, машајући се џепа. —-  П а... како хоћеш — одговори Новица  овеселивттти. — Поузданија ми је пара у мом  џепу гто у твом. Ђурица се насмеја; одброја сто банк-  нота из крвава завеска и пружи их Новици, — Је ли доста? — О -хој! Ти ои добро пазарио .  .. Како  да није доста, болан.  .. — рече он, узимајући  иовце и бацајући их у недра. — Само хоће  ли остати што другима? — Биће доота овима, само ме чувајте. — А да што ћемо ти друго, кад сн нам  ти златан мајдан!... Ђе ћу те сутра сачекати ? — Ако можеш изиђи горе до Каменара,  код оних дебелих грмова... — Више Војковића кућа, знам . . .  Че-  каћу те после заранака, А  тамо ... пази!...  отварај очи! Ђурица окрете ка Венчацу, а Новица  пође истим правцем, куд оде Симо. »Е  сад си на реду ти, Вујо. Дође земан  да- и ми раскрстимо, а једва саставнсмо го-  дину у ортачини ... Тек година, нема нн пуна  година, а чини ми се цео век ! . . .  Шта- се  чуда починило за то вроме... Наживело се,  настраховало се, намучило с е ...а И сад му дође на памет оно време, кад  је остављао пређашњи слободгга живот, кад  се одвајао од друштва. и огњишта, па се  упутио под закриље овога Вуја, по чијој на-  редби хтеде данас погинути. Како је онда  лудо срљао у пропаст, како је лакомиолено  ступао на кобну стазу, која га доведе до  овога стања!... А  како се могло лепо жп-  вети, само да беше ове садање памети. .. Сад  би он био сељак, као и дру-ги; радио би свој  посао ; не би се никога бојао ... Игаао би сло-  бодно по пољу, по зелепу лугу и дубрави.., У кући би му било све весбло, стара мајка  добила би одмену... И све би то било, да не  беше н. е г а !... Он га упропасти, погуби ... И 'Јоурица стаде да мисли шта га је то  привлачило к Вују, те му се тако слепо пре-  дао ... Вечито му је овај сурови човек стајао  пред очима као нема загонетка, која те све  више привлачп, што је мање разумеш... И  Вујо је њега привлачио, али чиме ? ... Својом  тајанственошћу, памећу, нарочито овом па-  мећу, коју Ђурица уважаваше, јер је у себи  не осећаше .  .  .  Али није ни то .  .  .  Имадо  је иешто у сам ом е њ о м у , тпто га јевукло  на ту стазу, а то је осећао у себи ра-  гшје, пре него ш то'је и познао Вуја... још  онда, кад је почео да размишља о свему; кад  гледаше ноћу како му отац доноси туђу стоку,  а мајка му весела лица подноси укусно јело  од те стоке... T o 'ra  је вукло на овај пут,  али опет, да не беше Вуја, не би ое овако  свршило. .. Он га је узео за руку, довео га  до стрме ивице и гурнуо .  .. После се већ мо-  рао клизати и падати, док не дође до краја..  . »И  тај зликовац, који ме је упропастио,  данас пружа пушку на мене ... да ме збрише  са земље као да нисам на њој ни био... Е  нећеш, чича...  наплатићемо с е !.,.“ Кад се навуче први сутон, Ђурица про-  лажаше кроз шуму испод Вујове куће. Бојаше  се само да га не остави ова присебност и од-  лучност, која је расла све више, у колико се  он приближавао кући. Из памети му не из-  лажаху Симове речи:  »Јесте, казао ми је да те убијем !...«  Излазећи из шуме, угледа Вуја  на чистини испод куће :  сео на један бре-  шчић, па гледа у шуму. »Као да сам му поручио!  — помнслп  Ђурица. — Воље је овако на чнстнни, него  у соби ... Овде сам слободипји .. .с ( Угледавши човека где му се приближује,  Вујо се диже и пође на сусрет, а кад му се  приближи сам Ђурица, он стаде изиенађен. — Камо ти Симо ? — упита га још иа ходу. — Отишао је кући — одговори Ђурица,  ' прилазећи му. — А -а ... аја рекох да није и он остао као Пантовац. Свршисте ли ? , — Свршисмо. Пласковчанин оде с раном,  а и газда ће имати да се полечи. — Хајдемо унутра — рече Вујо н окрете  се да пође. — Нека, можемо и овде наредити што  имамо — одговори Ђурпца, па од једанпут  кидиса на Вуја и стеже га рукама. Старац, још снажан, поче да се отима,  трудећи се само да прпнесе руку к појасу.  Ђурица и не опазп шта он ради с руком, већ  га само стезаше и омахнваше, да би га оборио  на земљу.  .. Обојица ћуте као заливени, само  им се иоге померају, одскачу од земље и опет  стају на прсте ... Старцу тешко дисати, стеже  га младић као кљештима... Најзад се некако  дохвати iiaca, одакле истрже мали оштар ио-  жић. Сад би могао убости противника, али  су му руке више лактова стегнуте јако, па  се боји да ће убод битп слаб, само ће га још више ражљутити, па пооле — зло !... Да  гледа како' да га завара, заговори ... И таман  да заусти, а Ђурица га омахну и треону о  земљу... Нехотично му ое подиже рука с  ножем, те Ђурица угледа шта му је у руци. — А, зликовче, изабрао ои и оружје, од  кога ћеш погинути! — викну Ђурица и стеже  му руку. У том се зачу из шуме отегнуто, јасно звиждање. Вујо напреже снагу, па звизну кратко, а  затим повика из гласа: — Помагај! Ђурица се уплаши. Стадоше да му дршћу  руке, задрхта сав ... Једва се сети револвера ...  Истрже га иза паса, наслони цев на чело стар-  чево и окиде... Тресну пуцањ, а руке, којима  се Вујо брањаше, клопуше... Ђурица скочи,  и онако на ходу испали му други метак у  груди. Старац не мрдну више... Из шуме трчанте неко .. .  Ђурица пружи  пушку и викиу... — Стој! Човек стаде,, погледа у пружеиу пушку,  која се још могла у сутону опазити, па се  од једном окрете и потрча натраг к шуми . ..  За тренут ока нестаде га ... — Вујо! — зачу се глас испред куће. Ђурица познаде глас Вујове жеие. — Зови га јаче, не чује! — викну он,  па окрете на више уз косу. Преко њега пролете буљина, малпући тихо  и немо чупавим крилима... Он •  се стресс и  пожурн уз брдо... X X V Другога дана, после заласка сунчева, Ђу-  рпца иђаше косом, која везује Венчац и Бу-  куљу, па брнжно 'мишљаше о себи п своме  положају. Једнога се зла опрости, а. стотнне  других, мањих и већих, рађаху се ... Докле  ће се овако?.. .  Кад ли ће доћи дан да н ои  положи сво.ју уморну бујну главу, да се н он  одмори ? ... Вујо оде ... Нема више онога грознога по-  гледа, који сече као иожем, од кога су стре-  пили највећи разбојници ... Али се на његово  место већ јавља други, којн хоће исто оно,  што је и Вујо хтео... да живи туђом муком,  да се храни туђим знојем; ну он бар чгеће  онако заповедати. Он је радостан, кад му се  пружи стр банкнота, а Вујо не би ни главе  окренуо, Вујо хоће све... Он сад седи ту  негде испод грмова и чека, а Вујо не бн ни  прстом мрднуо... Опет ће се са њим моћи  бољ е... Вто, сад ће да води момка у варош дгг га мало забави, а код Вуја се морало мли  радити или спавати. » А најпаметније сам урадио, што нисам  јуче пристао да идем к њему с оноликим  новцем. Ђаво је пара... наведе човека на  оно, о чему и не саљак  — помисли Ђурица,  па опет стаде да разгледа пред собом и да  ступа све пажљивије. Кад дође близу уре-  ченпх грмова, он даде знак као и јуче. Но-  внца се подиже испод једнога дрвета п махну  му .руком. — Ђе си, болан, стиже ли жив? — рече  Повица, кад се саста.ше. — Шта he ми бити? — Како, море. . .  дигоше на тебе сав  свијет. — Да није потера? — Hohac се дижу на тебе три среза: да  сп тица, не би побјегао .... Али не бој се, неће  ннком пасти па ум да те тражи у вароши. — Шта веле варотнани, жале лн Вуја? — Ко he жалити ’нака зликовца! Ама  де причај ми како га погуби, и онако морамо  чекати, док се добро смрачи. Ђурица му исприча. За онога птто се  појавн из шуме, не могоше смислити ко је. — Биће то који његов гласпик ... онн,  зпаш.:. што му јављају ђе ко оде, шта  прода... има их он много. Нашпао ваљада  послом, да му што јави. Тако ироседеше у разговору дуго. Про-  ђоше два часа ноћи, навуче се густа ггомр-  чина, јер не беше месеца, а по небу пливаху 1 7 ГОРСКИ ЦАЛ? једноставни тамни облацп, ua се онда обојица  кренуше низ брдо. Варошица беше заспала. Озго са брда  впђаху се само светњаци пред честим пала-  начким механама, који светлуцаху слабо п  с.уморно у тамној ноћи, дајући тнме јединн  знак да се жнвот у варошн није угасио. II  још тамо, на самом крају вароши, поред по-  тока што пресеца главну улицу, чује ое по  неки пут веоео узвик пијана госта, коме је  јамачно какав буковичкп лаутар својим моно-  тонпм циликањем растресао загрејане живце...  Мрачна и влажна ноћ навукла се на ово ме-  станце, заогрнула својим непробојним покрп-  валом куће и улице, притисла саму земљу,  па стоји тако непокретна и суморна, као да  се и не мисли никад дизати са грешне земље ... Другови прођоше забранчић, којп се пру-  лшо иза вароши, пређоше поток, па стадоше  уз једну ограду, која је једним крајем нзла-  зила на улицу, а другим на поток. Новнца  подиже један проштац, те се провукоше кроз  ограду обојица и уђоше у дворнште. Ђурицу  обузе нека непоимљпва зебња од ове мрачне  и неме самоће, н он се стаде кајати, што дође  овамо. Прођоше мрачно двориште п кроз но-  каква сниска вратанца ступише у одају. Но-  вица упали свећу и Ђурица виде лепо наме-  штену собицу са две постеље и миндерлуком,  а на средини стоји округао заотрвен сто,  препуњен јестивом и пићем. — Сједи, брато, да се одморимо, па и да  се заложимо. Ето видиш, ја тако... газдин-  окп ... Моја Марушка м-ени спреми све што  хоћу, па кад имам госта, она се затвори тамо  у другу собу и спава. И на ово сам гледао,  видиш:  ово прозорче може да послужи за  сваки случај... са њега право у поток, па  У шуму... — А, ова кућа није. са улице? — Не, море. Тамо је напред магаза ђе  ја смјештам моју робу, а г:ућа је, видиш, до  самога потока. 