A BIZOTTSÁG JELENTÉSE A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK ÉS AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK a tagállamok és harmadik országok között kötött kormányközi energiaügyi megállapodásokra vonatkozó információcsere-mechanizmus létrehozásáról szóló 994/2012/EU határozat alkalmazásáról
Nejzranitelnější oblasti často trpí nedostatkem infrastruktury, která je potřebná pro zajištění různorodé dodavatelské základny i pro rozvoj fungujícího trhu. Likvidní trhy se sice nacházejí pouze v omezeném počtu zemí, avšak poptávka těchto zemí představuje přibližně 80 % celkové potřeby plynu EU. Tyto rozdílné situace znamenají, že různé členské státy EU mají ve vztahu ke třetím zemím různé vyjednávací pozice a jsou různou měrou vystaveny vnějšímu tlaku. Vzhledem k tomu, že probíhá postupná integrace energetické infrastruktury a trhů a to vede ke společnému využívání vnějších dodavatelů, o základních politických rozhodnutích ohledně energie přijímaných jedním členským státem by se mělo diskutovat se sousedními zeměmi. Totéž platí pro vnější rozměr energetické politiky EU. Rozhodnutí o mezivládních dohodách hraje zásadní roli v propojení vnějšího rozměru energetické politiky (ve vztahu k dohodám se třetími zeměmi) a vnitřního rozměru (jelikož ustanovení mezivládních dohod, která nejsou v souladu s právem Unie, mají negativní dopad na fungování vnitřního trhu s energií). Proto z rozhodnutí o mezivládních dohodách vyplývá jednoznačná přidaná hodnota EU, neboť posiluje spolupráci a transparentnost na úrovni EU a přispívá k fungování vnitřního trhu s energií a k zabezpečení dodávek. 13 Například připojení k soustavě z Baku do EU pod záštitou iniciativy jižní koridor pro přepravu plynu obnáší až 20 různých dohod, přičemž více než polovinu tvoří mezivládní dohody a dohody s hostitelskou vládou („Host Government Agreements“) (tj. dohody mezi vládami a společnostmi). 7 2. 6 Zjednodušení Stávající rozhodnutí o mezivládních dohodách zavádí relativně jednoduchý mechanismus výměny informací. Hlavní administrativní zátěž pro členské státy souvisí s procesem oznamování. Mezivládní dohody je možné nahrát elektronicky a na členské státy se nekladou žádné požadavky, pokud jde o překlad. Místo zjednodušení by se mohlo uvažovat spíše o vyjasnění. Článek 3 stávajícího rozhodnutí o mezivládních dohodách stanoví lhůtu pro podání stávajících mezivládních dohod na 17. února 2013. Protože tato lhůta již není použitelná, bylo by možné vyjasnit, že devítiměsíční lhůta pro provedení posouzení ex post se vztahuje na všechny nové mezivládní dohody uzavřené po vstupu rozhodnutí o mezivládních dohodách v platnost. Ve stávajícím rozhodnutí o mezivládních dohodách je jen omezený prostor pro zjednodušení. Bylo by však možné provést vyjasnění týkající se lhůty pro podání mezivládních dohod uzavřených po vstupu rozhodnutí o mezivládních dohodách v platnost. 8 3.  FI FI EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 16. 2. 2016 COM(2016) 54 final KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE, NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE energia-alalla tehtyjä jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden hallitustenvälisiä sopimuksia koskevan tietojenvaihtomekanismin perustamisesta annetun päätöksen N:o 994/2012/EU soveltamisesta 1. Johdanto Päätöksen N:o 994/2012/EU1 (hallitustenvälisiä sopimuksia koskeva päätös) 8 artiklassa edellytetään, että komissio toimittaa Euroopan parlamentille, neuvostolle ja Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle kertomuksen kyseisen päätöksen soveltamisesta. Tämä mainitun päätöksen mukainen kertomus perustuu arviointikertomukseen, joka on liitetty päätöksen tarkistamista varten tehtyyn vaikutustenarviointiin. Tarkistuksesta ilmoitettiin toukokuussa 2014 