Utazás keleten; a világosi napok után
aw"*- •í-S-Ü^lil? .^%;^ J ■ ' >. / J»A ^ 1 1 ,< ( -i h i ;,a ' ■« ■ ■'•*'^ Í| '-,•-^'1 fM lu^ ^«.' 1-^4 •jf:..^ ^:^^ik < í CWW^ w^ Digitized by the Internet Archive in 2010 with funding from University of Toronto http://www.archive.org/details/utazskeletenviOOszem SZEMERE BERTALAN ÖSSZEGYŰJTÖTT MUNKÁI. HAEMADIK KÖTET. PEST, 1870. KIADJA RÁTH MÓR. UTAZÁS KELETEN A VILÁGOSI NAPOK UTÁN. lETA SZEMEEE BERTALAN, ELSŐ KÖTET. PEST, 1870. KIADJA R Á T H MÓR. D" -^i Orsova. Házi bánat utazóvá, bujdosóvá tesz. Isten hozzád hazám véghatára, Isten hozzád szép Orsova, Látlak még, de látlak utoljára. Titkos bű űz tőled tova. Mit ér nekem, hogy benned születtem, Szerelmim ha mind beléd temettem ? Meződről fölveszem még e füvet. Földedről ez utolsó port, Azért tőlem im e sóhajtást vedd, Ezért könnyem, mely szivből forrt ; Ti maradtok erdők, bérezek, hegyek. Száműzésbe csak én magam megyek. Sirva megyek s zokogva haladok, S velem halad a vén Duna. Zugnak, búgnak a kékellő habok. Bennök mintha búcsú szólna, Mit elhagyunk ketten, az a haza. Soh'sem térünk többé belé vissza. Szemére III. — 2 — Viasza, Duna, óh hiában vágyói. Végkép itt hagyod szép hazád, El kell válnod Pozsonytól s Budától S a bércztöl, hol állt Visegrád, Nem sokára folyam megszűnsz lenni, S fogsz nagy tenger sírjába ömleni. Hazán kivül rám hasonló bű vár, A mi voltam mind nem leszek. Sem barát, sem rokon, sem honpolgár, A nagy világban elveszek. Szánandó az, ki bujdos hontalan. Hónán tul mert mindenhol maga van. Efféle gondolatokkal vala lellcem eltelve, midőn a gőzhajóról Orsovánál kiszállók, s egy szekeret fogadván, az a határon átvitt, efféle hús gondolatokkal valók eltelve, mert hontalan vagyok én is, de hennem számilzve nem a polgár, hanem az ember van. Öt év előtt apámat vesztém el , aztán anyámat, ki a legszeretőbb anya volt, aztán testvéremet, a szép s fiatal nőt, sógorom őt kevés hetekkel élte túl, s gyer- mekek Iréné, a kis angyal, utánok mihamar elhervadt, mint a zöld ágacska elhervad, midőn maga a fa kidőlt. Kivülök még egy rokonom vala, az öreg Eszter , apám nénje, ez is elhalt, mintegy nem akarván elmaradni halálban sem a kedves társaságtól, melyhez az életben tartozott. Ámbár ő a legidősb vala közöttök, halála nekem csaknem a legfájdalmasb volt; hiszen őt ismerém legrégebben, aztán ő volt utolsó reményem, ő az utolsó szál azon virágbokorból, mit én családomnak neveztem A kedves, a szelid, a tisztes öreg! Még most is ott látom vánkosokkal kipárnázott ősi karszékében, a mint mellette a gömbölyű asztalon egy gyertyaszál pislogott s nagy — o pápaszem segedelmével a bibliát estenkiut olvasgatta, a tékozló fiu, a roppant Góliát, az erős Sámson, a pásztor Dávid történetét, — a mit mi többiek a szentirásból tudánk, azt mindnyájan neki köszönhetők. Ö volt a ház királynéja, papja és birája. Minden házi bajt, port és patvart ő intézett el, ő, a kimerithetlen szelidségü, ő, a ki soha nem haragittathatván meg, mindent képes volt kiengesztelni, ő, ki előtt apám meghajolt, kinek tanácsát anyám követte, ki legfelsőbb birája volt a házi urnák s cselédnek, vagy inkább a kinek ajkában az igazságot mindenki elismerte. Húsz év óta nem hagyta el egy perezre sem a ház körét; mint világában Isten mindio- jelen van, ugy volt ő is mindig jelen hajlékunkban. Ha szüleim eltávoztak, ő maradt hon mint úr ; ha a cselédek mentek el, dolgaikat ő végezte; ha mind ezek, mind azok távol voltak, ő volt, ki nekünk gyermekek- nek parancsolt és szolgált egyszersmind. A többiek elhalván, mig ő élt, nekem ugy tetszék, mintha azok csak távol volnának, s őket ő várná hon, mint ez auy- nyiszor történt, de midőn őt sem látám a házban, melyet én nélküle soha nem láttam. — ó ekkor az esész vilá^- ban egyedül érzem magamat. Sirhalmaik mind együtt vannak, a mohos fedelű ősi egyház udvarán, mely házunk mellett emelkedik. Valamennyit egyetlen egj hársfa roppant árnyéka födi be. E helyet apám választá ki magának, természetes, hogy anyám mellé kivánt temettetni, s igy jutának mind egymás után oda, hol most együtt nyugosznak. Egy pár vad galamb raka fészket a hárs középső ágán, jele, hogy kik zaj nélkül éltek, békében vannak a sirban is. Isten a megmondhatója, mennyit szenvedek az elaő napokban, hókban, sőt években. Szótlan levek, ma- - 4 — o-amba vonult, kerülém az embereket, s nem vala titok előttem, hogy sokan mélakórosnak mondának. Később, igaz, csak évek múlva, a bánat köde kezdett lelkemről fólszállani, s egyszerre csak azt vevém észre, hogy a kedves sírhalmok mellett néha-néha elmentem, a nélkül,, hogy rajok csak tekintettem s gondoltam volna. E felfödözés keblemet kimondhatlan kinnal tölte el. Oka után vizsgálódni kezdek, és ugy találám, hogy ha az idő a fájdalmat enyhíti, még inkább enyhíti azt a közelség és megszokás. Ki akár indulatát, akár szenve- delmét táplálni és életben tartani óhajtja, költőisitse azt. És mi költőísiti azt inkább, mint a távolság, azaz, ha az, mit szeretsz, tőled örökké távol van, mint a kéklő ég,, melyet csak vágyaiddal érsz el, és mi inkább mint a sokaság, azaz, ha fájdalmaidból magadnak egy-egy ünnepnapot csi- nálsz, ha annak szomorú fénye ritkán önti ki szomorú világát lelkedre, mint a hold havonkint egyszer a sötét földre. Nem kisfeladat, s olyan, melyhez kevesen értenek, ugy élvezni mind a kéjt, mind a kint, hogy az keblünk tápláléka sokáig maradjon. Mert az öröm egy rózsa, melynek illata édes, a bánat egy rozmarin, melynek temetői szaga van, ki az örömet gyakran élvezi, az an- nak nem öröm többé, mint ki a bánatot szakadatlanul Ízleli, reá nézve megszün bánat lenni. És még egy más felfödözést tevék belsőmben. Tudniillik kezdem észrevenni, mintha a hazát nem sze- retném oly forrón, mint szerettem azelőtt. Kezdetben csa- ládi búmnak tulajdonitám az egykedvűséget, melylyel sorsa iránt viseltetem, később kérdőre vontam enmagamat. Kérdem: hazád kevésbbé szép és áldott semmint volt? Nem, mindig szép, mindig jó. Vagy az nem tetszik benne, hogy benne és rajta, és körülte oly sok min- — o clen megváltozott ? Meglehet, de minden esetre nem ok egj leányt nem szeretni azért, mivel viseletét