3 fода!... —-  Зацело згода! —  одговори Ђурица  весело, коме се допаде, што је Новица прод-  видео тако важну околност. — Деде сад да почнемо, дуга је ноћ!   Оваке препеченице нијеси сркнуо до сад. Ђурица седе за сто, наслони пушку на  постељу поред себе, па искапи прву чашу. Стадоше да се ређају чаше са преиече-  ницом све чешће и чешће, а Ђурица постаде  разговорнији и веселији. Крв му појури жи-  вље по телу, а пред очима стаде да се хвата  она пријатна и блага измаглица, што наступа  после јакога пића. Променише ракију на вино. Дохватише  се печена јагњета, па га стадоше заливати  старом румеником. . . . Ђурица једнако маше рукама, прича и  смеје се. — Хоћеш ли да се нобратимо ? — рече  Ђурица одједном. — Хоћу, бане, с такпјем соколом, зашто  не бих! Испнше чашу заједнпчку и пољубише се. — Ех, побро, кад би ми дао да пробудн.м  Марушку само да нам пспече по једну каву.  Ие бој се, она те не познаје, а зна да ја  имам посла с такнм људпма... — Не бојим се код тебе ничега. Буди  снаху!  — викну Ђурпда, па устаде н пође за  Новицом. — Маро !... о Маро !... — викну Ио-  вица на другпм вратима, преко од њихове  собе. — Устани, дкјете, нспецп иам каву. — Сад ћу, не улазп овамо ! . . . —  одго-  ворн отуд женскп глас. Побратпмп се вратише иа своја места, а  мало затим уђе у собу впсока, црномањаста  жеиа средњих година, носећи у руци послу-  жавпик с кавом. Сваки бп се зачудио, кад  се пре ова жена спремп, а кад пре каву скува.  али то Ђурицп ие паде на памет..  Ои се за-  гледа у жену н помисли: »Да ли му је то оно  дијете? Ова је готово старија од њега.« — Ево ти снахе, побро — рече му Но-  вица. — Деде, поолужи ђевера, кад сн мн  тако послушна. — Не вичи, море, имам гошћу — од-  говори жена, прилазећи Ђурици.- — Како си,  дешо ?... А овај ми не рече да he кога ве-  черас довести... — Каква ти је то готттћа? —-  ирекпде је  Повпца. — Сеотричина ми ... удовица јадна —  одговори она и саже главу стидљиво, као да  у томе, што јој је сестричина удовнца, нма  печега стиднога. —•  Удовица зар ? ... Вуци је овамо !  —  викну Новица. — Хоћемо ли, побратиме... да  се веседимо ? А  ја нећу казати за ону ... тамо  у сељу — намигну он и махну главом. — Доведи, доведи !  .. .  — викну Ђурица за-  гушеним гласом и осећајући да га језик издаје.  Веше се добро напио. Кад изиђе Марушка,  Ђурица се наже к Новици и стаде му повер-  љиво шаптати. — Знаш. .. ја сам и тамо, у Београду,  све тако .. .  хи-хи-хи ... А што сам оставио  једно варошче тамо, бре, побро, као горска  вила ! Обећа ми да ће доћи, чим је зовнем ... —•  А Станка, болан, шта ти она вели? — Х е .  .  шта ће рећи!... мо-р-ра да  слуша без р-р-разговора... Ја сам госа...  горски цар ! . .. — стаде он да заплеће. — Тако је, вјере ми јуначке! А знаш,  'diio хоћеш да ти кажем истину, нијеси тре-  бао ни да вучеш за собом невољу... — рече  Новица, па застаде да види нећи ли Ђурица  друкчије мислити. —  Море, не знам пи ја .  .. био сам луд ... —•  Зар није боље, вељу, да их бираш ка гниле крушке ... Да ви’ш само ову моју гошћу,  да ти очи стану!... — Хе-хе ... — стаде ои да чупка и глади  брчиће — ја вала баш тако... Оиу могу п  отерати... — рече он, али ое одмах трже и уплаши од те мисли, па настави: — Нека  ње тамо у оелу, није ми иа одмет. . .  Пазп  ме, зна,ш, много. —•  Ђаво ли си, побро, г:ако ти то удссиш.  па ђевојке махнитају за тобом! — Ха-ха-ха... — насмеја се Ђурица за-  довољно. У  томчсе врати Марушка, водећи за со-  бом неку женску, ни младу ни стару, омалену,  доста лепушкасту. На први поглед могло се  опазити, -д а . су обе женске од онога реда, којп  не држи много на чедност и поштење. . .   Гошћа беше доиста нека рођака Марушки,  пропала жена, и Новица је много рачунао  на њу, кад се одлучио да је доведе у свој стан  -за овај случај. Пред Ђурицом се само пре-  тварао да није ни знао за њен долазак. — Која те вода донесе овамо, Јуло ? —  викну он, кад је опази. — Ето нам сад, побра-  тиме, друштва... да ви’ш како је ваљана  ова моја Маџарица! — Маџар сп сам, а ја сам Српкиња, боља  од тебе! —  осече се на њега гошћа. — Маџарица, Швабица — једна вјера,  брате, а за мога побру дошла сн као иару-  чена. Је ли тако? — обрте се он Ђурнци,  којп не одвајага.е очпју од Јуле. — Ја нисам с раскида, ако оиа хоће. . . —  Не можемо ми трезне са вама у дру-  штво, него прво да вас стигнемо!  —  рече  Марушка, па понуДи Јулу да седне до Ђу-  рице, а сама ое намести до Новице. — Шта велиш, побро; ове се не шале!... II отвори се бесна, разуздана пијанка.  Жене се изопијаше брзо, а побратими се једва  држе на столидама. Чаше звече. . .  смеј, ки-  котање.. .  нико и не помишља на опасност.  Ђурица пребацио руку преко суседе, па јој  шапуће грубе изјаве, љуљајући се и поводећи  главом напред и у десно. — Која је боља, побро? . .. знаш ?.. . —  намигну му Новица, махнувши главом у страну,  према шуми. — Ова, брате, варошка... миром мирише. — Каже.и ли ти ја !  ... Раскрсти с о н и м  ч о в ј ек о м ,. .  "знаш?-... па да уживамо као  цареви. — Р-р-расгфштам! — викну Ђурица и  скочп да обгрли Јулу, али га ноге издадоше,  те се дохвати љених цамена и одржа се на  ногама. — Ова је моја... моја... ... Пијанка се продужи до пред саму зору. Ila послетку,. кад се сви изопијаше, по-  легаше по застртом поду. Где се ко.нашао,  тако се и спустио на под и заспао. Новицн  остаде још толико свести, те угаси свећу, па  се и он пружи, не знајући више ништа за  себе... Кад сунце одскочи високо, Ђурица се  пробуди и подиже главу. Зачуди се положају  у коме се нађе, али се одмах сети ноћашње  пијанке. Обе жене и Новица лежаху па поду,  као и он, спаваху тешким пијаним еном. Ваз-  дух у соби беше тако загушљив, осећатпе се  јак задах од гшћа, којим је прожет сваки делић ваздуха ... запара, смрад... па све то  дави, заноси, опија... „Ала ли се проведосмо !... Ппкад нисам  овако ... ии у Београду. Ова Јула пара вредн .. .   Виднш, н он се опио, а да је хтео могао ме'  је жива однетн у срез. Сад впдим да ми је  прпјате.в .. ,< с  — помисли он и хтеде да легне  опет, али се сети да је свануло одавно и да  треба Новицу одмах будити. X —  _  :  I!  111' :  ;  1 1  i  1 11  ■  I. ,:  i  i  i  i!  1 1 il! .  :  ..  _ . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  ■  I!  I:  ž  1 1 ;  I  i  l  ц ц l  m  n l  ■  n l  i  • - S _ X t z i . - ' T . к X^ Т ^ Г / Г Ш ј ‘Л Х Т Т Г 1 Х . X ^ Ž Ž E D tZ i:Ш И в Ш зХ Четири дана проведе Ђурица у овом новом  друштву. Дању је спавао на тавану, где му  је Јулка на.местила постељу, а ноћ се про-  водила весело, у пијанци и разврату. Бесна  необуздана ппјанка занела је цело друштво,  које је добило вољу да се провесели до нај-  веће море, да се засити, занесе... Сад је већ постала провидна Новичина  намера: он је желео да придобије, да при-  веже Ђурицу за себе и да га одвоји од осталога  му друштва. Тако би он заузео Вујово место,  али много поузданије и корисније, но што га  је Вујо држао. Новица је смишљао да му  није потребно велико друштво : неколико људи  за нападе и три четнри јатака, то је свега.  И кад овако, нарочито помоћу жена, привеже  Ђурицу за себе, остајаће му од похара много  више, но што је Вују остајало. Он је сам, кад  се пробудио после ирве пијанке, саопштио  неке мисли и Маругаки. —  Он се до синоћ мало прибојавао од  мене. Лудак! — рече јој Новица. — А  менн  је његов живот потребнији но њему самом. — Зар баш толико ? — А  да кс.ко. јадна. Довлачиће нам он  све на хиљаде и све ће мн сам даватн, да му  не тражим... Нећу ја као луди Вууо, него  овако: да се пије и весели... Само нека га  Јула добро узме у руке! — За њу ти не брини... — Царскн ћемо да жнвнмо, само вп жене  памет у главу! А Ђурица није мислио нп о чему; предао  се сав овом безбрижном и веселом прово-  ђељу, налазећи да тако и треба хајдук да  живлт. Век му није дуг, то је већ јасно видео,  па онда бар да се живп и да се задовољи  свака ж еља... Опазио је после само једно:  да га Новпца добро чува и да све ово чнни  из рачуна. »Он хоће пара — мишљаше Ђурпца. —  Па добро, ја ћу доносити пара доста, али ћу  барем н ја видетн вајду од њих. Ппје се, ве-  селн с е ... то стаје доста. А код Вуја: до-  неси паре, па иди куд знаш. Сад ће да се  живи !.. ,к На послетку. одлучшпе да престану с пп-  јанком н да Ђурица на неколикр дана иде  к јатацима. Морали су бнти опрезни, јер да  се овако још продужи, могло би пастп коме  у очи. Четвртога данау вече, кад се добро смрачгг,  Ђурнца се спремп и оде у своје село. Идући путом сети се да ономад, кад је ноћио код  Јова, није ншрта наредио :ta Стапку. те и не  зна, где је сад она. Јово му само уз реч на-  помену да је она код мајке; тамо се, вели,  крије од оца по стајама, а Ђурица, како је  био заузет послом, и заборави на њу. Тако  се још нису ни видели од повратка. Ђурица ооећаше iaono - да у њему нема  !!пп:е опе топлиде, оне чисте предане љубави  према Станки; угасило се оно_ бурно ватрено  осећање, itoje их је бацрмо у загрљај... Сад  се место њега јавило неко ново, грубо и не-  обично ... А иза тога распламтео се разврат,  обухватио му душу и срце, и он осећа чудно  задовољство у овом новом и примамљивом  стању... Није он ни Станку омрзнуо. Само  осећа неку досаду, кад му се она јави у ми-  слима као препрека његовим плановима...  