hyväksytyssä Euroopan energiaturvallisuusstrategiassa2 ja helmikuussa 2015 hyväksytyssä energiaunionistrategiassa,3 joissa tuotiin esiin tarve varmistaa, että energia- alalla kolmansien maiden kanssa tehdyt kansalliset sopimukset ovat täysin EU:n oikeuden mukaisia. Eurooppa-neuvosto kehotti 19. maaliskuuta 2015 antamissaan päätelmissä samassa hengessä varmistamaan, että ”kaikki sopimukset, jotka liittyvät kaasun ostamiseen ulkoisilta toimittajilta, ovat täysin EU:n oikeuden mukaisia, erityisesti lisäämällä tällaisten sopimusten avoimuutta ja yhteensopivuutta EU:n energiaturvallisuusmääräysten kanssa”. ja oikeudellista tukea hallitustenvälisten sopimusten Kolmansien maiden energiantoimittajien kanssa käytävät neuvottelut edellyttävät usein poliittista tekemisen muodossa. Hallitustenväliset sopimukset neuvotellaan tavallisesti kahdenvälisesti, ja ne muodostavat usein perustan yksityiskohtaisemmille kaupallisille sopimuksille. Energian sisämarkkinoita ja kilpailua koskevan EU:n lainsäädännön joidenkin säännösten noudattaminen ei aina ole kolmansien maiden energiantoimittajien kaupallisten etujen mukaista. Jäsenvaltioihin saattaa sen vuoksi kohdistua paineita sisällyttää niiden kolmansien maiden kanssa tekemiin hallitustenvälisiin sopimuksiin sääntelyllisiä helpotuksia. Tällaiset helpotukset saattavat vaarantaa EU:n energian sisämarkkinoiden sujuvan ja asianmukaisen toiminnan. Jotta voitaisiin vastata tähän haasteeseen ja varmistaa johdonmukaisuus energia-alan suhteissa keskeisten kolmansien maiden kanssa, Eurooppa-neuvosto pyysi 4. helmikuuta 2011 jäsenvaltioita ilmoittamaan komissiolle 1. tammikuuta 2012 lähtien kaikista uusista ja voimassa olevista kahdenvälisistä energiasopimuksistaan kolmansien maiden kanssa. 4 Tähän pyyntöön vastattiin 25. lokakuuta 2012 annetulla päätöksellä N:o 994/2012/EU perustamalla mekanismi tätä tiedonvaihtoa varten. Hallitustenvälisiä sopimuksia koskevassa päätöksessä tarkoitetaan ’hallitustenvälisellä sopimuksella’ yhden tai useamman jäsenvaltion ja yhden tai useamman kolmannen maan välistä oikeudellisesti sitovaa sopimusta, joka vaikuttaa energian sisämarkkinoiden toimintaan tai toimitusvarmuuteen unionissa. Tällöin päätöksen soveltamisalan ulkopuolelle jäävät vain hallitustenväliset sopimukset asioista, jotka kuuluvat Euratom-sopimuksen piiriin. 5 taikka energian toimivuuteen Tässä hallitustenvälisiä sopimuksia koskevan päätöksen soveltamisesta annettavassa kertomuksessa käsitellään päätöksen 8 artiklan mukaisesti erityisesti seuraavia: 1 Euroopan parlamentin ja neuvoston päätös N:o 994/2012/EU, annettu 25. lokakuuta 2012, energia-alalla tehtyjä jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden hallitustenvälisiä sopimuksia koskevan tietojenvaihtomekanismin perustamisesta (EUVL L 299, 27. 10. 2012, s. 13–17). 2 COM(2014) 330 final. 3 COM(2015) 80 final. 4 Energianeuvosto vahvisti päätelmän 28.  helmikuuta 2011 pidetyssä kokouksessa seuraavasti: ”Parempi ja oikea-aikainen tietojenvaihto komission ja jäsenvaltioiden välillä, johon kuuluu se, että jäsenvaltiot ilmoittavat komissiolle uusista ja voimassa olevista kahdenvälisistä energiasopimuksistaan kolmansien maiden kanssa”. 5 Euratomin perustamissopimuksen 103 artiklassa määrätään näihin hallitustenvälisiin sopimuksiin sovellettavasta erityisestä etukäteismenettelystä. 2  missä määrin päätöksellä edistetään hallitustenvälisten sopimusten yhteensopivuutta laajaa ja hallitustenvälisiä sopimuksia koskevaa unionin oikeuden kanssa koordinointia jäsenvaltioiden välillä  millainen vaikutus päätöksellä on jäsenvaltioiden kolmansien maiden kanssa käymiin neuvotteluihin  ovatko päätöksen tarkoituksenmukaisia. soveltamisala ja päätöksessä säädetyt menettelyt Tässä kertomuksessa tarkastellaan päätöksen soveltamista sen voimaantulosta 17. marraskuuta 2012 lähtien sekä sen vaikutuksia ennen kyseistä päivämäärää ja sen jälkeen ilmoitettuihin hallitustenvälisiin sopimuksiin. Kertomuksessa noudatetaan parempaa sääntelyä tehokkuutta, suuntaviivoissa vahvistettuja kriteereitä eli vaikuttavuutta, koskevissa johdonmukaisuutta, merkityksellisyyttä ja EU:n tasolla saatavaa lisäarvoa. Lisäksi arvioidaan, olisiko päätöksellä perustettua nykyistä järjestelyä yksinkertaistettava. 