anyja parancsai szerint változtatja. Vagy azért szüne meg lenni kedves, mivel arczán a szenvedés nyomait látod V 0 épen nem, kit szeretünk, azt még belsőbben szeretjük, ha szenvedni szemléljük, s jól emlékezem, hogy midőn bol- dogult apámat betegség, gondok s a vénség meglialvá- nyiták s megősziték, nekem ö szebb vala, mint ijQabb éveiben, s ekkor nemcsak szerettem, de imádtam. Azon- ban mind ennek daczára érzem, hogy engem hazám ügyei kevésbbé érdekelnek, mig egyszer azon kérdést nem tevém magamnak : mi is az a honvágy? Ekkor mintegy megvilágosodott lelkemben. Nem szereted hazá- dat, mondára , mivel birod , mivel nem váltál meg tőle soha ; hagyd el, veszítsd el és ismét fogod szeretni, csak a távolban fogod érezni, mi az az édes és fájdalmas honvágy. Tehát mind annak, hogy szent fájdalmamat életben tartsam , mind annak, hogy haldokló hazaszeretetemet fölelevenítsem, csak egyetlen eszközét láttam, és azt této- vázás nélkül választottam- Előbb eladtam a szülői házat s birtokot, a sírokat kivéve, mert e halmok bús ter- mékei engem illetnek, aztán elhatározám magamban ho- nomból magamat számkivetni , még pedig ha kell, örökre. Ily értelemben vagyok én száműzött. Megyek utazni, minden czél és vég nélkül, a merre a szelek fúnak a ])usztákon, a merre a habok folynak a tengereken. En a világ számüzöttje vagyok ; szüleim vagyonából csak a sírdombokat tartam fel magamnak , mert ez az én fájdalmam, s hazámhoz csak a jogot, — ámbár én abba visszatérni soha nem reményiek. 6 - II. Január 75. Oláh- és Bolgárország. Sajkán utazom a Dunán. Ős erdők képe. Borzasztó erdőégés. Ki először lépi át kedves hona határát, azt véli, túl a határszélen azonnal egy új világot fog találni. Pedig nem ugy van. Csak az ország neve változik, de a természet ugyanaz. Fejünk fölött ugyanazon ég boltozata terjed, körültünk ugyanazon ismert hegyek sora emelkedik, ugyanazon sik terül előttünk, vezéreim ugyanazon csil- lagok, s kisérőm még mindig ugyanazon vén Duna, mely engemet, ki egy fakó szekérben mint egy bölcsőben ringa- tózom , tompa mormogásával elaltat, mint énekével dajka egy gyermeket szokott elaltatni. Alig vetvén Turno-Szeverinnál Traján hires hídjá- nak csekély omladékira egy futó pillanatot , csaknem behunyt szemmel utazám át egész Kis-Oláhországot ; ez oly unalmas, kietlen, változatlan, egyhangú föld. Hol a nép nem szabad, ott a főid is műveletlen ; e rongyos, tisztátalan emberek ép ez éktelen s a müvelés minden bájaitól puszta földre illenek. Fél-fél napig utazánk, mig egy falut érénk, melynek apró házikói a földből mint megannyi vakondakdombok emelkedtek ki, a mennyi- ben bennök a lakóhelyet a földben kiásott ür képezi, és csak a szalma- vagy nádfödél az, mi a föld szinén egy túrásként kidagad. E nép lakása egészen hasonló azon fecskékéhez, melyek a tóparti lyukakban laknak, a tónak képe a köröskörül terjedő sik, mely ha nem oly lapos is, de ép oly meztelen, s pusztaságát még csak a delibáb tündér alakai sem elevenítik meg. S mely ennyire — 7 — süíyedt, e nép volna Róma Caesarainak s Trajánainak ivadéka, s ha csakugyan az, emlékezlietnek ama fél- isten-népre , mely a porapás Capitoliumban székelt , pirulás nélkül ? Vasatlan taligámon oly lassan utazám, mint egy házas csiga, s ha ábrándaimba merülvén, legtöbbször mit- sem tudtam mindarról , a mi körültem van s a mi velem történik, viszont ha fölébredek s látám magam előtt a végetlen pusztaságot, mint az unalom tengerét, elterülni, irigylém, mint ezelőtt soha nem, a fölöttem seregestül repülő madarak sorsát, melyek gyorsan átszáll- nak az örömtelen vidékeken, hogy annál tovább mulat- hassanak ott, hol a táj kedves és kies. Végre, három napi utazás után, Viddinbe értem, mely a Duna bal partján és már Bulgáriában fekszik. Vár akarna lenni, de biz az omladék ; a katonasáop nem mint erősséget, de mint puszta emléket őrzi. Azonban rám némi benyomást tőn, mivel benne találkoztam első- ben a török néppel, élettel és szokással. Első gondom volt venni török sipkát (fez-t), hosszú csibukot, hegyes orrú papucsot, egy smyrnai szőnyeget, egy shál-övet, mibe egy tőrkést s egy pisztolyt szurék, s ekkép bele helyezvén magam a török divatba, egy vitorlás ladikot bérelék, s utamat tovább a Dunán folytatám. Kimondhatlan örömet érzék, midőn egy szép hajnal- ban csolnakom hintázva indult el Viddin tátongó, de ártalmatlan várágyui alól. Kedvező reggeli szél lenge- dezvén, a hajó vigan ágaskodott, mint egy kipihent mén, vagy inkább dagadó fehér vitorlájával hasonlitott egy hattyúhoz, mely felfútt mellével s kiterjesztett szár- nyaival úszik a hullámokon, fényes barázdákat hagyván maga mögött. A két török hajóssal nem válthatván szót, — 8 — egészen egyedül érzem magamat, audalgásaimbau senki sem háborított. Egyetlen ismerősöm volt a vén Duna. s ö mormogván, én gondolkodván, egymással mintegy beszélgeténk. Mellettem zúgó hullámai később hagyván el a hazát, és régebben ismervén azt, szólt nekem a jelenről és szólt a hajdanról; Pozsonyról, hol országgyű- léseinken nyilván és titkon annyi történt, Esztergámról, mely a magyar keresztyénség Jeruzsálemé, Visegrádról, mely most rom, de egykor tanuja volt fejedelmeink fény- korának, Budáról mely magas ormáról epedve tekint át Rákos emlékezetes síkjára, Mohácsról, a nemzet e nagy temetőjéről, és Belgrádról , melynek bástyáiról örökös fényben ragyog felénk Hunyadi János hős alakja. Kell, hogy szeresse a Duna Magyarországot, ennek áldott téréin s regényes hegyei közt folyva éli i^u és férfiko- rát, annak határain túl egy gyermek, még emlékezet, határain innét egy agg , már remény nélkül. Ezért magyar folyamnak kivan ő neveztetni, s ám nézzük hazánk térképét, és látni fogjuk, folyása rajta mi nagy tekervényeket csinál, hogy mennél később váljék el ked- ves földétől. Utunk Nikápoly , Sistov , Rusztsuk és Szilisztria várai alatt vitt el, melyek romlottan szinte egy szebb multat gyászolnak, s három napig sem kellett volna hogy utunk tartson, ha a szélvész több izben meg nem gátol. Ilyenkor a veszély nemcsak abból állott, hogy a gyönge saj'ca elmerülhetett, hanem hogy a vihar az oláh partra vethetett ki, hol az egészségi örök