Незгодно му је што се по неки пут мора  водити рачун и о њ ој; осећа да би му згод-  пнје било без ње. Али опет на крају би по-  мислио :  „Па нека ј е ... може се и овако!« А  и то овак о било му је нејасно, неодређено.  Овако , из дана у дан, не мислећи о су-  трашњем дану, не бринући се за последак ... Изненади се веома, г;ад нађе Станку код  Јова. Веху поспала чељад, и Јово га уведе у  собу, где спаваше сама Стаика. Кад уђоше  обојица у собу, оиа се трже из бна и засја  јој радост у оку, али се одмах затим прибра,  намрштп се и по лицу јој се разли велика  срџба. — Гле, зар Gii ту ! — рече 'Бурнца, кад  ое она- подиже. — А  ти ми ономад рече да  је она код мајке? — окрете се он Јову. — Била је до јуче, па не може внше да  се крије од Марка. — А ти се одмах обрадовао — рече она  гневно. — Мислиш остаћу једнако код мајке,  па да ти се скинем с врата. . . Јово, видевши да наступа домаћа драма,  пође из собе, али га Ђурица задржа, јер му  беше тешко да остане овако са њом. — Чекај, куд ћеш — рече му, чинећн  се да не чу Станкине прекоре. — Јесу ли  задовољни свп ? —•  Како неће бити задово.кнн на опо-  лнким парама! Свп се хвале, ие може боље  бити. А где си ти ових дана? — Послом... — одговорп Ђурица, запи-  њући. —  Сутра ћу овде иреданпти, па гледај  да се пази... ■ — Не брини. Ономад нам потера пре-  тресе цело село ... ■ — Знам, због тога сам п отишао. Где  cu ти била онда? — запита он Станку, сетившн  се сад тек да је она била у великој опасности  од потере. • — Где оам била !... Сад си ме се сетио;  а кад си дознао за потеру, ннси могао да ме  поведеш?... Једва си чекао, ваљад’, да ме  ухвате, па да тражиш другу. . . Јово изиђе из собе полако. — Море ирођи се комедије, кад ти ка-  жем. Најпре сам заборавио, а после је било доцкан... — рече он љутито, па пооле т;ао  да се присети нечему и повика: — А  шта  ми ту једнако дробиш и контролишеш: где  сам био, те где сам био!  ... Био сам код  девојака, ето, па сад шта ћеш ми!... Станка се прену, рашири очи и погледа  га зачуђена. — Зар бага тако ? — рече му загушеним  тдасом. — Ја овде пропадам, а ти тражиш  девојке, те се проводиш са њима! — Ја шта си ти мислила? = — одговори  он, осмехнувши се иронично. — Да седим  једнако уз тебе и да ти пшвим у очи, је ли? ... —  Казао си да се нећеш растављати од  мене и да ћеш ме свуд са собом воднтн —  одговори Станка хладно и одлучно. — А ето,  велнш сам да си био код девојака, а меие  си оставио да ме ухвати потера, па да трунем  У апсу. Ђурица плану. Наљути га нрава истина,  коју му Стањка рече, н на коју он не могаде  дати оправдања. Своја кривица се цобично  заглађује љутњом. И он се наљути... Али  он хтеде да извуче корист из ове срџбе, хтеде  да се објасни са њом сада, кад јој може много  што шта рећи, што иначе не би могао. Хтеде  да прекине од једном те вечите њене прекоре,  који му досадише, па узвикну: — Не звоцај ми ту, док ниси сад до-  била што тражиш! Стаика пребледе, али се не маче с места,  -  а он, прибравши се, проговори лакшим гласом: — Јеси чула, овако се више не може. ..  довде си ми већ дошла — и он показа руком  на гушу. — И венчани људи не трпе толико  од жена, као ја од тебе... Брате, ти знаш  с ким сн се везала, па, ако ти је право,  ради онако како ја хоћу, ако ли нећеш, нди  куд те очи воде. Немој да ме доводиш до  зла, јер може бити свашта.. .  — и он пре-  тећи махну главом. Станка скочи, па стаде пред њега. Очи  јој севаху као живи пламен, сагореваху. . .   Она се исправн и погледа га право у очи. — ,  А шта то може бити , реци дер ми ! »Ви'ш ... тврдоглава као псето — по-  мисли он, а срџба му све више расте. — Сад  ћу ја њој казати, па ће бити мања од трунке.< ( — Ти знаш како пролазе они, којн раде  против моје вол>е ... Ено ти Мата п В уја !. ..  — рече он и погледа какав су утисак учи-  ниле његове страшне речи. Станка се не измени; као да је очекн-  вала нешто горе, неповољније, па је ово и  не зачуди. • — А после.. - шта ћеш после?.. .  Да на-  ђеш другу, је л и ... — прошапта она тихо,  не дишућн, као да сад тек очекује прави одго-  вор, од кога јој зависи све. Ђурица пак хтеде да крунише свој успех,  јер му се учини да је, с оним одговором по-  стигао циљ. — Што ћу их тражити, кад још сад  имам иа сваки прст по једну!  ... Ти мислиш  ја не могу живети без тебе... Море с каквом сам се варошком ономад проводио , ниси  јој ни за мали прст... — насмеја се, он као  у шали, — Је ли то од истине?... Немој да се  шалиш! — погледа га она озбиљно и удвоји  пажњу, очекујући да он порекне своју грозну  шалу. Ђурица се још више осоколи, па је по-  гледа озбиљно и одговори: — Не шалим се, среће ми хајдучке!  А  ти чини што знаш . . . Станка стеже зубима усну, погледа га  некако у косо, необично... и тај поглед не  обећаваше никаква добра... И као да се хтеде још једном уверити  да је не варају очи, као да хтеде запечатити  у души тај неми последњи одговор охлад-  нела срца, које говори о неверству, погледа  га још једном пажљиво, болно, мученички . . .   па обори очи, окрете се и полако пође к вра-  тима... Полако ухвати руком дрвену ручицу  на вратима, очекујући неће ли чути страсно  кајање љубљенога човека, али иза ње беше  мртва тишина... Врата шкрипнуше и она изиђе из собе .  .  . Учини јој се да он проговори, пошто се  затворише врата, али се она више не обрте  назад... Полако обиђе прочевље, око кога  спаваху чељад, напипа кључаницу на кућним  вратима, извуче је и полако отвори тешка  раотова врата... Јово јој нешто рече, навла-  чећи шареницу на децу, али она не чу ништа ...  Прекорачи високи кућни праг и стаде босим ногама на хладну п.аочу степеннце ... Задухну  је планннска uohna студен, н она се стресе  од зиме... »Нека је, вратиће се она сутра мпрнпја  од овце!( <  — помпслп Ђурица, па леже на  п.ену постељу п покуша да заспп. А Станка дође до ограде кућне, наслонп  се на чатал врљика, обори главу на руку и  с.таде као окамељена ... ...Ври у главн рој мнсли, нејасиих, там-  нпх, црних..." бруји и шуштти то вреље, те  не може ни једна мисао да се ухвати. Само  пролећу као искре, понесене беснпм ветром...  У  темену нешто игра једначито, брзо по  такту ... игра и удара као дамари... У ушима  гпум... и тамо шушти, удара, ништи ... Срце  се стегло, следило: окаменило с е . .. А очн се  упрле у црну, тамну ноћ, као да у тој суровој,  пемој црнинп траже објашњење неке страшне  мисли, која се рађа у занеоеној глави, или би да  продру у саму дубину црнога застора и да нађу  тамо ма један светао зрак, који би давао наде  па спасење ... Али се пред усијаним очиматихо  поси и воје хладпа и црна нема помрчшта, уле-  вајући у душу још већн јад и црњи б о л ... „Шта. је ово ? ... Шта ово би ? ... Свргаава  се, долазн к р а ј... Је ли крај свега.. . смрт?  Пе знам ! .. Шта је то смрт? Знам, видела сам  кад умре Јока, бледа, па пожутела, хладна...  После закопају у земљу п готово !.... Нигата,  као да није ни била... само се издиже гомила  влажне землга . . Јадпа Јока, како смо лепо  жпвеле... Она мени све:  Шећерка, вели, метни ми руку у недра, а ја полар;о, полако .  .  .   А-а-а... о по 1... Зар такав крај дочекасмо?  И наша се љубав једном сврши, оде, нестаде  ј е . . .  Ама зар сам зато ја трпела толику  срамоту, понижење, мучила се као ни једна  друга ! . . . Оставих добру мајку, увредих до  срца старога оца, окретох леђа целом свету,  само да он буде мој, да делим са њим зло и  добро... Волела сам га више од свега, слу-  шала сам га боље, много боље него оца, учи-  нила сам све што је он хтео, па сад — под  ноге!... ,)А мајка, јадна добра мати, како се она  обрадовала своме детету, својој осрамоћеној,  исмејаној кћери!  Сав свет обрће главу од ље,  као од чудовишта, а мати шири слабе ста-  рачке руке, обухвата и стеже своју милу јо-  гуницу, целива је и гледа, гледа и целива...  Топи се радосно срце мајчино, капљу вреле  сузе низ образе... То је било онда о по-  вратку, пре недељу дана, а сад ? .. .  Шта ли  би сад рекла., јадна старице, да је видиш  овако осрамоћену, понижену, уцвељену, па  избачену напоље, избачену као исцеђен лимун,  као непотребну ствар ... Гле, нема где да склони  обешчашћену главу!... ,)А отац, шта ли ће он рећи кад чује? . ..  Зна се шта, и имаће право!... 0, како је  страшио кажњена детиња непослушност! . . .   А свет?... „Ш та ће ово да буде најпосле?... Јест,  догало је оно последње, оно најпосле, дошао  је крај, али шта ћу сад, куд ћу ? ... Да умрем. . . 18 ГОРСЕИ ЦАР Али заш то?... Коме ће од тога бити добро,  ко би се томе обрадовао... ко би се мојој  смрти радовао ?... Мајка... отац... друга-  рице?... Iie би , не би им моја смрт била  добра... А  о н ? ...  Јест, њему би била до-  бра ; та он и онако рече да ме м о ж е у-  бити!... Како оно рече: може, веди, бити  свашта... ено ти Мата и Вуја! . . .  Као вели:   како сам са њима учинио, тако ћу и с тобом.  А после?... Ти мислиш, вели, ја не могу жи-  вети без тебе... О -о-о!... А  ја сам мислила  да га не бих могла преживети, умрла бих са  њим, погинула бих, кад би њему што било . ..  Мислила сам, куд бих без њега и на што ће  ми живот после !... А  он вели: имам још сад  на сваки прст по једну... Док сам ишла за  њим као верно псето, док сам му дала сву  душу моју, он већ тражно друге и нашао на  сваки прст по једну. Па сад?... Сад бн хтео  да ме нема, а он да узме другу ... многе друге  на моје место... То ли би ти хтео? Н е!...  