2. Arviointi sitten päätöksen hyväksymisen Jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet komissiolle 124 hallitustenvälisestä sopimuksesta. Siinä määrin kuin asian arvioiminen on mahdollista, jäsenvaltiot ovat noudattaneet ilmoitusvelvoitteitaan. Olemassa on kuitenkin sopimuksia, jotka eivät ole oikeudellisesti sitovia6 joko päätöksen 2 artiklan määritelmän mukaisesti tai kansainvälisessä julkisoikeudessa tarkoitetulla tavalla ja joista ilmoittaminen ei nykyisen päätöksen mukaan ole pakollista. Tällaisissa sopimuksissa voidaan kuitenkin käsitellä hyvinkin yksityiskohtaisesti niiden aiheeseen liittyviä oikeudellisia ja teknisiä erityispiirteitä (esim. energiainfrastruktuurihankkeet). Ilmoitetuista 124 hallitustenvälisestä sopimuksesta  noin 60 prosenttia koski yleistä energia-alan yhteistyötä (lähinnä EU:n jäsenvaltioiden ja eri kolmansien maiden, kuten Kuuban, Vietnamin, Singaporen, Korean, Intian tai Kiinan, kahdenvälistä energia-alan yhteistyötä). Yksikään näistä sopimuksista ei herättänyt huolta, eikä komissio ole sen vuoksi ryhtynyt niiden vuoksi jatkotoimiin.  noin 40 prosentissa kyse oli energiatuotteiden (öljyn, kaasun tai sähkön) toimituksista, tuonnista tai öljykenttien hyödyntämiseen sovellettavista säännöistä taikka energiaan liittyvän infrastruktuurin kehittämistä koskevista kahden- tai monenvälisistä sopimuksista, joissa suurimmassa osassa aiheena olivat öljy- tai kaasuputket. tai siirrosta, kaasu- Tehtyään analyysin jälkimmäiseen ryhmään kuuluvista ilmoitetuista sopimuksista komissio epäili 17 tapauksessa niiden suhdetta EU:n oikeuteen. EU:n oikeuden osalta kyse oli joko toimintojen eriyttämisestä, kolmannen kolmannen energiapaketin säännöksistä (esim. osapuolen verkkoonpääsystä tai tariffien vahvistamisesta kansallisen sääntelyviranomaisen riippumattomuus mukaan (markkinoiden segmentoinnin kieltäminen määräpaikkaehdoilla). tai EU:n kilpailulainsäädännöstä luettuna) Noin kolmasosa ilmoitetuista energiantoimituksiin tai energiainfrastruktuuriin liittyvistä hallitustenvälisistä sopimuksista antoi siis aihetta huoleen. Asianomaisille yhdeksälle 6 Tällaisia ovat esimerkiksi yhteisymmärryspöytäkirjat, aiesopimukset ja poliittiset julistukset. 3 jäsenvaltiolle lähetettiin vuonna 2013 kirje, jossa niitä kehotettiin muuttamaan sopimusta tai päättämään se, jotta havaitut vaatimustenvastaisuudet voitaisiin korjata. 2. 1 Vaikuttavuus Tähän mennessä yksikään jäsenvaltio ei ole onnistunut päättämään tai neuvottelemaan uusiksi vaatimustenvastaisia sopimuksiaan.  7 Tämä johtuu etenkin siitä mutkikkaasta oikeudellisesta tilanteesta, joka syntyy, kun allekirjoitetaan hallitustenvälinen sopimus kolmannen maan kanssa. Kun jäsenvaltio on tehnyt hallitustenvälisen sopimuksen, joka on kansainvälisen julkisoikeuden mukaisesti sitova ja jossa ei ole päättämistä tai keskeyttämistä koskevaa lauseketta, kyseisen jäsenvaltion on – oikeudellisessa mielessä – lähes mahdotonta päättää sopimus lyhyessä ajassa ja ennen sen alkuperäisen kestoajan päättymistä ilman kyseisen kolmannen maan suostumusta edellytetään myös hallitustenvälisen sopimuksen neuvottelemiseksi uudelleen. Tämä taas rajoittaa huomattavasti komission täytäntöönpanovaltuuksia, vaikka käynnistettäisiin rikkomusmenettely. suostumusta. Kolmannen maan Hallitustenvälisiä sopimuksia koskevan päätöksen voimaantulon jälkeen allekirjoitettuja sopimuksia on