puskalövéssel fogadtak volna. Egy ilyen vihar elöl egyszer egy szigetbe menekülvén, ott egy napot és egy éjét tölténk. Hajósim a csolnakot szárazra vonván, tüzet rakának, s mivel kávét, czukrot, dohányt bőven hoztam magammal, ke- — 9 — resztbevetett lábakkal mellé telepedének, s hol a kávét szörpölgeték, hol dohányozának, s ha mindezzel eltelé- nek, ama török olvasót morzsolgaták ujjaik közt, mi nálok vallásos gyakorlat és időtöltés egyszersmind. A töröknek kevés szüksége van, ha kevés az, mivel bir, de nálánál egy faj sem ért jobban sem az élvezéshez, sem a nélkülözéshez. En pedig e szigeten különösen boldog valék. Csüg- gedt s borult kedélyállapotomhoz ép e robinzoni helyzet illett. Egészen bús merengéseimre valék szorítva. Köve- tem a felhők könnyű utait magas röptükben, hallgatáni H hullámokban halászó sirályok panaszos hangjait, néha egy bokor zörrenése ijeszte fel, melynek ágain nem ismert vad tört keresztül, egyszer egy madár bugása voná magára figyelmemet, mely a fölöttem emelkedő terepély fa ágai közül szólalt le. Föltekintek, s im eg}' erdei madarat láték fészkében gunyasztani. Nemde e fa a te házad, gondolám magamban, és e szigetke a te hazád? Köröskörül vannak magasb hegyek, nagyobb erdők, ked- vesb ligetek, lombosabb fák, s honnan van, hogy te hive maradsz e választott helynek '? Mert e fészekben költe ki tojásból anyád, belőle njaijtád ki pelyhes fejecskédet, tátott szájjal várva a mindennapi eledelt ; ama közel két ág vala az első ut, melyen ifjú szárnyaid erejét megkisértéd, midőn felnőttél, innen távozál el a hajnallal s ide téréi meg az esttel, itt ébredé föl parányi szived első szerelme, innen üdvözléd daloddal reggel a napot, szóval e fa azon álláspont, honnan tekintve neked élet az élet, világ a világ, zöld a tavasz, szépek a csillagok, 8 e fészek azon hely, mit egykor te hagysz üresen, ha a kegyetlen vadász halálos golyója megtalált. Bár szűk vagy kietlen legyen a hely, minden élő — 10 — lénynek hona az, hol gyermek-, férfi- s aggkorát átélte, hol remélt , szeretett s a múltra később , életének estéjén, visszaemlékezett, hol munkált, hol küzdött, hol tervezett, hol örült ha boldog, és szenvedett ha szeren- csétlen volt. Máshol mindenütt az ember egy utazó vendégnek érzi magát, hol, tessék vagy sem, nem fog állandóul maradhatni. íme hazámtól alig választ el néhány napi utazás, már is kezd téli dermedtségéből lelkem fölengedni, s a gerjedező honvágy életre költendi a honszerelmet, mit szivemből kiholtnak lenni véltem. Valóban üldögélve hin- tázó esolnakomban, szemeim akaratlanul is mindig azon felhőket kisérik, melyek Magyarország felé sietnek, s füleim mintegy hallgatóznak, mit mond a hűs szellő, mely onnan északról jő. Amazok által üzenni volna kedvem barátaimnak, emezek által hirt várok ismerőseimtől. Negyedik napon szállék ki Szilisztriában, mely, mint Viddin is, Bolgárországban van, hol egy khánban (csárda) mind azon kényelem várakozék rám, mit egy török vendéglő nyújtani szokott. Ha gyertyát kértem, a boltba, ha kávét, a kávéházba, ha húst, a mészárszékbe, ha gyümölcsöt, a piaczra, ha kenyeret, a sütőhöz utasi- tának, szobám ablakán nem volt üveg, csak deszkapa- lánk, ajtómon nem volt zár, csak kilincs, s minden bútor egy lejtősen fekvő deszkázatból állott, min ültem, feküd- tem s takaróztam — miután hoztam magammal takarót. Természetes, hogy másnap reggel sietek e keletileg puha fényűzésből odább utazni, egy fakó.szekeren, mely annyiban remekmű vala, hogy az egészben egy vassze- gecske sem találtaték, vastag kerekei pedig, küllők nél- kül s egy-egy fátokéból kivágva s kilyukgatva, hasonli- tának a római diadalkocsik izmos kerekeihez. — 11 — Mint a hajós halad nyomtalan tengeren, ugy uta- zánk mi három napig ösvénytelen vidékeken, :i sürü erdők s ligetek tekervényein át. Vig kocsisomnak , ki. mint egy erdei madár, örökké fütyült vagy dalolt, nem volt homályos emlékezetén kivül más kalauza, mint nappal a nap, este és hajnalban a ragyogó csillagok. Nem kétlem, hogy bár hányszor tette ez utat, mindig más és más nyomon járt, a szerint, a mint lovainak ösz- töne történetesen vezette, s a mint szundikálásából itt vagy ott fölébredvén, újra bele talált az el-elté vesztett irányba. Ha emlékezetem nem csal, e három nap folytá- ban csak három rongyos falucskát látánk, melyek e vadonság közepette mint ugyanannyi magános remete- lakok leptek meg. Körültünk szép és kies volt a termé- szet, de vad, szilaj, sötét tekintetű, a levelek zöldje eleven, de haragos, a fák sudarak, de öregek, kérgesek, a tövisek hosszak , mint egy-egy tőr, a dús növények néhol összefonódtak, mint egy sűrű háló ; bokor, csalán, rózsatő, gaz, s az élő fák minden fajai a legnagyobb rendetlenségben nőttek egymás mellett, szóval, itt minden azon ős állapotában volt, melyben a teremtés napján hagyatott. A műveletlen mezőség dús zöldje sok helyeken napégette kopár foltokkal tarkítva lévén, hasonlitott egy zöld szőnyeghez, mely megkopva és szakadozva van ; az itt-ott domborodó halmok a legjobb bort teremnék s a legszebb kilátású mezei lakoknak helyei voln:ínak, de ők a világ kezdete óta folyvást várják a munkások s az épitők kezét ; a hegyek magas ormaiban, a regényes völ- gyek édes csendében, az erdők fáinak lombjaiban és lugasai hüsében ember nem, csak isten szelleme maga gyönyörködik, ő látta e tölgyeket nőni, s csak ő látja őket elrothadni. Midőn aztán néha a lovakat ]úhentetni a — 12 — rengetegben megállapodánk, — mert az erdők árnyéka volt zöld sátorunk, hol enni vagy hálni megtelepedénk, — és feküdve a gyepen megtapintani a fekete termékeny földet, s az óriás fák vastag, számos ágaiból s derekának gyürűzeteiböl igyekvém kibetűzni a sok századokat, mik óta ezek vagy hevernek parlagon, vagy csak a madarak- nak termik vad gyümölcseiket, kimondhatlanul bús gondolatokba merültem, hogy istennek ily roppant áldása ezer évek óta használatlanul hever. A jóságos isten ek- képen kitárt, de senkitől nem élvezett gazdagságaival, olyan, mint a bőkezű és szives házi gazda, ki teritett asztallal nyugtalanul várja vendégeit, minden készen van, — igen, századok, ezredek óta készen, — de a vendégek nem