Док сам ја жива, нећеш узети другу... Зар  толике моје муке и срамоту да погазпш, па  да ме отуриш као п сето!... И још ми се  куне срећом хајдучком — друго ништа и нема  за клетву — да се не шали. Е чекај, не шалим  се ни ја !... Нисам се шалила, кад сам бацила  образ под ноге, кад сам осрамотила своју  кућу и име, кад сам због тебе окренула леђа  целом свету, па нећу се шалити, ни сад!...  Ти тражиш моју смрт, да би се могао боље  проводити... А кад хоћеш тако... онда и ја  хоћу твој у смрт!... Воље нека те нема, него да гледам, да ми још и ти газиш осрамоћену  и поругану главу... да ми ое омејеш са д ру-  ги м а , кад станем лутати као обешчашћена  прогнаница! ... »Али како ћу сад?. .. Да га убијем својом  руком... не могу, нећу... Тако би се смирио  за час, па ништа!... Не би ништа ни знао,  не би осећао муке... Ја бих се опет мучила  целога века, а он би био миран за навек. ..  Нећу тако... Хоћу да се мучи, хоћу да види  неизбежну смрт пред очима и да зн а да му је  смрт од мене дошла .. .  Нек се мучи !... И ја  ћу се мучити!... “ Једним лаким скоком, као ветром поне-  сена, Станка прескочи врљике, и, не двоумећи,  не размишљајући више о своме плану, пође  журно, готово трчећи, к општинском путу ...  Грозан план севну јој само једаред у глави ...  севну и оде... она се не постара да задржи  ту мисао, да размисли о њ о ј... Ишла је као  у грозници, а беше је и обузело грозничаво  стање... Стаде.да се тресе од хладноће, а  ноге журно ступаху по хладиој, росној трави,  не осећајући ни хладноће ни умора... Само  што пре, само да се стигне на време!... На-  ишла је на утрвен, насут пут, прелазила је  преко поточића, преко камењара, убадала се,  убијала ногу непажљивим гажењеМ, али на  то није обраћала пажњу... Ишла jev  као у  бунилу, у врућици... После поноћи стиже пред среску кућу.  Умор је савладао јако, али она не стаде, не  предахну... Прође кроз вратнице на огради^ претрча преко дворишта и стаде пред једна  врата над 'степеницама, за која је држала да су  на главном уласку у канцеларију. То беху  врата на ходнику. пред станом капетановим. Како стаде пред врата, удари снажном  песницом по њпма... Врата се затресоше, а  ходник потмуло. одјекну... Не чу се никакав  други глас... Она удари још јаче... У хо-  днику шкрипнуше неке даске и зачу се упла-  шен, сањив глас: — Ко је то ? — Отварај !  — викну она. гласно, сазна-  вајући умесност свога захтева. Опет зашкрипаше даске, зачу се ход  боспх ногу по опекама.... — Ко си ти? — запита је неко лакшим  гласом кроз врата. ■ — Отварај брже, хитно је ... видиш :   жена сам !... Кључаница шкрипну, врата се отворише  и Станка уђе у ходник. — Који те ђаво тера ноћас? ... Шта лу-  паш Толико ?... Шта хоћеш? ... — Капетана . .. Где је капотан ? .. . — Ш то ће ти ноћас капетан ? — обрецну  се пандур срдито. — Треба ми, њему ћу казати... само њему... —•  Е, снашо, тако би могао сваки лудак да дође и да прави ларму забадава. Не смем  ја будити капетана за сваку ситницу ... мо-  рам знати загато. — Ђурица... Ђурицу хајдука да му сад  предам жива . .  .  ето, то хоћу . . .  трчи, буди га ! Пандур се уозбиљи, почеша се иза уха  и запита озбиљно: — Ама ко си ти? ,. Да није каква ва-  ранција... — Ја сам Станка ... чуо си ... она што  је са њим. — А-а !... Е то је друго... — одговори  он , па приђе вратима, кроз која је унма  Станка, те их закључа и узе кључ са собом. — Е онда га морам будити. Причекај ти ту  — рече јој он, па отвори једна врата на хо-  днику. Истога тренутка отворише се према  њима друга врата, на којима се указа разба-  рушена сањива глава. То беше капетан. • — Шта је то тамо, Милисаве? — викну  он, не излазећи из собе. — Дошла, господине, она девојка што  иде са Ђурицом... Тражи вас, каже, да преда  Ђурицу. — Закључај брзо врата споља! — рече  му он тихим гласом. — Закључао сам, ево кључа. Капетан изиђе у ходник, онако необучен, на видевши да лампа слабо шкиљи, обрте се  паидуру: — Одврни ту ламиу. Кад паде јака светлост на Станку, к-а-  иетан је пажљиво разледа. — Јеси ли заиста ти Станка? — .Тесам, господине. — Што си доптла? — Чуо си .. .  Хоћу да ти предам Ђурицу. — Чудо т о ? ... Ти живиш са њим.... — Казаћу ти на само све... — Добро. Милисаве, пробуди све жан-  дарме и пандуре. Нека се живо обуку и нек  спреме коње. С оружјем ... знаш. А ти, Ста.нка,  ходи овамо. Капетан је уведе у једну собу, упали свећу  на столу, па се огрте неком хал.ином п седе  на столицу. — Седи, одмори с е ... вндим да сп се  много уморила. Станка се осврте и седе на столицу. — Где је сад Ђурица ? — Код Јова Дикића, у нашем селу...  Остао је на спавању, и сутра ће преданитн код  њега. Али треба да идеш одмах, да га ухва-  тпш пре зоре... после вам се неће жив дати . .. Капетан је разгледаше пажљиво . .. Оно  грозничаво дрхтање, необичан сјај очију, суве,  запечене усне, нервозно трзање главе побудп  у њему сумњу, да ова девојка. није при себи. — Ти си болесна, рекао бих... да нпсп  боловала ових дана? — Болесна?... До сад нисам никад боло-  вала, а сад... све једној... Трчала сам, жу-  рила сам се много, само да стнгнем на време. — Е сад ми све лепо испричај... то што  си хтела... Кпд си и заптто си са 'Вурицом  раскинула? Станка му исприча. у кратко, испреки-  дапо, без везе у мислима, ноћашњи догађај.  Капетан у мало речи поими њен положај, па.  хтеде да се користи оваким њеним стањем  радн да.ље истраге, те је прекиде: — Па велиш: он ти сам каже да је  убио Матију и Вуја? — Сам, господине, он сам ... — А ја сам слушао да је Матију други  убио ?... Онај што je те иоћи ишао с Ђу-  рицом... — Зар Новица?... — рече она и трже  се као опечена. Сад се тег: сети, да треба чу-  вати оне људе, који су њу чували... Али беше  доцкан. Полицајац опази да се она тргла и  да му неће својевољно издавати остале људе,  па се пожури да дозна што бар за тоћа Новицу. — Новица!... Који то беше? — рече као  присећајући се. Станка ућута као заливена, — Знаш шта, господине, после ћемо го-  ворити о другим стварима, а сад п.ожури да  он куд не побегне — проговори она после  краћега ћутања. — Е, не може тако. Морам ја то знати  пре поласка, јер већ имам овде у апсу једнога  Новицу, па да знам који ј е ... — Је ли та,ј из вароши? — запита она брзо. Капетан је погледа. »Ш та да јој ка-  жем?... Да ли ћу погодити?... Кад је она  поменула, тако ће и бити... “ па одговори : — Јеоте, -  из вароши је. — А, то је! „Који ће то бити Новица?..." стаде он  опет мислити, па узвикну: — Онај што држи магазу... Црногорац? — Нећу, господине, внше да ти одгова-  рам. Ако ћеш ићи... ха.јдемо! — рече она  одлучно и устаде са столице. — Чекај, брате, нису још људи готови,  а ни ја се нисам обукао. — Е па дела, облачн се, па да ндемо ! Капетан оде у другу собу, п мало затим вратн се, носећн у рукама своје хаљине. Стаде  да се облачи и уједно хтеде да покуша неће  ли још што дознати. — Вндиш, ти све треба мени да кажеш. ..  Тп ниси извршила са њим ни једно злочин-  ство, па ћу ти ја помоћи на суду да не бу-  деш осуђена, израдићу ти помиловање. . . — Немам ја посла са судом... Нцсам  ником никакво зло учинила... Казаће ти то  н он и други људи, које је он нападао. — Е, девојко, по законима и ти сп крпва  као и он. Ко год се дружи са разбојником,  помаже му, чува га — н он је крив пред  законом. Крив је свакн ко зна где се налази  разбојник, а неће да га јави власти.  .. Али  кажем ти :  само ти мени све лепо испричај,  па ћу ја тако удесити, да не будеш крива. Станка се зачуди. По своме понмању,  она није до сад сматрала себе за кривца. „Ко  чш-ш  зло — он и. одговара за п.ега«, мислила  је она до сад, »а ја само идем са њим, не  чиним никоме нигнтаА Али јој сад у глави.  н без овога, беше читав хаос разноврснпх  мисли, које се само јаве и прођу .  .  .  па н не  беше у стању да размисли о obosi  открићу.  Постаде јој досадно ово запиткивање капета- ново, које се нпкако није слагало са њеним  душевним стањем : она иде на оно последње,  иа свршетак свега... и после тога настаје  тама... крај света... општа пропаст — иди  тако нешто ... а он окупио о неким ситни-  цама, које после тога  немају, како она  мишљаше, никаква смисла... И она се одлучи  да ћути, да не одговори ни речи, док год не  пођу. И она одржасвоју одлуку с највећом упор-  ношћу. И капетан на послетку безнадеждно ма-  хну гдавом, па се пожури са спремањем. При  самом облачењу написа наредбу писару да од-  мах, чим прими наредбу, ухвати Новицу, а  ако се нађе који одраслији укућанин са њим,  да и њега затвори. Једном пандуру рече да  одмах одвоји три друга, па са њима да иде  гшсару и да га пробуди. — А како ћехц ти? — обрте се капетан  Станки. — Треба да се пожуримо, а ми ћемо  сви на коњима.  .. Умеш ли јахати ? — Умећу, ако иматекоња — одговори она. — Добросав ће сад с писаром, а коњ му  је оседлан — умеша се пандур, који остаје у  каицеларији, да би тако сачувао свога коња  од заморна пута. — Може на његову кохву .  .  . — Па добро, кад је већ оседлан. Нека  изводе коње! После неколико минута крену се ору-  жана потера, изиђе из срескога дворишта, па,  да се не би обраћала лажња варонтаннма, и  ако још беше глухо доба, окретоше одмах  пољем, које се пружа више вароши. Напред  јахаше капетан с острагушом о рамену и револвером оХ бедрима, за љим Ста.