ilmoitettu komissiolle vain yksi. Sen vuoksi ei vielä voida tehdä yleisiä päätelmiä päätöksen vaikuttavuudesta sen suhteen, että sillä olisi varmistettu, että vuoden 2012 jälkeen tehdyt hallitustenväliset sopimukset ovat EU:n oikeuden mukaisia. Jäsenvaltiot eivät päätöksen hyväksymisen jälkeen ole ilmoittaneet sopimusneuvotteluista. On kuitenkin selvää, että jäsenvaltiot ovat pitäneet yhteyttä kolmansiin maihin infrastruktuurista ja siihen liittyvistä hyödykkeiden toimituksista. Tältä osin komissio ei pysty arvioimaan, missä määrin jäsenvaltiot ja kolmannet maat ovat tehneet poliittisia sitoumuksia (esim. yhteisymmärryspöytäkirjoja, noottienvaihtoja tai aiesopimuksia). Edellä esitetyn perusteella voidaan todeta, ettei nykymuotoisen hallitustenvälisiä sopimuksia koskevan päätöksen säännöksillä ole onnistuttu saattamaan jo tehtyjä vaatimustenvastaisia sopimuksia vaatimustenmukaisiksi. Tämä johtuu erityisesti siitä, että päätöksessä luonteeltaan vahvistettu vaatimustenmukaisuustarkastus jälkitarkastus. Nykymuotoisen hallitustenvälisiä sopimuksia koskevan päätöksen säännöksillä ei ole ollut suoraa vaikutusta myöskään jäsenvaltioiden neuvotteluihin kolmansien maiden kanssa. Hallitustenvälisiä sopimuksia koskevaa päätöstä ei nykymuodossaan siksi pidetä vaikuttavana. on 2. 2 Tehokkuus Nykymuotoisen hallitustenvälisiä sopimuksia koskevan päätöksen aiheuttamia kustannuksia on mahdotonta arvioida empiirisesti tai edes mallintaa. Koska hallitustenvälisten sopimusten suhde EU:n oikeuden vaatimuksiin tarkastetaan jälkitarkastuksena, esiin nousee erinäisiä laadullisia kysymyksiä. Kun kyse on vaatimustenmukaisesta sopimuksesta tai kun sopimuksen aiheena on yleinen kahdenvälinen energiayhteistyö eikä siihen liity EU:n oikeutta koskevia näkökohtia, päätös ei aiheuta jäsenvaltioille muita suoria kustannuksia kuin ne hallinnolliset kustannukset, jotka 7 Huomattakoon, että joissakin tapauksissa kyseisen hallitustenvälisen sopimuksen soveltaminen oli lakannut, kun sopimuksen alkuperäinen kestoaika oli päättynyt tai koska sopimuksessa vahvistettua erityistä ehtoa ei ollut täytetty ajoissa. 4 liittyvät sopimusten ilmoittamiseen nykyisen tiedonvaihtomekanismin mukaisesti. Nämä hallinnolliset kustannukset jäävät suhteellisen pieniksi, koska sopimukset voidaan ladata järjestelmään sähköisesti eikä jäsenvaltioille ole asetettu kääntämiseen liittyviä vaatimuksia. ja välillisiä lisäkustannuksia kuitenkin syntyy, jos sopimuksen katsotaan Suoria jälkitarkastuksessa olevan EU:n oikeuden vastainen. Näitä kustannuksia ovat viranomaisille koituvat suorat kustannukset. Tällaisia hallinnollisia kustannuksia syntyy i) komissiolle sisäisestä päätöksenteosta ja yhteydenpidosta asianomaisten jäsenvaltioiden kanssa ja ii) sekä jäsenvaltioille että komissiolle, jos komissio ryhtyy jatkotoimiin, kuten jäsenneltyyn vuoropuheluun jäsenvaltioiden kanssa tai rikkomusmenettelyyn.  Jäsenvaltioille voi syntyä myös oikeudenkäyntikuluja, jos sopimuksessa ei ole päättämistä koskevaa lauseketta, koska kolmas maa voi silloin vaatia kansainvälisessä välimiesoikeudessa korvausta sopimuksen soveltamatta jättämisestä. Infrastruktuurihankkeissa mukana oleville kansallisille viranomaisille ja yrityksille voi syntyä lisäksi välillisiä kustannuksia. Näin voi käydä, jos infrastruktuurihanke peruutetaan tai keskeytetään takia, että sen oikeudellisen pohjan katsotaan jälkiarvioinnissa olevan vaatimustenvastainen, ja fyysistä infrastruktuuria on jo osittain rakennettu ja/tai kustannuksia on jo syntynyt. tai se viivästyy sen Nykyjärjestelmän tähänastisten etujen voidaan otaksua syntyvän siitä, että hallitustenväliset sopimukset ovat enenevissä määrin EU:n oikeuden mukaisia, kun niiden osapuolet odottavat sitä tai sopimuksista tehdään aikanaan jälkikäteisarviointi. Hallitustenvälisen sopimuksen vaatimustenmukaisuudesta on seuraavia taloudellisia etuja:  Oikeusvarmuus paranee, mikä investointeja. Tämä pätee erityisesti infrastruktuuriin liittyviin sopimuksiin, joilla on tarkoitus tarjota oikeudellinen ja sääntelyyn liittyvä varmuus hankkeille, joihin tarvitaan suuria investointeja. Parempi oikeusvarmuus on erityisen tärkeää silloin, kun samaan siirtosopimukseen tai infrastruktuurihankkeeseen sovelletaan useita kahdenvälisiä sopimuksia. suosii  Energian sisämarkkinat toimivat hyvin: ne eivät segmentoidu kansallisesti ja kilpailu lisääntyy.  