érkeznek. Ámbár, vetem magamnak ellen, élvezetlennek kell-e mondani a természet szépségeit azért, hogy azokat em- ber nem élvezi ? Nem a természet gyermekei-e az élő állatok isV S nem boldogabbak- e azok távol az emberek- től? Fölnézek a fák terepély ágaira, s megrakva látáui számtalan fészkekkel, mikben a madárfiak háboritlanul élnek. Köröskörül százféle madárhang zengedez, mint egy nagy harmónia. A vércse sivit, a harkály kopogtatja a fák oldalait, a szalonkák fütyölnek, a kakuk, az erdők ez oraculuma, beszél, a sas méltóságosan lebeg a légben, az apró madarak seregesen röpülgetnek, mint kilőtt nyilak, itt-ott egy ágbogas szarvas jelenik meg, büszkén tekint- vén maga körül a szabadban, mely az ö birtoka, a bok- rok homályain át néha egy róka arany szőre villog ki, a nyulak ijedve futkosnak, természetes, hogy félnek az emberektől, kiket nem ismernek, az apró, kedves mókus- kák, mint e társaság komédiásai, utánozhatlan szökeléseket visznek végbe, fákról fákra szállani látszván, midőn a ~ 13 - megsz;ímlálhatlan sokaságú erdei tarka pillék a zöld fűre leseregeinek, virágágynak gondolnád őket, s midőn szárnyra kelnek, azt hinnéd, a virágok repülnek fel. De van a dolognak egy erkölcsi fontos oldala is. Lényeges különbség van azon erkölcsi benyomás közt, melyet elménkre egy pompásan vad, és egy szorgalom által müveit vidék tesz. Abban járva közelebb érezzük magun- kat istenhez. Ennek bája s rendé a halandó emberi erőre, annak vadon, de kies s nagyszerű tekintete egye- nesen a teremtő hatalmára emlékeztet. Utamban e vad tájon keresztül semmi baj nem ére, bár Szilisztriában ismételve figyelmeztetének : úton- állók ellen pisztolyaimat töltve s mindig felvonva tar- tani. Hogy haramiáknak a vidék alkalmas, tagadni nem lehet, néhol oly homályos szorosokon s oly bokorsürükön nienénk, vagy inkább törénk át, hogy a lovak elől s szekér mellől karjainkkal kellé az egymásra boruló bokrok vesszőit kétfelé hajtanunk, a kicsapástól behu- nyással óva szemeinket, s ilyenkor, meg-vallom, az úton- állók eszembe jutának. Kinek se keze nem szabad, se szeme nem nyilt, hisz az kész áldozat. Azonban harmad- napon találkozánk minden haramiánál veszélyesb rém- mel, melynek nincs karja és megragad, nincs szárnya és röpül, nincs fegyvere és megöl, nincs szeme és tekintete borzasztó, melynek hiában állsz ellent, csak ugy mene- kedel meg tőle, ha elfutsz. Már késő este volt, s kocsi- som is s én is szundikálánk ülőhelyeinkben, engedvén lovainkat magukban haladni. Utunk egy szűk torkolaton vitt, mely mellett jobbra és balra egy meredek s magas partoldal emelkedett, elboritva százados tölgyfáktól, me- lyeknek sűrű ágai egymásra áthajolván, előlünk az eget is elfödék. Ö midőn egy hirtelen görbülettel utunk egy - 14 — sik térre kifordult, egy borzasztó világosság mindkettőn- ket fólriaszta, lovaink fúni, hortyogni, kapálni, ágas- kodni kezdenek, s alig volt annyi időnk a dűlő szekér- ből leugorni. Előttünk mint lángtenger hullámzott egy égő erdő, legalább ezer ölnyi szélességben, vastag oszlo- pokban eresztgetve fel kéklő füstgomolyokat, miken a pattogó szikrák mint villámok czikáztak keresztül. Föl- séges látvány volt ez, de iszonyatos. Balra egy bokros tér már egészen tűzben volt, s égő ágai a szél által hajto- gattatván, hasonló volt egy lángoló tóhoz; középen az izzó fák ropogással dőlvén alá, parázstüzzel boriták el a földet, mely szinte égni látszott ; itt-ott a távolabb eső fák még zöldeltek, mig mások tetőtől talpig egyenesen állva égtek, mint megannyi óriási fáklyák. Ha valami, ez hasonlitott az égő pokolhoz, s a kép annál töké- letesb volt, mivel a nyers fák sustorgó sirásai a kin- lódó lelkek jajgatásait utánozták, mikhez járultak a fólijedt s ide-oda szállongó erdei madarak kiáltásai, rivalgásai, üvöltései, s a világtól undorodó baglyok keserves huhogásai, és még a négylábú állatok bőgése, melyek, a félelemtől kergetve, hol el, hol visszanyar- galóztak, nem tudván sem azt, hol a veszély, sem azt, hol a szabadulás. Nekünk is nagy munkánkba került a megfélemlett lovakkal a veszedelmet kikerülni , annyival inkább, mivel az utón, melyen jövénk, visszatérni nem lehetett, a szél a tüzet épen arra kezdvén hajtani. S midőn végre biztos helyről szemlélhetők a roppant égést, a kocsisom- tól kérdem, ki fog annak gátot vetni? ő az égre muta- tott. Eleinte azt hivém, a borulatot érti, melyből eső- cseppek már kezdtek hullongani, de midőn ismételve » Allah «-t nevezé, akkor értem, hogy e nép mindent — 15 — istentől vár, s igy e pusztításnak vége csak akkor lesz, midőn ő annak valamiképen véget vet. Másnap ismét békével folytatók utunkat, s ha én még mindig nem tudám elmémből kivetni a szörnyű látványt, török fanatista kocsisom azt bizonyosan el- felejté. Bár még nem volt alkalmam látni a valósáiíos török életet s Atlagot, teljesen benne érzem magamat, s ennek főképen három oka volt. Egyik török kocsisom folytonos szemlélete, ki törökül beszélt, török öltözetben volt, s törökül énekelt, ha ugyan éneknek lehet mondani egy nemét az orditásnak, melyben uralkodó a torokhang, de a mely kezdetben bármi kellemetlen, később aka- ratlanul is megragadja a lelket. Nem csoda, mert hiszen mintegy látni, miképen a keletieknél a hang a vesékből darabokban szakadoz ki. Ha a mi éles dalaink a torok- ból jönnek s a hallgató fülébe mennek, az ő erőteljes dalaik a szivből jönnek s egyenesen a szivbe is mennek. Másik ok a mienkkel ellenkező azon keleti szokás, miszerint ki itt fejével igent billent, az nem-et, s ki fejét rázza, az igenlés-t jelent. Parányi dolog magában, de e napközben annyiszor előforduló s nekünk mindig felötlő szokás minduntalan arra emlékeztet, hogy nyugot embere vagyok, s most keleten járok, hol mindennek más, többnyire a mienkkel ellenkező jelentése van. Har- madik ok volt ama szép, fehér kő-kutfőkből csergedező források látása, melyek e vadonságban oly kellemesen leptek meg. Ez már egészen keleti szokás, hol a viz szent, az is, melyet a pap meg nem szentel, hol az nemcsak szomjat olt, de az áhitatnak is egy részét teszi. Rendesen e forrásoknál állapodánk meg ; a lovak pihen- tek s legeltek, törököm mosdott