нка са  два жандарма с обе стране, па онда још три  жандарма и два пандура. Жандарми н пан-  дури, као обично, беху наоружани »до грлас с . Кад се дохватише.чпстога поља, потераше  брзим каријером... Само се чује потмуо то-  пот коњских плоча, по неки пут Фркне раж-  љућени коњиц, а ветар звижди поред ушију. . . Капетан се oceha као ловац, који се кре-  нуо да затекне курјака на легалу. . . Разне  пријатне слике из напада, који he следовати,  већ се у напред јављају, и он већ в | д п  пред  собом жива, повезана хајдука... Он му одаје  све евоје јатаке, прича- о целој организацији  великога зликовачкога друштва... и капетан  1  задовољно седа за сто, ппше рапорт министру...  •Затим јавна похвала у званичним новинама...  орден ... класа ... »Онај качерски пућп he од  муке, што му узабрах крушку испред носа!'...  Па кад прочитам указ, дигнем се, па право  к Лени: Сад си гоопођа капетаница прве  класе, кажем ја, а она: Јух, болан, па сад  за окружнога... Је ли то на реду?... Море,  срећан сам ја, бадава! . . . с с А  Станка само слуша како ветар Фијуче  поред ушију и гледа у ову црну тамнину, која  јој сад дође joni тежа, још суморнија... По-  вија се у напред и натраг по томе, како се  коњ у скакању покреће, а у глави јој само  једна мисао и љом се она бавила целога пута:  »Само да га впдим уплашена, упрепашћена,  кад угледа наслољене пушчане грлиће на  прозорима!... Да станем тако, па нека видп, нека зна ко је довео његове душмане!. .  ,  Па  онда... шта буде, не марим!...( < Кад одјахаше коње у потоку, испод Јо-  вове куће, беше се разредида помрчина, али  се још није добро видело. Тек се могло на-  зирати небо, које се, као црн џиновски по-  клопац, надвило над овом шумовитом котли-  ном. Тишина!... Ни једногазвуКа ни покрета... — Има ли сад далеко да се иде до куће ?  — запита капетан Станку. — Ено, одмах на ономе брегу... да се  добацим каменом одавде. — Добро. Сад нас ти поведи на ону  страну, где није његова соба... да нас не  може опазити с прозора. — Знам ја, само ти хајде за мном..  Ми ћемо да зађемо за кућу, одакле нема'  прозора. Капетан је још путем саставио план на-  пада, према Станкину опису куће, и одре-  дио по једнога жандарма и пандура на један  и толико исто на други прозор. Три жан-  дарма одредио је да упадиу у кућу, од којих  ће двојица заузети врата на соби, а један ће  истерати чељад напоље и држати Јова. — Сад пазите добро! — рече им капе-  тан, и ако није било места опомени, јер сваки  од њих беше вичан томе послу. Кренуше се, полако, опрезно, пазећи на  сваки корак, на сваки миг... Жандарми но-  шаху пушке на руци, готови да свакога тре-  нутка проспу смртоносну ватру на изненаднога  нападача или бегунца. Заобиђоше узорану њивицу, и кад се испеше на брег, угледаше  омалену сеоску кућу, г;оја на оиом крају до  њих беше од брвана, а на противном, где је  соба, олепљена земљом и закречена. У  оној  магластој тамнини кућа им изгледаше као  пласт сена, развршен и развучен. Примакоше  се уз брвна, неки наслонише ухо;  тишнна...  све спава здравим јутрељим сном. . .  На истоку  се јаоно разликују и оцртавају врхови пла-  нински... развлачи се она прва бледа светлост  зорина... тама се проредила, па умире, гаси  се... Петлови почињу своју песму... Зора! . . . Одређена четворица заузеше места под  нрозорима. Још једаред прегледаше магацинке,  па их наслонише на рагастов ... »Е сад још ако не буду закључали врата  за Станком, кад је она изишла... То би славно  било!( <  — мисли капетан и даје знак оној  тројици да стану на врата. Митар жандарм, одважан момак, стаде  први, и по упутству капетанову покуша да  види јесу ли закључана врата. Стаде- на  праг, узе за ручицу и подиже цела врата, да  не би шкрипала, па их онда лагано, тихо  гурну... Врата се почеше отварати... Дру-  гови прихватише врата оздо, понеше их у  страну и отворише сасвим... Слаба, бледа  светлот показа им унутрашњост куће, опа-  зише одмах место, где чељад спава и учини им  се да се неко промешкољи... Двојпца претр-  чашепреко прочевља и стадоптенаврата собна,  а Митар, видевши да се неко од спавача по-  чиње дизати, притрча и притисну га озго. — Ко је то? — дрекну јак мушки глас  и умуче, јер Митар напипа рукама уста и  стеже нх, па се наже на ухо Јову и про-  шапута му : — Да ниси писнуо!  .. .  Овде је капетан  са целом војском; пропао си ако се мрднеш. Јовове руке, којима се одупирао, кло-  нуше, што је значило да се покорава и слуша.  Митар одвоји један од конопаца, што их је  за овај случај понео, па му веза и руке и  ноге. Затим приђе оној двојици, па запита  једнога на ухо: — Чује ли се што? — Будан је ... нешто шушка, јамачно се  спрема... У исти мах зачу се неки узвик споља.  Митар истрча из куће, довикнувши овој двојици: — Пазите! Жеиа се пробуди, за њом и 'деца ... Хте-  доше да вичу, али их сам Јово ућутка. Чувши глас Јовов, Ђурица скочи с но-  стеље и дохвати оружје у руке... Ослушну. ..  не чује се ништа... Приђе к вратима, слуша...  Нешто се необично догађа у кући, не може  бити друр;чије!... Депо о с е ћ а  да неко стоји  пред вратима. Прегледа кључаницу — стоји  добро... отуд је поуздан. Приђе прозору с  истока, обрте обе закачке, па тихо, тихо стаде  да вади рам, на г:оме је разапета хартија.  Извадивши половину рама, погледа напоље  и сва му се крв следи, окамени се... Две  челичне цеви стоје наперене и а, њега и две  главе, необичне и нејасне, вире оздо. .  . » Од куд овде ови људи ? ... Ш та је ово ?. ..  С м р ти  он нехотично извуче цео рам и  испусти га. — Предај с е !  — викну једна глава, и  челична цев покрете се... Ђурица се саже уз дувар испод прозора,  подиже руку са револвером н окрете цев  тако, да гађа оне под прозором право у  теме, па окиде ... Пуче револвер, али за њом  сукну ватра на прозор, више саме његове  главе, и загрме други јачн пуцањ... Истога  тренутка нешто груну на онај други прозор  са дворишта, рам се скрха. и паде на под... — Предај се, не гини лудо! — викну  неко са другога прозора. Ђурица окрете револвер и на тај прозор,  па окиде... Загрокташе пушке на оба прозора, кур-  шуми прелећу преко његове главе, ударај.у у  зид и окруне мало земље, која се осипа право  на њега... Чим он испали на један прозор,  са другога већ сипа ватра на њ ега... Б ој... права битка!... Испалио је већ оба револвера, па дохвати  магацинку. А споља од једном престаде ватра... Шта ли ће сад ?... Ђурица се издиже  полако на прсте и погледа на онај прозор  испред куће. Очи му прелетоше преко некакве  слике, која му је тако позната и тако блиска,  али се он не зауставља на њој, већ гледа  даље... а у срцу ое од једном јавн неки бол,  туга... Он опет пренесе очи на ону слику. и коса му се диже на глави од чуда... Станка! ...  Јест, она ј е . .. Да ли га очи не варају?... Ено  је, гледа га и шта оно?... Па то је она и  довела ове курјаке!... Јест, ено опет пока-  зу је !... А -а-а!... узвикује он у себи, а крв му  јурну у главу, наиђе на очи, обневиде....  Пружи пушку, и не мислећи, да ли га виде  они с леђа, узе правац од нишана до оне  тамне, неразговетне слике, што га и сад не-  обично гледа... Ни једне мисли не беше у  глави. . . само се нешто црни тамо пред ни- шаном ___Окиде!... Ватра прсну пред очима... за њом дим. .. оне прилике нестаде... она-се,  одмах чим пуче, некако необично, у косо,  спуоти на земљу и леж е... без јаука, без  речи. . . Опет загрокташе пушке, засипајући сву  собу пакленом ватром ... Ђурица је опазио  да све пушке гађају у врх, преко његове  главе, и поими да ови неће да га убију, но  гледају га ухвате жива, Помисли : да ли би  се могао тиме користити ? ... У  том се раз-  леже јак тресак, као да неко лупи гредом у  врата... Сва се кућа затресе... „Пази !с с  —  неко викну пред вратима... Груну још јачи  ударац... врата излетеше, обртоше се и па-  доше... Грунуше пушке на врата, на про-  зоре, соба пуна дима... ври, трешти, пуши  се... као у паклу!... Ђурица обрте пушку  на прозор, али га од једном дохватише и сте-  гоше две снажне руке .  .. Само испаде из онога  дима нека прилика, паде на њега, стеже га  и притисну целим телом ... — Овамо !... — викну Митар, прптпскп-  вајући га грудима и стежући му руке... Попадоше на њега јопг тројица, четво-  рица... пачини се гужва, гомила... Савла-  дан је, побеђен... И мозак, и срце, и крв, све__се ..следпло,  умртвило... i'iiiinTa. не oceha, не мпслп, не  живи ... Тешка мбра притисла му грудп, стегла  му гла.ву као кљештима, пред очима нешто  сева и тамни с е ... А терет озго све тежп,  све мучнији ... Почиње губпти свест . . . — Готово ! — викну Мптар п устаде. Дн-  гоше се и остали, само о.стаде на поду он,  непомичан, непокретан... „II Гта се ово враћа светло, слатко'?  ... Гле,  слободно се дише !... Ох, како је слатко ди-  сати !. .. А  шта је ово заковано ? .. .  Руке и  ноге приковане за под, за шта л и ... ни мрд-  нути се не може.. .  А -а . . . везали су, онако  као онда Мита писар ... * И ои се сећа оних  болова, и осећа. да су овп још тежи, мучннји ...  Отвара очи и види гомилу људи са сјајним  дугметима. на грудима. Сви га. гледају радо-  зиало, необично; чак се опажа саучешће на  њиховим лицима... »Гле, па то су обичнп  људи ... видиш како га лепо гледају . . .  