Kaikkien jäsenvaltioiden toimitusvarmuustilanne tulee avoimemmin esiin, jolloin voidaan välttää tarpeettomia investointeja tai infrastruktuuriaukkoja.  Jäsenvaltioiden keskinäinen ja niiden ja komission välinen yhteistyö lisääntyy, mikä voi auttaa EU:ta lähettämään yhtenäisen ja johdonmukaisen viestin kolmansille maille ja sen ansiosta lisätä EU:n neuvotteluvoimaa energianeuvotteluissa. Hallitustenvälisiä sopimuksia koskevaa päätöstä voidaan pitää suhteellisen tehokkaana. Nykymuotoiseen päätökseen liittyviä kustannuksia voidaan perustella sen tarjoamilla suhteellisilla eduilla: se turvaa energian sisämarkkinoiden toimivuuden ja eheyden ja parantaa toimitusvarmuutta. Päätöstä voitaisiin kuitenkin tehostaa muuttamalla sen mukaiset vaatimustenmukaisuustarkastukset ennakkoon tehtäviksi. Näin tehostettaisiin tuntuvasti oikeusvarmuutta ja vältettäisiin kustannusten syntymistä niin jäsenvaltioille kuin komissiollekin. 2. 3 Johdonmukaisuus Hallitustenvälisiä sopimuksia koskeva päätös on johdonmukainen suhteessa erinäisiin EU:n tasolla hyväksyttyihin toimenpiteisiin, joilla pyritään parantamaan EU:n energiamarkkinoiden 5 toimivuutta ja energiavarmuutta. Päätös laadittiin vuonna 2012, ja se täydentää kaasun toimitusvarmuudesta vuonna 2010 annettua asetusta. 8 Nykymuotoisen hallitustenvälisiä sopimuksia koskevan päätöksen tarkistaminen on osa energiaunioniin liittyviä tehtäviä. Myös yhdessä energiaunionin viidestä toisiaan vahvistavasta ulottuvuudesta – energiaturvallisuus, solidaarisuus ja luottamus – korostetaan päätöksen tavoitteita. Hallitustenvälisiä sopimuksia koskeva asetus on kokonaisuutena täysin johdonmukainen suhteessa energiaunionia koskevan puitestrategian muihin toimiin, joilla on samanlaiset tavoitteet. 2. 4 Merkityksellisyys Merkittävät infrastruktuurihankkeet tarvitsevat edelleen julkista tukea hallitustenvälisistä sopimuksista, jotka on tulevina vuosina tehtävä tai uudistettava. lopusta 1990-luvun Kaasutoimituksissa putkea pitkin johdetun kaasun osuus kolmansista maista tuotavan kaasun kokonaismäärästä oli vuonna 2014 jo 90 prosenttia. Suurin osa EU:n kauppakumppaneihinsa yhdistävistä kaasuputkista otettiin käyttöön 1970-luvun loppuun ulottuvana jaksona.  Öljyn tapauksessa taas 90 prosenttia EU:n tuontiraakaöljystä tuodaan meriteitse ja vain 10 prosenttia putki-infrastruktuurin9 kautta, jonka kehittämiseen hankkeiden toteuttajat saattaisivat tarvita hallituksenvälisen sopimuksen. EU:n nettosähköntuonnin osuus kokonaissähköntuotannosta on puolestaan alle prosentin EU28:ssa. 10 Samaan tapaan kuin raakaöljynkin kohdalla jotkin eristyneistä sähköjärjestelmistä EU:ssa (etenkin Baltian maissa) ovat vahvasti riippuvaisia kolmansista maista johtoja pitkin tuotavasta sähköstä. 