és imádkozott, én pedig — 16 - merengtem és elmélkedtem. Ki nem mondhatom, lakat- lan vidékeken mi jól esik a vándornak egy ily kútfő megpillantása. Az utas nem ismeri a kegyest, ki a viz- tartót épité, mint a ki épité nem ismeri az utast, ki annak fris vizével égető szomját oltja; azonban ők egy- mással lelki viszonyba lépnek. A világ végéig mennyi bálát arat egy ily névtelen kut-alapitó, porló hamvaira mennyi áldás száll, miket az égben egy angyal az örök- könyvbe bizonyosan feljegyez, és jótéteményeihez, miket életében az tőu vagy nem tőn, hozzáadja ezeket, miket holta után ő tenni meg nem szűnik. Mi egyszerű, mi kedélyes, mi hasznos, mi erkölcsileg becses eszme ; érez- tetni a vándorokkal, hogy volt, ki a vadonban róluk gon- •loskodott, italt nyújtani azoknak, kiket nem ismerünk^ hálát ébreszteni az emberek szivében, s emlékezetünket ííldatni az idők végéig. Elvégre a negyedik napon egy hegyhátra feljutván, kocsisom felém fordult, ostornyelével kelet felé mutogat- ván. Oda pillantok, s eleinte csak a sötét s terhes felle- gek tömegét láttam, ugy hogy néhány perez tölt bele, mig a fellegektől az alattuk hömpölygő komor hullámo- kat meg tudám különböztetni. A mit láttam, az a Fekete tenger volt. Még magasbra jutva, egy tágas öböl nyilt meg előttem, melyet két hegysor mint két bástya fogott közbe. Utána feltűnt egy vár, azután egy kerített város, melyből néhány hegyes minaret nyúlt ki, — ez volt Várna. Keblemet dagadni, s sebesben dobogni érzettem, s égő szemeim azonnal végig futak a vidéket, meglátni a magyarok árva sirhalmait. Nem tudván, hol vannak, természetesen nem ismertem fel, s fájdalmam egy sóhaj- ban tört ki : — 17 — ó Várna, Várna, füveid Lengessék hűs szelek, Borítsa csendes nyűgalom, Király, emlékedet. ó bujdosóknak sirja te Fontus határain, Itt leng egy sóhajtás feléd Egy rokon ajkain ! III. Várna. Várnai magyar sírhalmok. A régi csatatér. Gondolatok. A száműzött keservesen Jár talmidon ó bűs Várna, Keserv s bánat nélkül itten Halmaidon hisz ki járna ? De keblét mi bű s gond nyomja. Nem a múltnak fájdalomja. Hiszen ö azt mért könnyezze , A mi fáj a múltban, messze ? Azok, kik itt küzdtek s hulltak A hazáért, kiszenvedtek. Rajok sirdombok borultak, S lágy szél nyögve száll felettek ; Alkonyán a két hajnalnak Orcsillagok ragyoglanak. Álmukat igy alszszák békén Zúgó tenger partvidékén. Torlatlauul nem marad bün 1 A szent könyvre esküvétek, S nem tartván meg az esket hüu. Halni kell mint hitszegőknek. Mert vívtatok midőn itten, Szemére UI. — 18 — Akkor mennyben volt még isten. S azért győzött a hős török, Szava raei-t szent volt és örök. A száműzött keservesen Jár halmidon ó bus Várna. Bánat nélkül magyar itten Halmaidon bisz hogy járna ? De keblét mi gond s bú nyomja Az nem a múlt fájdalomja. Ö most a jelent könnyezi. Bár a mnlt sirbalmit nézi. Várnába érkezvén, fáradságos ntam után első napon luafam kipihenem, de másnap első gondom vala a ma- gyarok sirbalmait meglátogatni. Kimenve az erősség északi kapnján, alig pár száz lépésnyire egy lejtős, szűk lapályka nyilik, melyet balra a devini tó, jobbra a Bal- kánról folyó hegyfok véd , mig szemközt és jobbra a ázeliden de folyvást emelkedő partoldalakat zöldelő bok- rok és fák sürün borítják be. Ezen lapályos helyen domborodik a tizenöt magyar testhalom, mint megannyi sirdomb. Nem szükséges kalauz, hogy őket fölismerd, ha kebledben magyar sziv él, dobogni fog hozzájok közelit- vén, ha nem él, alakjuk is mutatja, hogy régi sirdom- bok. A hely, hol emelkednek, bokrok által nincs benőve, tisztás az, a Magyarország felől jövő szél gondosan meg- söpörgeti, s azon tiszta kavicsról és számtalan csigabáz- ról Ítélve, mely valamennyit elborítja, azt kell hinnem, hogy a tenger hullámai által felnyomott tó vize néha- néha el szokja özönleni. Némelyiken itt-ott száraz kóró leng, jele, hogy itt az idegenben senki nem gondol velők, mert azon egy pár tövises vadrózsát, mit néhol láték - 19 — rajtok, nem honleányi kéz, hanem a gondos természet, e közanya ültette, melynek mindnyájan gyermekei va- gyunk. Emlékül róluk egy marok földet liozék el, és egy pár érczdarabkát, kétségkivül valamely magyar vitéz pánczélának töredékét, mit keresni sem kell, oly bőven hever a föld szinén. Mint a keresztyénségnek Calvariája, az izlam- nak Medinája, a családoknak temetője van, ugy vannak a nemzeteknek szent mezői, hova fiai búcsúban méltán járnak, mert ott őseik martyrságot szenvedtek. Erezni látszik a föld maga az emberek halálát, mert a sirdom- bok nemde testének megannyi seb-daganatai gyanánt kelnek-e ? Meghalni fájdalmas dolog, s kétszer fájdalmas meghalni győzelem és dicsőség nélkül s eltemettetvén idegen országban, válni ekkép a halál örökös számüzöt- teivé. Ki ültetne itt sírjaikra virágot? Ki siratná itt meg az ellenséget ? Kinek volna itt szent az idegen bajnokok pora ? Ki birna itt nagy lélekkel a szerencsétlenség e helyét emlékjellel megörökíteni ? Sőt az itt eltemetettek századok óta érezni kénytelenek hamvaikat tapodtatni ép azok által, kiktől meggyőzettek, mig övéik a távol hazában róluk megfeledkezének, a történetirókat és a költőket kivé- ve, kik a feledékeny népek késő háláinak egyedüli tolmácsai. S a várnai sirhalmokban nyugvók iránt a történet sem igazságos. Kik adott esküjöket megtörék, méltán lakolának, igy szól az, és nem helytelenül, ha az ese- ményt pusztán erkölcsi szempontból tekintjük. Valóban, ha ok és következmény, erény és jutalom, bűn és lakolás közti kapcsolat a közéletben nem mindig szembeötlőleg nyilatkozik, meg kell vallani, hogy itt a bűn és büntetése kézzelfoghatólag jelent meg, s alig mutat fól a világtör- ténet hasonló példát, hol azon hibáért, mit egy nemzet — 20 — elkövetett, érette az oly rögtön nemzetileg is lakolt. A keresztyén és muzulmán becsület s szóhűség mérkőzött ez esetben a világ szine előtt, s a diadal és annak minden következménye a muzulmánoké lőn. Mert ne feledjük el. miképen itt a magyar nép nem saját nevében, hanem mint a keresztyénség képviselője s megbízottja szerepelt, a római szentszék adta elébe a szabályt, ő magát csak ahhoz alkalmazta. Az 1444ben augusztus l-jén Szegeden a