А  куд  одоше они . . .  .с онаким страшним погле-  днма?... Нема их, ово су други . . .« Људи се растурају, дају пролаз некоме. . .   Ено, брадата, суха глава прилази му н гледа  га радознало, и опет му се чини да внди у  томе по-гледу саучешће... — Стезали смо га и за гушу; па се оне-  свестио. Сад се повраћа — рече један од људи. Ђурица се освести. Намршти се од бола  у лактовима. — Изведите га напоље, нек се освести  иа ваздуху. А ноге му одрешите. . .  Што ће  вам то? — рече капетан, па изиђе пред кућу. Ђурицу изведоше, везаних руку, на дво-  риште. Двојица држаху конопац, којим је  везан. Свануло је, виде се јасно сви предмети .  .. — Камо девојке? — викну капетан. Погледаше сви по дворишту. — Да није оно ... — рече Митар, видевши  неку црношарену масу под врљикама-. — Она је, убијена !... — повикаше дру-ги. Капетан иМитар приђоше врљикама. Нред њима лежаше Станка, обрнута лицем к земљи,  савијеиа, као да се сама наслонила на лактове,  па сакрива лице од некога... Митар је по-  дагано преврте, погледа јој затворене очи,  прислони ухо на груди, па стаде да слуша. —-  Чини ми се да је жива... Креће се не-  што у њ ој: или дише или јој ради срце. . . Капетан се саже, наслони ухо. — Жива је, ради јој срце. Код кога су  завоји? Види где је ударена. —-  Код Петра су завоји и стаклета —•   одговори Митар. — А, ево, у г р у д и р е ч е   он, угледавши крв на десној страни груди. — Јадница, сумњам да ће преболети...  Што уби ову девојку, несрећниче ! — обрте се  он Ђурици. ГОРСКИ ЦАР 1 9 А Ђурпца гледа намрштено, презрпво, у  непомичну паћенпцу. У оку му снја израз за-  довољене освете, алп не прозбрри нн речн... Капетан не зна шта ће пре, пуне му руке  посла:  треба повратити Станку и завити јој  рану, треба позвати општпнску власт н Стан-  ктше родитеље, треба видети шта ће-са Јови-  ним укућанима, треба прегледати кућу... Тек у вече стиже капетан у варош са  везаним Ђурицом и Јовом. Станку је оставио  код оца јој и дозвао лекара да је прегледа  п лечи. Лекар се нада да ће преболетп. Капетана очекнваху другп неповољни гла-  совп. Пнсар га дочека пред среском кућом,ина  љегово питање :  шта учиии с Новицом , одго-  вори му : - — Погинуо је. — Како !  . .  .  Ко га убп ? — викну капе-  тап н љутито сјаха с коља. — Причај шта је  било, а ви водите ту двојицу горе, па ме  чекајте. — Пандур ... Дошли смо полако до ње-  гова стана; разгледам прво положај куће, па  ми се учини сумњпво једно прозорче, што стојп  над самим потоком. Наместнм ту Добросава  п кажем му да пази добро... Онда с оста-  лом тројицом станем пред врата и лупнем  јако . .. Ие би одговора за дуго. Лупнем опет...  Отворшпе се изнутра собна врата и нека жена  виче: ко је т о ? .... Ја већ одгова.рам... тра-  жим да отвори, а она ме моли да причекам док се обуче... У том чујем Добросава где  викну: »стој стој!..." и пуче нушка ... По- трчасмо тамо, и видим Добросава, где скаче у  поток. .. Погледам : онај лежи у потоку, а  Добросав га дрма за руку. — »Ш та је било ?" питам Добросава. — »Ja стојим, вели, под прозором и че-  кам . . .  ћутлм тако, дор; он од један пут излети  кроз прозор ... као врећа... Ја, вели, викнух  два пут, па кад видох да се диже. . .  дадох  ватру и — готово ... — Зар баш на месту? — пита капетан,  мрштећи се. — Није ни мрднуо. Ено га у дворишту.. .   Жену сам затворио, а код куће му наместио  стражу. »Као да им сам ђаво помаже!" — помисли  капетан, улазећи у двориште. „Али pierta, имам  у рукама ову двојицу, а да ако и Станка  оздрави, па ћемо полако размрсити њихове  замке, а п осле..." и не доврши мисао, јер  угледа мртвога Новицу, где се отегао на зе-  леној ледини, а око њега се начетили жан-  дарми, који су се вратили с пута. XXVII lla Г)0 дом хлебу !. .. Како му је далока  ii страшна била та помисао нскада, како се  здрхтавао од ужаоа, кад је слушао приче о  томе црноме дану ... Чудио се срцу жива чо-  века, који зна, п о у з д а н о  зн а  да сутра  умире од куршума, па опет живи, једе, пије,  опава, мисли... Држао je да тога дана могу  бити присебни само ретки људи... II ето, до-  чекао је да види себе у истоме положају, до-  чекао је да и сам ■  тога дана слатко једе  бурек, који му' је послао Митко ашчија, да  гшје старо вино, да тражи скуп дуван од  капетана .  .. Што ти је жив човек !... Дан стрељања до сад су крили од њ ега...  Јутрос рано изведоше га на горњп спрат н  уведоше у чисту, светлу собу. На средини  стоји округао велики сто, застрвен чистим,  белим платном (с пандурске постеље!, а на  њему половак шљивове препечеиице, која игра  у стаклету као кристал. Около стоје празни тањи-ри, а на средини, уз ракију, тањир са  сиром и скорупом. Уђе капетан у собу... У  последње време,  нарочито од кад је доведен из суда, проме-  нили су своје опхођење са њим и пандури и  чиновници. Опазио ie да га сви гледају са  жаљењем, са великим саучешћем, и досећао  се да је то због тога, што га сви они сма-  трају као мртва човека, а већ зна се да се  сваки мртвац сажаљева.  .. И капетан га по-  гледа благо. Приђе му и метну му руку на раме. — Ђуро, сутра се мора извршити осуда.  Па знаш, обичај је да се данас мало прове-  деш. Неки трговци одавде послаће ти поиуде,  'а ево Митра и ових његових да ти праве  друштво. Ето, и ја те частим овом ракијом  — и показа руком на стакло. Кад помену капетан осуду, Ђурици за-  клецаше колена, обузе га зима свега, и као  да му нешто дохвати само срце, па стеже...  Кад му је прочитана пресуда на суду, гшје  се изненадио и саслушао је мирно: знао је  да има још судова, који ће га судити. Али  кад му после месец дана саопштише одлуку  Касације, беше као убијен, промени се, снуждп  се ... али му у души остаде још нека нејајша  нада, и он се дохвати ње слепо, грозиичаво,  без размишљања, и ако му је неки унутрашњи  глас говорио.. да је сад све свршено и да по-  сле Касације нема шта чекати... Окупи некога  гграктиканта, те му, на име мајчино, написа  мблбу за помиловање, и он с великом-пажњом  испрати молбу на пошту. Од тога дана није§ никако иомишљао о смрти и упорно се надао  помиповању. Чудан је и тај раздог његову  надању. Састојао се у једној мисли: »Није то  шада, болан, живот човечјн ! Шива здрава  човека убити... онако без пчеиа, бог! боло-  вања. .. сад био жив н — нема га !...«  Тако  је oti мислио, и у исто време долазнли су му  на ум они, које је он побио! . .. У  тој грозничавој безразложној надн про-  живео је до данас, а сад од једном изводе га  на боли хлеб ! ... Дакле с у т р а !... Сутра је о н о што му  је непрестано за ове две године лебдело пред  очпма, оно о чему он није смоо да мпсли, па  ии сад неће... јопт н есм е... Али ко зна...  може још доћн одговор ... И срце се опет  почиње растапати . . . — Хвала, господине — одговори оп и  седе за сто, помичући и иамештајућп тсшко  гвоЈкђе, којим су му ноге оковане. Капетан изиђе из собе. • — Ево Ђуро — прозборн Мнтар, вадећп  пз хартије велику воштану свећу. — Знаш . ..  нрви сам те ухватио, на сам ти дужан. Купио  сам ти свећу, нека гори данас — н он на-  местн свећу, прекрсти се и упали је. —•  1.1 ека ти Бог опрости ! — рече он, на  ссде за сто. Поседаше и остали жандармп.  Један наточп свакоме по чашу вакије, поди-  гоше сви прву чашу у вис и рбкоше: — Прва у славу Вожју. Нека ти Бог  опрости! Ђурица гиеда бесмислено у озбиљна лица  ових простих људи, па му од једном пође но-  што болно и мучно из груди и застаде у грлу.  Он затрепта очима, напреже се да прогута  или да. нзбаци то што га стеже, осети да му  се влаже очи и намршти се... Једва се по-  врати. Испи чашу, па заиска одмах другу. Жандарми, онах-to исто' озбиљно и све-  чано, подигоше другу чатлу. — Ова друга за лаку земљу. Лака ти  земља била, Ђ уро!' — рече Митар. — Лака ти земља била! — поновише  жандарми и искапише чаше. — Хвала ви, само ме сутра немојте му-  чити, добро гађајте !... — Не брини, за минут he бити готово .. .   док тренеш... — одговори Митар. Један пандур унесе целу тепсхгју бурека,  а други за i-вим чутуру вина и стакло ракије. — Послао ти Митко и поздравио те. Вели:  догонио си му добра дрва, па те части. Вмно  ти шаље газда-Митар, а ракију Јанко. — Хвала им — одговара Ђурица ме-  ханички, и гледа како пандур расеца бурек  кривом бритвом. Настаде права гозба.. Пандур је често  доносио разне понуде, постављао их на сто,  а друштво је све јело и пило. Ђурица је  мало јео, тешко му је било гутати залогаје,  јер му никако не силази она тежина са грла.. .   Зато је пио много, пио је вино и ракију на-  изменце, гутао је жедно и грозничаво, оче-  кујући свакога тренутка да пиће учини своју дужност ... Жандарин певају одавно, сваки  је засветлео очима, а он не oceha још ништа,  као да није ни капп испио !... Само му струји  нека ватра кроз тело, на челу се купе грашке  хладна зноја, а у срцу је тако хладно, су-  морно и пусто... — Пиј, море, шта си се побабпо!  — узвн-  кује му Митар весело. — Кад си умео хај-  дуковатп, треба да умеш мушки умрети. — Један пут се мре! — довнкује други. — Зар ми знамо шта нас чека сутра, пре-  косутра, свакога часа... И ми ћемо за то-  бом сви... Од једном му спаде тежина са груди.  