11 Kuten kaasun ja öljyn tapauksessa myös sähkön yhteysinfrastruktuuri rakennettiin vuosikymmeniä sitten. Tiivistetysti voidaan todeta, että EU:n tasolla joko suuri osa energiasta (kaasu) tai kriittinen osa tiettyjen jäsenvaltioiden energiasta (öljy ja sähkö) tuodaan unioniin kolmansista maista fyysisten yhteenliitäntöjen kautta. Infrastruktuurihankkeiden rakentaminen perustuu hankkeiden toteuttajien monimutkaisiin sopimusjärjestelyihin, joiden pohjana on usein yksi tai useampi tuottaja-, siirtäjä- ja vastaanottajamaan välinen sopimus. Koska monet hallitustenväliset sopimukset ovat kestoltaan pitkiä, niiden uudistaminen ja niistä ilmoittaminen tapahtuu sykleissä. Niinpä se, että komissiolle on sitten vuoden 2012 tehty ilmoitus vain yhdestä hallitustenvälisestä sopimuksesta, ei merkitse sitä, etteikö jatkossa tulisi ilmoituksia uusista sopimuksista. Sitä paitsi ilmoitettujen sopimusten määrän sijaan tärkeää on se, kuinka merkittäviä hankkeita niillä tuetaan, ja se, ovatko ne EU:n oikeuden mukaisia. Vanhempaan infrastruktuuriin liittyvien hallitustenvälisten sopimusten uusimisen aikaan alkuperäiset rakentamiseen liittyvät riskit ovat lisäksi voineet jo pienentyä. Sen vuoksi saattaa olla entistäkin tärkeämpää arvioida, ovatko nämä sopimukset EU:n oikeuden mukaisia. EU:n tuontiriippuvuuden odotetaan pysyvän vakaana tai kasvavan seuraavien kahden vuosikymmenen aikana12 (polttoaineet, teknologia ja muut materiaalit). Vaikka uusia energiakäytäviä odotetaan kehitettävän tulevina vuosina vain vähän, niihin liittyvällä 8 Kaasun toimitusvarmuudesta annettu asetus (EU) N:o 994/2010 (EUVL L 295, 12. 11. 2010, s. 1). 9 Eräät Baltian maiden ja Keski-Euroopan jalostamot ovat eri tasoisesti riippuvaisia Družba-öljyputkesta, joka yhdistää nämä alueet Venäjän tuotantoalueisiin. 10 Lähde: Eurostatin vuositiedot. 11 Esimerkiksi Kroatia, Liettua ja Latvia tuovat yli 20 prosenttia sähköstään. 12 https://ec. europa. eu/energy/sites/ener/files/documents/trends_to_2050_update_2013. pdf, s. 49. Lisätietoja hallitustenvälisiä sopimuksia koskevan asetuksen tarkistamiseen liittyvän vaikutustenarvioinnin sivulla 43. 6 voi että olla tähän uudella vaikutusta infrastruktuuriin infrastruktuurilla koko Euroopan mahdollisella energiamarkkinoihin. Siksi on olennaista, liittyvät hallitustenväliset sopimukset ovat EU:n oikeuden ja EU:n monipuolistamispolitiikan mukaisia. Sitä paitsi uusiin infrastruktuurihankkeisiin liittyy yhä enemmän sellaisia seikkoja, joihin hallitustenvälisissä sopimuksissa tavallisesti viitataan. Kun energiareitit pitenevät, myös hallitustenvälisten sopimusten määrä kasvaa liittyvät oikeudelliset sopimukset monimutkaistuvat. 13 Polttoaineiden kohdalla hierarkiasuhteet vastuukysymykset ovat merkittävä seikka, jota vain hallitukset voivat käsitellä, ja lähes kaikkiin verkkoliitäntöihin sovelletaan kahden- tai monenkeskisiä hallitustenvälisiä sopimuksia. Toimintaympäristön mutkistuessa hallitustenväliset sopimukset säilyttävät merkityksensä etenkin kun kyse on mahdollisen uuden energiahankkeen toteuttamisesta EU:n energiansaannin monipuolistamista koskevan politiikan puitteissa. ja niihin itse ja vuosikymmenen aikana.  Erityisesti liittyvistä hallitustenvälisistä Energiahyödykkeiden hankkimiseen sopimuksista todettakoon, että tapa, jolla näitä hyödykkeitä tuodaan EU:n sisämarkkinoille, on muuttunut suosituimmaksi viime hinnoittelutavaksi on muodostunut pitkäaikaisten öljyindeksoitujen sopimusten sijaan markkinapohjainen kaasukaupan keskuksissa tapahtuva hinnoittelu. Yleinen siirtyminen kaasun markkinapohjaiseen hinnoitteluun paljastaa kuitenkin eroja yksittäisten EU-maiden välillä. Tilanne Keski- ja Luoteis-Euroopan jäsenvaltioissa noudattelee yleistä suuntausta, mutta muualla EU:ssa – kuten Baltian maissa ja Kaakkois-Euroopassa – siirtymistä keskuksissa tapahtuvaan hinnoitteluun ei vielä ole tapahtunut. tapauksessa kaasun Edellä esitetyn perusteella komissio arvioi, että hallitustenvälisillä sopimuksilla on jatkossakin merkittävä tehtävä EU:n energiasektorilla. Hallitustenvälisiä sopimuksia koskeva päätös on näin ollen edelleen merkityksellinen, mutta sitä on mukautettava energiansaannin ja toimitusreittien muuttumiseen. 2. 