törökkel kötött béke jogszerűn illette a magyar nemzetet, mert az vitéz diadalainak gyümölcse vala, s rá nézve az mind hasznos, mind diszteljes volt. Miért bontá tehát azt fel mindjárt augusztus 4-kén? Mert a nemzet vallásához hiv volt, s az egyház feje, a pápa tudtára adá, miképen a harcz, mit Amurát ellen Magyarország folytatott, min- den keresztyén népek közönséges hareza a keresztyénség közellensége ellen ; és főkép mert általa, s a byzanczi császár, a velenczei és genuai köztársaság, a burgundi s több olasz és más európai fejdelmek által folyvást arra emlékeztetek, hogy az ügy nem csupán magyar, hanem európai ügy, melynek, ha a magyar nép előbajnoka megszün lenni, ez egész világrész sorsa veszélyeztetni fog. E magasb politikai, ez egyetemi keresztyén, e tisztán európai álláspontra emelkedék a magyar, midőn az új hadjárat terheit s veszedelmeit elvállalta. Azon előnyök- ről, miket a magyar állodalom magának a béke által biztosita, lemondott tüstént, mihelyt a többi népek által európai kötelességére utaltatok. És ép e szempontot lát- szik a történet s az utókor elfeledni, mint elfeledték az akkori fejedelmek és népek, a pápa, ki pénzt és katonát Ígért és nem küldött, a hires, vitéz Scanderbég, ki had- sereggel Ígérkezett és meg nem jelent, a görög császár, — 21 — s más fejedelmek, kik seregeiket kinálták és nem küldték el, a velenczei s genuai köztársaságok, kik hajóhadaikkal nemcsak vissza nem tartóztaták A murát táborát, hanem csengő dijért a Helleszponton átszállitották. Egyedül a magyar nép teljesité, mint nemzet, európai s keresztyéni kötelességét : liarczra szállt, küzdött és elvérzett. És mi lön következménye? Constantinápolyba az ut 1453-ban a várnai sirdombokon keresztül vitt, hol, ha (a magára hagyatott) magyar győz, az ozmán nem leendett volna a keresztyénség félelme századokon át, s annyi derék nép Koleteurópában nem nélkülözné a szabadságot mind e napiglan. i^em. tagadom, egykor én is fonák szempontból itélém meg e csatát, s midőn néha az emlékezet borongó szár- nyain képzeletem e messze tengerparti sirokra szállá, belőlük mintegy rém emelkedett fel élőmbe a hitszegés- nek vádja, s egy belső szemrehányás megzavará haza- fiúi bánatomat. De most itt lévén, e siratatlan sirhalmok- nál, mélyebben átvizsgálám az eseményt, s ugy találám, hogy bár a dráma egyes személyeit alárendelt indokok vezérelhetek, a magyar nemzetet egy magasb kötelesség érzete lenge át, s ha harczra szállt, azt azért tévé, mivel hivatásának tekinté védeni a keresztet a félhold, Európát Ázsia s a nyugoti civilisátiót kelet pusztitó hóditói ellen, ügy, hogy ha a szószegés terhe nyomja is e sirokat, az olyan teher, mint a márványlapé, mely teher ugyan a sirdom- bon, de a melyre egyszersmind a megholtnak érdemei, s nagy, bár szerencsétlen vállalatai arany-betükkel följe- gyezvék. Ne feledjük, s Európával se engedtessük feled- tetni, hogy a magyar itt nem mint magyar, de mint európai polgár vérzett el, ugy is kevés szolgálat az, mit Európának azelőtt és azután nemzeáleg teheténk. 22 Hét napig idözéra Várnában, s nem ninlaszték eí egy napot sem ez árva sirhalmokat megtekinteni. Ez volt az én mindennapi bncsúj árasom, ügy tekintem ma- gamat, mint a kit a sors ide azért vetett, hogy a nemzet nevében teljesítsem a kegyelet e szomorú tisztét. Ki tudja, hol ér bujdosásimban engem is a halál? s ham- vaimnak is jól fog esni, ha hazámfiai közül valaki egy- kor meglátogatja. Egyszer este menék ki e virágtalan halmokhoz. Csendes, széltelen este volt, az ég szép tiszta, s a vidé- ket gyönyörűen világitá meg a bús hold. A völgyet mint egy fekete kőfal, — mint e temetőnek kőfala, — kerité körül a hegyláucz, melynek két vége két bástya- oromként áll a zúgó tenger hullámai felett, melyek a távolban sötéten csillogdogáltak. Rajtok elszórva vitorlás hajók lebegtek, megannyi rémek, melyeknek árboczmé- csei mint néző szemek ragyogtanak felém. Előttem az erősség fehérlő fala nyúlt el hosszan, mögüle a város- beli karcsú minaretek emelkedtek a légben magasan, mig balra a devini tó habzott, megvilágítva a halászok fáklyáitól, kik ezeknek fényével halakat fogdostak. Leülék egyik testhalomra, s a szerencsétlen csatának gyászos emlékeibe elmerülék. Látám a fólviradott tiszta őszi reg- gelen mint öltözik fényes pánczélába a fiatal király, s mint esik ki apródja kezéből az ezüst sisak, midőn azt át- nyújtaná, mint vonakodik megbokrosodott paripája őt hátára venni, mert érzi, hogy rajta a halálba megy, mint szakgatja meg egy hirtelen kerekedett vihar a magyar zászlókat. A számra kis, de bátorságban nagy magyar sereg a völgyben lenn várja a csatát, s felülről a hegyoldalból mint egy felhőszakadás omlik rá, előbb tizenötezer lobogó fehér ruhájú ázsiai lovag, s midőn ez — 23 — visszavereték , hatezer zöldkabátos lovag váltja fel^ újabb erővel, de nem több sükerrel. Később, több órai harczolás utáii, a számosabb ozmanság megdönti előbb a magyar sereg jobb, majd bal szárnyát is, de a nagy Hunyadi János, középen állva, mint a mérleg súlypontja, most annak, utóbb ennek vivén hatalmas karja segedel- mét, a törökök kénytelenek lőnek megfutamodni. Az ifjú király vitéz is, bátor is lévén, már addig türelmetlenül áll a helyen, mit neki a csataterv és rangja kijelelt, í^ ekkor harezvágyát épen nem fékezhetvén , s lengyel testőreitől is a dicsőségben részvételre izgattatván, űzőbe veszi a futamlókat, s Amurát táborához érve, kis erővel a janicsárok még pihent tömegét támadja meg, s azokat kezdetben megrenditi, de ezek magokat újra rendbe szedvén, a csata csak dühösebb s vérengzőbb lőn, a király hivei rakásonkint hullanak a nyilak záporaitól, ot az ellenségtől már senki sem választja el, egy bárdütésre lova összeroggyan, s ő melléje halva terült. Néhány perez nmlva levágott fejét egyik dsidán, másikon a megszegett ))ékekötvényt hordoztatá körül Amurát a harcztéren — a török hadsereg örömkiáltásai az eget verdesték, mert e győzelemben ők nem csak saját győzelmöket látták, hanem Allah-ét a keresztyének istene fölött. Valóban megijedtem. A holtak képeivel társalkodván, csaknem azt hittem, hogy a holt király alaka jelent meg nekem. De ez