Дохвати једно стакло, у коме беше jom доста  ракије, па га псцедн у душак... — Једиом се мре !... — понови он своју  с/гару лозинку, коју му сад жандарм напомену. — Дај да се пије! Отпоче бесиа, весела пијанка са песмом  п смехом... Дођоше и радозналн варошашт,  да виде како проводи зликовац свој последњп  дан. Улазећи у собу, сваки се изненади, вн-  девши весела човека, коме н не падаше на  памет смрт. Доношаху му лепа дува.на, вина,  гледаху га и одлажаху, причајући успут како  се јуначки држи. »Као да му је срце од ка-  мена !" — вели један. — „IIIто не оде у војску,  па да буде чувена јупачииа. Сутра у гроб, а  њему ни бриге!.'.." А Ђурпца све више пнје н смеје се...  Почне и да пева, алп му се глас прекине у  гр лу. . . нешто му ппак смета, стеже га... За песму треба да се отвори и раздрага цело  срце, а његово се само крави... силом се  топи ледена облога око њ ега... Али зато пије, пије без мере, без осе-  ћања сласти у пићу.  .. хамо сипа у грло, не  разбирајући шта ради,.. То му је једини дек  од оне страшне бољке, које се он боји више  од свега... Пије да затупи, да убије сватпо  осећање у себи, да угаси онај пламен, иа коме  душа заснива своју радњу... а њему сад не  треба ни душа ни срце, ништа му не треба . .  .   Да му је само да зажмури и да улети тамо,  у онај непознати му свет... и опет да м ује  да то буде што даље, што доцгшје, да се  одгоди јога на године... — Кам’ ти жена, бре, да те обиђе-. ..  Ала јој севају очи, пос’ јој њен! — виче му  један пијан жандарм. — А, хоће да остане удовица — на-  ставља Митар. —-  Удаће се она, ие бригај ти . .. — Да хоће и тебе ’нако да помилује  Краљ, као њ у !.,. — Вин-на овамо ! — виче Ђурица и звецка  узицом, која му одржава гвоздени ланац на  ногама. Савлада га пиће сасвим . . . Жандармп се испретураше по соби, неки  се докотураше до постеље . . . И Ђурица иође  једној постељи, али га издадоше ноге... По-  може му Митар с једним пандуром, те устаде,  па га одведоше до једне постеље п наме-  стнше га да легне. Занесе се и заспа одмах .  . . ... Шта је ово ? . . .  Гле, мрак .  . .  тамно,  туробно ... у соби светлуца пламичак жуте  воштанице, а око њега тамно, нејасно... У  ушнма зуји, зачује се по неки весео узвик,  зазвече чаше.... али где је то, где то бнва...  весело, слатко, пријатно! . . .  У  главп нека  тежина, али не мари !  ... Да се још спава!. ..  Ох, како је слатко протегнути се овако. ..  Звецну гвожђе ... Шта је то ? ... Гвожђе...  воштаннца... Митар ... капетан . . .  А-а-а-а!...  то је о н о !. . . Ђурица се освести и следи... Као да  није ии капи сркнуо. . .  Подиже главу. На  једној постељи спава Митар, на другој пандур.  За столом седи и дрема Добросав. . .  Hoh!... » Beh се смркло Кад пре... и како  је то могло бити?... Ко зна које је доба...  Можда he схчоро да сване?... Па онда...  Ш та оно још беше .'..  шта оно беше лепо ? .. ,   Нема ништа лепо ! . . .  Мајка ... Станка. . . ннје,  није !... А  где ли је Станка? ... У селу, кажу  помилована. .. а, то је оно леп о .:. помило-  вап.е 1. . . Да ли је дошло? Није, казали бн  ми, разбуднли би м е. .. А  мора доћи, не може  валнти ... Ко ми је оно причао : осуђен на  смрт ... везали га за колац . .. наместилн се  људи, пружили пушке и чекају знак... а  друмом се вије облак прашнне, све ближе и  ближе ... »Стојте« викну неко . . .  Освртоше се,  а из оне прашине видп се бела марама...  маше њоме и јури... »М илост!« викну онај  с коња и пружи депеи iy ... Исекотпе 1тонопце,  извадшне онога из раке... Ада би то било, мој брате! . .. А  може, што да не може, и  мора бити. . .  Ш та је то Краљу само да по-  вуче пером ... кврц-кврц-кврц ... и готово .. .   шта то њега кошта!... И ја одмах ж и в .. .   да живим, за дуго, много, да остарим... Шта  је то робија, ништа! .. Слушам ја тамо све  старешине ... као светац ... А после пет, шест,  па и десет година пусте ме. Дођем кући. . .   слободан ! . . .  Идем, дођем, радим, све како  ја хоћу. . . Па онда. .  .  Што, зар не бих могао  наћи себи друга ? . .. Већ Станка би се дотле  удала... Све једно, не би ни пошла за мене,  не бих је ни ја ...с с „Ала ме издаде онда крвнички!  Ја се  само мало обрецнуо, хтедох да јој припретим,  а она оп-труп, па код капетана!... Вала јој  је и присело ... једва, кажу, остаде жива...  И опет, како вешто одговара на суду:  не  зна ништа ни за кога, па то ти је. Само сам,  велн, највише живела код Јова и баба-Маре,  а ’нако све сам ишла са њим, кад није имао  с ким да се састаје... А ја и Јово и моја  мајка све то потврђујемо, као да смо се до-  говарали. .. А она матора, Вујова, оно је  ђаво !  . .. Боји се, аг;о што ода, да ја не кажем  за паре, па да јој све одузму. .. ћути као  сиња стена!... А  Јово пропаде !... Море, до-  бро је њему. Издржаће неколико година, па  кући . .. Свима је њима лако, свима је добро,  нико им не брани да живе... А ја, нгга ћу  ја? Мени не даду живети... ја хоћу да жи-  вим, а они не д а д у!.,.с с »А  помиловање!... Мучно да he што  бити. Видиш, и капетан и сви ми кажу да се  не надам. Немаш, веле, ни једне лаке . . . како  ’ho рекоше: олакшање, како ли ? ... То му,  кажу, значи да иисам ни у чем био добар,  све зло !  . ,. Па, тако и јесте!... И кад то ка-  петан каже — а он зна закон у прсте — опда  је тако, нема му друге! .. .  Па то, онда... да  се мре !... Смрт!... привежу за колац, као го-  вече, па дум!... Готово, свршило с е . . .  А по-  сле, шта бива после ?. .. Ко ће то знати. . .  Само  затрпају земљом, па као да ниси ни био . . .l < »Али ја хоћу да ж ивим !...« узвикује он  у себи, и од неке страшне мисли, од неке  црне авети, која га пече, студени, скаче са  постеље. . . Звекет ланаца суморно одјекну, аон гледа  око себе узверено, уплашено ... Сви спавају...  И Добросав, који је остао да дежура, уморан,  савладан пићем, наслонио главу на сто и за-  спао .. .  Ни гласа, нико да се мрдне ! ... Да  има бар с ким да разговара !... Повуче ногом,  те гвожђе опет звецну. Добросав се трже. ■ — А, пробудио си с е ! — Које ли је доба? — Нема још лоноћи, сигурно ... Лези,  спавај; сутра морамо ранити... да опет мало  ппјемо... Њему се не спава, зато је пробудно До-  бросава, алп му сад жао уморна човека, коме  се јако спава .  .. Видиш како онлепо сањпм ! . . .   Па нека га нек спава... он има још да живи,  за дуго . .. — Хоћеш ли ракије? — иита га До-  брооав. — Не могу, ништа не могу ... Спавај !   — одговара Ђурица, па опет леже. У глави му читав хаос, живци већ оту-  пели од страховања.. .  све се у њему згруд-  вало, смешало, следило... Дави га и при-  тискује она црна, најстрашнија мисао, ко-ју  никако не може да заборави, не може да је  забаци међу друге мисли... Он мисли о дру-  гим стварима једнако, али он а  непрестано  лебди пред њим, меша се с оним другим  мислима и ствара једну збрку, из које се ипак  осећа само о н а ... И уз то једнако, уза сваку  мисао, и уз саму њу, уз оно страшило, тре-  пери и вије се друга, она светла и слатка  мисао, ршја га непрестано држи у грозиича-  вом надању. . .  Све се роји, ври .. . без реда,  без свезе... Пролазе минути и часови, иротиче време  тихо, нечујно ... Примичу će последрви тре-  нуци ... Ноћ пролази... XXVIII Блиста се дивно јеееље јутро. Са плава  чиста неба падају светли ватренп зрацп по  шуми и косој падини, што се протегла пзмеђу  Букуље п Венчаца. Ту у једној дољи, поред  пута који водп у Кленовпк, окуппо се великп  број се.љана, чнтав сабор ... Највише их је из  кленовичке општине. Саставиле се повеће групе  на неколико места, па воде шнв разговор. Највећа је гомила народа крај пута, на  једној положитој рудинн, са које се лепо видн  цела варошица с околином. Народ се наго-  милао око једнога места у неколико редова;  све.се пропиње на прдте и посматра неку  необичну работу. Ту се копа рака, вечна кућа  Ђуричина. Свакоме се хоће да разгледа ту  кућу необичну ... Доле, у довољно издубљеној  рупи, стоји један Клеиовичанин, па избацује  земљу гвозденом лопатом. Већ је готов, само  хоће лепо да почисти, да избаци свакп грумен  земље. Неће, вели, да се постиди пред Т>у-  рнцом, што му ннје кућу лепо спремно . .. Кад ои готов саземљом, спустишему дугачак церов  колац. Узе га у обе руке, па стаде да побија. — Вала, Мићо, и за.дужио те је • — вели  му озго један. —•  Доста си му дувана по-  пушио, пратећи га по овој гори. — Да ми је оно јаловица и јагањаца, што  си их са њим појео, па да се не бринем за  данак никад — одговара му Мићо. — Да се ниси прекрстио, болан, кад си  почео рад? — Што, није он ваљада Турчин! — Кажу, не ваља се ... - — Видиш, и капу сам скинуо, нек му  буде све као код људи. А тамо већ Бог је,  па нек му о н суди, како је заслужио... А горе у страни, испод једнога сенастога  клена, чује се тужно нарицање. То мајка ие-  срећна оплакује изгубљенога јединца. Ни једне  душе да јој приђе, ни једне речи за уте^у ...  И ко да нађе утешну реч овој праведној,  страшној погибији !... — Ето их, иду!  — викну неко. Свет се окрете, ускомеша... Све се очи  упреше у шарену огромну масу народа, која  се, таласај.ући се, лагано кретала путом. Бетие  ту коњаника и пешака, беше доста кола, али  се све то измешало, згрудвало, спојило се у  једноста.вну масу неправилва облика, која се  носи, иде.. .  