5 EU:n tason lisäarvo Energiaturvallisuustilanne vaihtelee jäsenvaltioittain paljon. Vahvimmassa asemassa ovat alueet, joiden käytettävissä on runsaasti eri lähteitä tai toimitusreittejä ja joissa on toimivat ja likvidit tukkumarkkinat. Heikoimmassa asemassa olevilta alueilta taas puuttuu usein infrastruktuuria, jota tarvitaan sekä monipuolisen toimittajakunnan hyödyntämiseen että toimivien markkinoiden kehittämiseen. Vaikka markkinat ovat likvidit vain pienessä määrässä maita, näiden maiden kysyntä vastaa yli 80:tä prosenttia EU:n kaasun kokonaistarpeesta. ja eritasoisesti että ne ovat Tilanne-erot merkitsevät sitä, että eri jäsenvaltioilla on eritasoinen neuvotteluvoima suhteessa kolmansiin maihin alttiita ulkoisille paineille. Energiainfrastruktuurin ja -markkinoiden vaiheittainen yhdentyminen ja siitä johtuva yhteinen riippuvuus ulkoisista toimittajista viittaavat siihen, että jäsenvaltioiden olisi keskusteltava perusluonteisista energiaa koskevista päätöksistään naapurimaidensa kanssa. Sama pätee EU:n energiapolitiikan ulkoiseen ulottuvuuteen. Hallitustenvälisiä sopimuksia koskeva päätös on ratkaisevassa asemassa kytkettäessä toisiinsa energiapolitiikan ulkoinen ulottuvuus (päätös sisäinen ulottuvuus tehtäviin liittyy kolmansien maiden kanssa (hallitustenvälisten sopimusten määräykset, jotka eivät ole EU:n oikeuden mukaisia, haittaavat energian sisämarkkinoiden toimintaa). sopimuksiin) ja 13 Esimerkiksi Bakun ja EU:n yhdistävään, eteläiseen kaasukäytävään kuuluvaan verkkoliitäntään liittyy jopa 20 eri sopimusta, joista yli puolet on hallitustenvälisiä sopimuksia ja nk. isäntämaasopimuksia (hallitusten ja yritysten välisiä sopimuksia). 7 Hallitustenvälisiä sopimuksia koskeva päätös tuo näin ollen selkeää EU:n tason lisäarvoa, koska se lisää yhteistyötä ja avoimuutta EU:n tasolla ja parantaa energian sisämarkkinoiden toimintaa ja toimitusvarmuutta. 2. 6 Yksinkertaistaminen koskevalla päätöksellä hallitustenvälisiä Nykymuotoisella perustettu sopimuksia tiedonvaihtomekanismi on varsin yksinkertainen. Pääasiallinen jäsenvaltioille aiheutuva hallinnollinen rasite syntyy ilmoittamismenettelystä. Hallitustenväliset sopimukset voidaan ladata järjestelmään sähköisesti, eikä jäsenvaltioille ole asetettu kääntämiseen liittyviä vaatimuksia. Yksinkertaistamisen sijaan voitaisiinkin harkita selkeyttämistä. Nykymuotoisen hallitustenvälisiä sopimuksia koskevan päätöksen 3 artiklan mukaan määräaika voimassa olevien hallitustenvälisten sopimusten toimittamiselle oli 17. helmikuuta 2013. Koska määräaika on jo umpeutunut, voitaisiin selventää, että jälkiarvioinnin tekemiselle asetettua yhdeksän kuukauden määräaikaa sovelletaan kaikkiin uusiin hallitustenvälisiin sopimuksiin, jotka on tehty päätöksen voimaantulon jälkeen. Nykymuotoisessa hallitustenvälisiä sopimuksia koskevassa päätöksessä ei ole paljoakaan yksinkertaistamisen varaa.  NL NL EUROPESE COMMISSIE Brussel, 16. 2. 2016 COM(2016) 54 final VERSLAG VAN DE COMMISSIE AAN HET EUROPEES PARLEMENT, DE RAAD EN HET EUROPEES ECONOMISCH EN SOCIAAL COMITÉ over de toepassing van Besluit 994/2012/EU tot instelling van een mechanisme voor informatie-uitwisseling met betrekking tot intergouvernementele overeenkomsten tussen lidstaten en derde landen op energiegebied 1. Inleiding Overeenkomstig artikel 8 van Besluit 994/2012/EU ("het IGO-besluit")1 moet de Commissie bij het Europees Parlement, de Raad en het Europees Economisch en Sociaal Comité een verslag over de toepassing van dit besluit indienen. Met dit verslag, dat gebaseerd is op de resultaten van het evaluatieverslag bijgevoegd bij de effectbeoordeling van de herziening van het IGO-besluit, wordt aan die verplichting voldaan. In de herziening van het besluit is voorzien door de Europese strategie voor energiezekerheid van mei 20142 en door de strategie voor de energie-unie van februari 20153, waarin wordt benadrukt dat het noodzakelijk is dat nationale