ijedtség csak egy perczig tartott, mert mihamar láttam az alakot fehér humuszában lovára felülni s mellettem a város felé szótlanul elügetni. Egy török utazó volt. Ha a csaták leirásait jól érteni akarjuk, elmulhat- lanul szükséges azok szinhelyeit ismerni. Hü képet csak igy fogunk nyerni az ütközetről, s egyszersmind a tör- ténetírók rajzaiban nem egy hibát fedezünk fel. Ily hibát követe el a derék Fessler, midőn a magyar sereg jobb szárnyát a tengerpart és devini tó-mocsár közé helyezi, mi lehetetlenséget foglal magában, miután a mocsár a völgy baloldalán van. Hasonlóképen a helyis- meret hihetienné teszi azon hadi tanácsot , melyben előző nap azon kérdés felett tanakodtak volna: el kelljen-e a csatát fogadni vagy sem? ha ugyan áll az, hogy az ozmánok nyomról nyomra követték a magyarokat, s este mindig ott tanyáztanak, hol a múlt éjjel a magyar sereg meghála. Várnához jutván a magyarok, itt nem tőlük függött a csatát el vagy nem fogadni, az kikerül- hetetlen volt. Hátukban a tenger lévén, jobbukon a meredek Balkán hegysor, a völgyfenékből kivezető egyet- len északnyugoti nyilast a török had tartá elfoglalva, s ha a magyar sereg puszta védelemre nem akart szorít- kozni, utat vissza Magyarországra csak az ellenség tábo- rán át törhetett magának. Okszerüleg tehát Hunyadit nem vádolhatni azzal, hogy véleménye volt a csatael- fogadás ; az kikerülhetlen szükség volt. Pontosabb kérdés az : a nemes lelkű Hunyadinak a kötött béke megszegé- - 25 — seben mi része volt? Vannak vélemények, melyek őt ellenzőjének állítják, de bár mint lett légyen, ha o csak- ugyan megegyezek, annak okát ismeretes vallásos buz- galmában s a vállalat európai fontosságának fölismeré- sében kell és szabad keresnünk, s legkevésbbé azon Ígé- retben, miszerint a visszaszerzendő Bolgárország neki fogott adományoztatni. E gyanút meghazudtolja egész életpá- lyája. Hány izben volt alkalma a magyar koronát bír- nia, és nyult-e hozzá V soha. Czimre ő nem vágyott, s midőn királyi hatalom volt kezében, annak nem jogaival élt, hanem csak kötelességeit teljesíté. Ki Hunyadiról ugy vélekedik, az aztán ne nevezze őt nagynak. Minden- esetre ha a bolgár királyságot el fogta vállalni, azt teendette, mivel a keresztyénségnek s Európának azon előőröu az ő hős karjára szüksége vala. Két neme van a nagyra- vágyásnak, egyik, mely fölvágy, hogy magasan ragyogjon, másik, mely a nagy helyet azért fogadja el, hogy nagy kötelességeket teljesíthessen. A történet Hunyadi Jánosa minden joggal bír ez utóbbiak rendébe soroz- tatni. Ezt a szavaiban szerény, viszontagságban nem csüggedő, meggyőződésében állhatatos , érzéseiben vallá- sos Hunyadi Jánost tökéletesen ábrázolja azon levél, melyet ő Pestről 1445-ben május 11-én, tehát a várnai csata után, hat hó múlva Eugén pápának irt vala : »Segélyt ígértek, meghivatánk a harczra a keresz- tyénség ellensége ellen ... Mi megjelenénk ... A sok fejedelem közül senki sem külde segedelmet, senki nem pótolá szükségeinket ... A fejedelmek barátsága a legnehezebb csapás lőn ránk, sőt ígért segedelmök helyett árulásaikat tapasztalok . . . Mind a mellett is, nevezetes dúlások, hóditások után az ellenség földén, s gazdag - 26 - martalékkal megterhelve, bántatlanul térheténk vala vissza ellenségeink elöl, de a keresztyénség összes javáért fogván vállalatunkhoz, nem akaránk felhagyni azon ínunkával, melyben akár győzni, akár győzetni nem tartók (licsőségtelennek. E szerint a biztos kilátás helyét szivünkben elfoglalá egy kegyes vakmerőség, s teljes készséggel kelénk fel a veszedelemmel szembe- szállani. S mindkét részről megtörténik a támadás, számra nézve egyenetlen, de erős, s csatázánk késő alkonyig, a nap és csata együtt múlott el. Részünkre a harczot sikertelenné tette a miudig új meg új sokaság folytonos előrohanása, mely által nem annyira meggyő- zeténk, mint elborittatánk s szétválasztatánk egymástól. Azt azonban mind min szemeinkkel látók, mind utóbb biztosan megértők, hogy nem kevesb vérontást okozánk, mint szenvedénk, s a győzelem ép oly szomorú, mint kárteljes az ellenségre nézve ... De hiszen hadban veszély nélkül soha semmi nagyot nem kezdhetni, a szerencse a mit elvesz, újra visszaadja, maga a fájdalom csak neveli a bátorságot s ingert a jövendő vállalatokra ... A mi most történt, az sem nem a mi puhaságunknak, sem nem a törökök edzetének következménye . . . Midőn fegyvertől s embertől üres táborunkat a barbárok elfog- lalták, nem az ellenséges erőnek, hanem az isteni Ítéletnek súlyát hordoztuk. . .« Azonban e csapás bármi súlyos volt az országra nézve, hadserge elveszvén, a gondviselés kegyehuesnek mutatá magát a nemzet iránt, Hunyadit megszabadulni engedvén, ki a nemzetnek karja, sőt több, lelke volt. — 27 — IV. várna. Hunyadi János emlékezete. A kis Erdély egyike a íoki legregényesb tartomá- nyainak. Csak a távol Scotiának felvidéke haladja felül, hol a borongó ormokon s a magános tavak szélein Ossian ködalakai egy-egy csillag kiséretében lengenek, és még az isteni Helvetia múlja felül, hol a bérczekböl magas erősséget alkotott magának az ur, melybe alulról az embernek csak szemei, felülről az égből a napnak csak sugarai jutnak el. Erdélynek nyugoti részében foly a Sztrigy, zúgó, sebes, hegyi patak. Köröskörül sötét magasságban állanak lombos erdők, benne mindenik darab fa több századnak emléke. Töveiknél fű és virág nő, tetőikkel a nyarga szél játszadozik. S e kiesen vad vidékben lakik a szép Eliza, s ölében mulat egy eleven gyermek, glória nélkül feje körül, de lángoló szemekkel hosszú pillái alatt. Es e gyermek napról napra nő, hiv gonddal neveli őt jó anyja ott a szabad természetben, zöld erdő zúgásán, vad ga- lamb szólásán. Nincs e gyermeknek semmije egy aranygyűrűn kivül. Nincs más mulató társa, mint egy fekete holló az erdőből. S ez egyetlen barát is egykor elcsípte tőle arany- gyűrűjét, ez egyetlen vagyonát, s vele a legvénebb tölgy legmagasb ágára szállá föl. De e gyűrűnek nem szabad elvesznie. Ez egy — 28 - kalauz, mely Budára, a fejedelmi várba vezet. Ez egy varázs jegy, melynek előmutatására megnyílik a királv aranysátorának valamennyi szárnya, s utána a király emlékező