Одвоји се по која гомилица, по  један и по двојица потрче напред и опет се  стопе с великом масом. . . Ове ближе и ближе ... Већ се распознају  лица, виде се над целом оном масом жан- дарми кошаници како одскачу од седла у ла-  ганом касу, види се пзмеђу њих нека нејасна  група, из које внре пушке окренуте у врх . ..  Још некодико тренутака. . .  п сад се види  како она група у средпнп необпчно иде, као  да плива на чуну по водн... То ое возе г Бут  рнца !i жандарми на колима, али се не виде  ин кола ни-коњи, само се виде они, као да  пливају дупке, носе се... као да их носи на  својим плећима цела она маса... Стигоше... Свет гледа само њега, вимов-  ника овога необичнога сабора... А  он се за-  турпо у колима, накренуо се у страну и иа-  слонио леђа на Митра, подигао једиу руку,  у којој држи киту цвећа и воштапнцу, па  гледа у гомиле народа бесмисдено, пијамо ...  Руко му везане, али овлаш, тс њнма слободпо  креће и маше народу . . . — Еј, црни Ђурица! — узвикује неко  близу њега. — А -а !... — одзива сс он, лутајући не-  јасним погледом нреко гомнле глава, окре-  нутих к гвему. Кола стадоше на путу, према коцу, којн  вирн пз рупе. Коњаници сјахаше, жандарми  пскочпше из кола, па узеше да скидају око-  вана и пијаиа Ђурицу, а он се само прекреће  лево и десно, обарајући главу млитаво ... — Та држи се јуначки, мајковићу; гледа  те толики свет !  ... — вичему Мнтар, скидајућп  га с кола. — Свет... Ш та свет!... — одговара Ђу-  рица н усиљава се да држи главу право. Понеше га на рукама и однеше до ме-  ста; спустише га више коца ... — Ево ти куће... Исправи се на ноге,  не брукај се ! Ђурица прелете очима преко гомиле зе-  мље, што се издигда пред њим, угледа рупу  и г;олац, што вири из њ е ... Трже се, као да  га муња ошину... Стаде да му се развиђава  пред очима, спаде она тежина с главе.. .   депо види и разуме... »Ово је рака за мене ... Од куд она? ...  Шта ће тај колац ту ? ... Хоће да ме убију !. ..  Што ја ово седим, а сви други стоје? .. .  Каква  је ово тежина у ногама, у рукама, тело оба-  мрло... а држе ме некакве руке, туђе руке,  нису моје ... А-а-а, пијан сам ... опио сам се,  а они хоће да ме убију... да ме уб и ју...к  и  он поими значај те мисли, опет му пројури  нека електрина кроз главу, кроз тело, и за-  стаде у срцу ... ■  Окрете главу на вигле и по-  гледа Митра ... Све му је сад јасно ... — Дигни ме — вели му загушеним гласом. Подигоше га. Стаде на ноге ... Осећа да га ноге једва држе, али се усиљава, исправља  се. сам... а у глави сева, ведри му се пред  очима и полагано спада она пијана мора... Писар стаде више њега, разави хартију  и поче да чита пресуду. — Живео Краљ !  ... — узвикну Ђурица,  кад се у пресуди помену Краљево име. И од  једном му се очи обртоше низ пут, којим је  дошао... у њима се светли последњи пла-  мичак надеД наде очајне, мученичке ... ГОРСК.Ж ДАР 20 ■ sKo зна... ако се покаже отуд коњанпк!..,  прамен густе прашине . . .  Краљ може . . .“ — Живео Краљ !... — узвикује он поново,  прекидајући слабо н монотоно чнтање пресуде. — Ћути, не сметај сад... чнта тн се  пресуда — вели му Митар. Пресуда ређа његове злочнне... Кад се помену његово разбојншнтво, пз-  вршено над Сретеном у ливадн, он узвикну: — То није тшпјта..'. само сам га рова-  шио . .. Зар је то разбојништво ? .. . — Е то јесте ■ — рече он, кад стадоше  да се ређају похаре и убиства. И опет обрће очи низ пут, алн у љима  већ нема наде... Помнрише цвеће нз руке,  па опет стане да слуша пресуду... само да  има чпме мисао занпмати, да не мнсли о ономо,  што је већ ту, пред њим,.. Свршило се читање... — Ђурице, ево ти мајке, да се опростнш  са њом... —-  вели му ннсар. „М ајка... од куд она т у ? ...( <  мислп он,  обрће главу и види слабу, суху, погурену старнцу  где му прилази ... »Ш то је овака? ... Ово нпје  она... Какво је ово лнце, страшно, необично!< ( — Ђуро, ојађеннче м ој!... — чује он за-  гушен глас, јецањ е... затнм се склапају сухе,  хладне руке око његова врата, и на грудима  види црну нову убрадачу.. . . .  .  Из груди опет полази нешто врело и пс-  обично ... јури кроз грло, али не застаје. .. иде  на вшле ... а доња усна дршће, дршће... II од  једном потекоше из очпју двеврелекрупне капи. Гледа, а неке жене из гониле бришу очи. — Поздрави сестру. Спасу... нека те  бар она гледа ... И, ако можете .. .  подиггште  ми један камен на гробу... — Јединче м ој!  ... куку несрећници!. ..  кућо м оја!... — Еј, црна мајко! — чује се из народа. — Доста, бабо, не помаже!  - — вели Ми-  тар, одваја је од Ђурице и предаје другом  жандарму, који је одводи ... — Где је ковач? ... Скидај!  ... — вели  писар. — Седи, Ђурице! »Ковач ... Шта ће му ковач ? ...с <  — ми-  сли он, седајући на земљу. —  »А, да ме от-  кује . .. Што то? ... Да није дошло помиловање,  па неће још да каже?. . .  Али онда ме не би  откивали . .  .к  П он се заинтересова откивањем,  па стаде гледати како му ковач вешто од-  сеца чивију, којом су спојене обе половипе  карике ... Неки људи пружају руке поред ње-  гових ногу и грабе се за парчета гвожђа, што  падају испод оттра длета... „А, знам . . . хоће да врачају ... Па нека  их . . .« и паде му поглед на једну младу жену,  која га гхосматраше не дишући . . .  „Где ли је  сад Станка ? Г..  Да ли зиа за ово ? ...t t — Готово!... Устани, Ђурице... — вели.  Митар и 'сагиње се да му помогне. „Ш то су ово ноге ’вако тенше? .  . .  Омли-  тавиле, па не могу да држе ... све од пића!  . ..  Пије требало да пијем, само сам се осра-  мотио... Али нека, моћи ћу се добро др-  жати. . .t t  — и стаде на ноге. 0 д једном му се очи раширише, узвераше  се... »Ш та he мој попа овде?... Од куд он... Гле,  и крст!... То је онај што смо га носили накрсто-  ношама« — oceha како га обузима стид, ужас. — Ђуро, пољуби овај свети крст.. . Покај  се бар сад, пред овим гробом... — говори  му попа узбуђеним гласом. Он преносн воштаницу и цвеће у леву  руку, кроти се десном и смерно се сагиње  пред крстом, па га целива... Узима попину  руку и два пут је љуби... а усна опет из-  дајнички дршће ... — Опрости ми, попо!  ... — шапуће он  нарочито, да га нико други не може чути.  — Кажи Станки нек ми опрости. . . и ја њој  праштам .  .. Не послушах те, па ето... Свештеник се измаче п рече му нешто,  али он то не чу. Опази да се онамо према  коцу упарађују четири жандарма спушкама... Све до сад, до овога тренутка, он је  о н о , што је имало сад да се изврши, сма-  трао као нешто што је.још  далеко . . .  има  још времена... Он види да се све спрема за  неко убиство, али. то још не доводи у везу  са собом ... то је негде тамо ... иза њега  негде, где л и ... А помиловање му не слази  с памети никако... оно је једнако уз њега,  поред сваке мисли му и покрета... Али сад, кад угледа она четири жан-  дарма, стеже му се срце, раскиде се... ра-  шири очи ... од пијанства ни трага... Сав народ угледа на њему право самрт-  ничко, зелено бледило... »Ш та је ово?... Шта sohe ови?... Да  убију ... м е н е !  ... Да бежим!... Сад сам от-  кован, слободан.  .. само да тргнем конопац,  што га држе ови иза мене, па да скочим !..."  и он се полако окрете и погледа иза себе...  двојица држе конопац чврсто ... — Ђуро, хајде, силази!  ... — вели Митар  и гледа некуд у страну. Х)н пође, надвири се над раком, па стаде ... »Ш та бих имао још ?... Да продужим  још мало .. .с < — Митре, ходи да се опростимо. Митар приђе... опет иде и гледа некако у страну ... Пољуби се са њим, па се исправи. — Силази сад, доста је ... Ђурица сиђе, окрете се око себе, па  спусти свећу горе на траву. Митар извади  мараму из џепа и пође да му веже очи. — Немој... остави то, молим те — рече  Ђурица, махнувши везаном руком. Митар остави мараму ћутећи, живо при-  веза конопац за колац, па узе пушку и стаде  у ред с оном четворицом -жандарма . .  . — Митре, молим те само иемојтеуглаву ...  — чује он свој глас, ади не осећа да говори. —  Не брини, само стој право... Он се брзо исправља, истурује груди на-.  пред, намешта рукама кошуљу да се припије  уз тело и подиже очи... Уж ас!... Свих пет грлића пушчаних пру-  жени... само се види округао отвор, као  прстен, и унутра зија црна цев... Ни ј.едне мноли у глави... Лице позеле-  нело . . .  очм се рашириле, да искоче из ста-  ништа . . .  усне се скупиле, стегле... као да ое  спрема за раније даиздржн ударце куршума—   Гледа и чека... не дише . . . Груну плотун ... Зеленобледо лице намр-  шти се ... очп се зачуђено рашприше п одмах  склопише.. .  тело се дрмну, покрете се од  ударца куршума... зацрвени се кошуља на  грудима. .. и цео Ђурпца, као да од једном  остаде без ногу, клону... глава се затурн. . .   затеже ее конопац о коцу... Митар дотрча до коца, наднесе. се над  раку и окиде пушку ... Глава се Ђуричина искрете, бела као хар-  тија, а једнооко пренрте_се, страшно, необпчпо. .  Жандарми иокривили доње вилице, сва-  коме игра усница. У народу свачијелнце бледо, нпконеднше.  Ужас и чуђење исписано је на тим лицима. Неко пресече конопац. Стаде да падај  земља у раку... Свршено је !  11равда је за-  довољена, закон ].е изврпрн! Кад бдЖбав ђвет и кад се на ономе месту,  где мало час сиђе жив човек, издиже гомила  влажне земље, једна погурена старица приђе  тој хумцн, паде на свежу меку земљу н 06-  грли сухнм, слабим рукама ту кобну грудву,  која јој прогута јединца сина... У  старпм  исплаканим очима не беше вигао суза, те г т   гроб хајдуков остаде незаливен пи једном  топлом сузом.