szive. E gyűrű ez egész vidéket, a meddig lát a szem, a mennyire elhallatszik a vadászkürt harsogása, egykoron e gyermekévé teszi, hogy legyen ur ott, hol árva volt. Es elröppent a hangzó húrról ércztollain a biztos nyil, s a tolvajmadár piros vérében ott hevert a tölgy alatt. De a megholt barátnak száraz gályákból máglyát emelt a gyermek, azon azt megégette, s hamvaiból az feltámadt, később mint jelkép a gyermekből lett hős ezi- merén, utóbb pedig egy szent kor.ona alá helyezte őt Corvin királyi hatalma. Némely történeti rók Oláhországba mennek, s ott keresik a fejedelmet, kitől e gyermek származott. Mások azon király ágyékában lelik eredetét, a ki Budán Zsig- mond név alatt fényes palotában lakott. Vannak, kik Paláolog, a görög császár leányát mondják azon boldog nőnek, ki őt szülte. A nagy emberek s átalában a nagy- ság származását; minden korban némi titok boritja be. Mikép találták Mózest az iszapos Nil nádjai közt? Ho- mér melyik éghajlat csillagai közül nyerte érzékeinek ihletét? Jézus miképen támadt az ártatlan liliom széditő illatából? Honnan gyűl össze s mi titkos utakon a ten- ger roppant birodalma? Es az óriás sziklák tartományait ki állitotta össze, szülte őket a föld magából, avagy isten karja építette föl? Én előttem bíbornál s minden- nél beesesb : a por és föld ; ezért én a porban, s mi ehhez legközelebb van, a népben keresem a nagy em- berek eredetét. Igen, nem a liliom illatából született e gyermek, — 29 — mint a megváltó, hanem a szerelem rózsájából, melynek piros szine a hadat jelelte ki életösvényéül, tövisei a fegyvert rendeltetéseképen. Felnőtt egy jó anya gondos ölében, zöld erdő zúgá- sán, vad galamb szólásán. Felnőtt egy vidékben, hol a hegy s mező kebele tele vau a legjobb vassal, mit választhatni egy bajnok kardjának. Bölcsője volt a szabad fold, hajléka a menny bol- tozata, vezérfény fölötte a világoló nap, kebelében csak egy érzelem foglalt helyet : a hazaszeretet, lelkében csak egy hit foganzütt meg: istennek hite s imádása, a fen- álló vallás útmutatása szerint. E gyermekből lőn Hunyadi János. Eredete, mint gyökerei a pompás tölgynek, a fó ki- ben, a történet sötétségében vész el. Százada csodálván őt, s halála után fiát, a nagy királyt, e közben feledé nyomozgatni ama nemes, sze- rény és igénytelen ifjú származását, ki a XIV. század végén, egy zivataros reggelen, hat huszárkával állott egy zászlósúr szolgálatába. Némely életpálya oly könnyű és szép mint a tisz- tuló csillag rövid futása, fénynyel kezdődik, és végződik tündökölve. Némely pedig olyan, mint a napé tavasz kezdetén. Midőn pompás ábrázatában fölkél, zivatarral, széllel, sötétséggel elborítva találja a fold szinét, s nagy mun- kájába kerül világot terjesztenie mindenfelé, ugy in- téznie a szél járását, hogy az hozza és vigye a terméke- nyítő illatporokat, ugy összenyomnia a fellegeket, hogy — 30 — azok esőt hintsenek a szomjas mezökre, s diadala pil- lanataiban leküldeui sugarainak melegét, liogy a mi elvettetett, megöntöztetett, az ki is keljen és fel is \drágozzék. Az ilyen pálya sok dicsőséggel, de sok küzdéssel is jár, és az ilyen munkateljes napnak kedves és óhajtott a nyugo- dalom, mely este reá vár a tenger lágy hullámaiban. Hunyadi Jánosnak ilyen pályát mére ki a végzet. Egész életét a csaták zajában tölte el. Zsigmond királylyal Csehországban harczolt trónjá- ért és a hussziták ellen, Filep, a májlandi herczeg seregé- vel Olaszország különböző tartományiban vivott. Midőn Ulászló magyar királylyá választaték , a pártütőket győzé le, sok várakkal egyetemben visszaszerezvén Horvát- országot is. Később diadalmeneteket Styriában, Carin- thiában, Carnioliában, Austriában tartott, midőn hadat vive Fridrik római császár ellen, ki a magyar ifjú királyt s a szent koronát a nemzetnek kiadni vonakodék. De mióta a török nép a félholdat a fekete s mar- mara tenger innenső partjára is áthozta, mióta itt két világrész, kelet és nyugot, két vallás, a keresztyénség és izlamizmus szállt iszonyú harczba egymással , azóta Hu- nyadit mindenek felett azon egy magasztos eszme lelke- sité : Európából a törököt végkép kiszoritani. Nemzetét s hó- nát megoltalmazni, ez volt örökös gondolata ; biztosítani Eu- rópa nyugalmát az ázsiai hóditók ellen, ez volt a feladat, mit megoldani vágyott ; a biblia és korán közé válaszvonalul egy tengert állítani, ezt tűzte ki élete végczéljául, — mert mind e hároni, a haza, Európa s a hit nagy vesze- delemben forgott. 1448-ban ezt irta Alfonz arragoniai s siciliai királynak: „Én már felöveztem magamat a rég óhajtott ösvényre lépni. E nagy munkába fogni az én köteleissé- — 31 gera volt, bevégezni és végrehajtani magasi) erőknek és a mindenhatónak van fentartva." Miklós pápának pedig, ugyan azon évben, így irt : „Most már hozzá fogok szent fogadásom teljesítéséhez, s elvégeztem magamban, inkább kimúlni a csatában, semmint hitem s nemzetem vesze- delmeit tovább szemlélni, azon niego-yöződésben lévén, hogy nem fog szégyenemre válni, akár az mondassék rólam : ,jól győzött', akár az : ,becsületesen halt meg/ Ki nem ismeri Hunyadit, e világító s őrtoronyt kelet felé a XV. században ? Ki nem ismeri őt mind a keresztyén, mind az izlam világban, ott mint várat, mely véd , . itt mint tábort, mely megtámad ? Kinek zászlói lobogtak annyiszor győzelmesen a Haemus havas ormain, a fekete tenger zúgó partján, s ott hol Adrianopol fek- szik, és egykor a ragyogó Sophia virágzott ? Nem ő volt-e ama hős és vezér, ki negyvenszer ütközött meg a török táborral, tizenhárom uagy harczot vivott vele, és ebből csak kettőt veszte el, és a kettő is, egyik Várnánál, másik a Rigómezőn, oly véres vala, hogy a török a csata mezejénél idébb soha nem jött. s a diadal után soká tehetetlen maradt ? Nem ő volt-e ama vezér, ki mindig csak 12 — 32,000 emberrel 80 — 200,000 töröknek ada csatát? Kétszázezerét messze túlha- ladt azok száma, kiket leölt avagy elfogott. Ott, hol zászló- ját lobogni szemlélte a török, sokszor visszavonult s eltá • vozott ütközet nélkül. Az ő neve maga egy hadsereg volt. Mint az ozmán történetírók mondják, az ő nevének félelmét használták a török anyák is gyermekeiknél. 