overeenkomsten met derde landen op het gebied van energie volledig in overeenstemming zijn met het EU-recht. In dezelfde geest heeft de Europese Raad in zijn conclusies van 19 maart 2015 aangedrongen op "waarborging dat alle overeenkomsten betreffende het aankopen van gas bij externe leveranciers volledig in overeenstemming zijn met het EU-recht, met name door de transparantie van die overeenkomsten en de verenigbaarheid met de EU-bepalingen inzake energiezekerheid te versterken". Onderhandelingen met energieleveranciers in derde landen vereisen vaak politieke en juridische ondersteuning in de vorm van intergouvernementele overeenkomsten (IGO’s). Over IGO's wordt doorgaans bilateraal onderhandeld en vaak vormen zij de basis voor meer gedetailleerde handelsovereenkomsten. Energieleveranciers uit derde landen hebben er niet altijd commercieel belang bij om sommige bepalingen van de wetgeving inzake de interne energiemarkt en het mededingingsrecht van de Unie na te leven. De lidstaten kunnen daarom onder druk komen te staan om in hun IGO's met derde landen toegevingen op het vlak van de regelgeving te doen. Dergelijke toegevingen kunnen een bedreiging vormen voor de goede en correcte werking van de interne energiemarkt van de EU. Om dit probleem aan te pakken en te zorgen voor consistentie in de betrekkingen op energiegebied met belangrijke derde landen, heeft de Europese Raad op 4 februari 2011 de lidstaten verzocht de Commissie met ingang van 1 januari 2012 in kennis te stellen van al hun nieuwe en bestaande bilaterale energieovereenkomsten met derde landen.  4 In het op 25 oktober 2012 vastgestelde Besluit 994/2012/EU ("het IGO-besluit") wordt aan dit verzoek gevolg gegeven met de invoering van een mechanisme voor informatie-uitwisseling. Het IGO-besluit definieert IGO’s als „juridisch bindende overeenkomsten tussen één of meer lidstaten en één of meer derde landen die een effect hebben op de werking of het functioneren van de interne energiemarkt of op de energievoorzieningszekerheid in de Unie”. Alleen IGO's betreffende aangelegenheden die onder de bepalingen van het Euratom-Verdrag vallen, vallen niet onder dit besluit5. In dit verslag over de toepassing van het IGO-besluit worden, overeenkomstig artikel 8 van het Besluit, de volgende punten beoordeeld: 1 Besluit 994/2012/EU van het Europees Parlement en de Raad van 25 oktober 2012 tot instelling van een mechanisme voor informatie-uitwisseling met betrekking tot intergouvernementele overeenkomsten tussen lidstaten en derde landen op energiegebied, PB L 299 van 27. 10. 2012, blz. 13–17. 2 COM(2014) 330 final 3 COM(2015) 80 final 4 Deze conclusie is bevestigd door de Raad Energie van 28 februari 2011: "betere en tijdige uitwisseling van informatie tussen de Commissie en de lidstaten; de lidstaten moeten met name de Commissie informeren over nieuwe en bestaande bilaterale energieovereenkomsten met derde landen". 5 Voor dergelijke IGO’s voorziet artikel 103 van het Euratom-Verdrag in een specifieke voorafgaande procedure. 2  de mate waarin dit besluit de verenigbaarheid van IGO's met het EU-recht en een hoge mate van coördinatie tussen de lidstaten met betrekking tot IGO's bevordert;  de invloed van dit besluit op de onderhandelingen van de lidstaten met derde landen;  de mate waarin de werkingssfeer van dit besluit en daarin vastgestelde procedures passend zijn. Dit verslag heeft betrekking op de toepassing van het IGO-besluit sinds zijn inwerkingtreding op 17 november 2012 en op de invloed ervan op zowel vóór als na deze datum gemelde IGO's. In dit verslag worden de in de richtsnoeren voor betere regelgeving vastgestelde criteria aangehouden, met name: doeltreffendheid, kostenefficiëntie, coherentie, relevantie en meerwaarde van de EU. Er wordt ook nagegaan of het in het huidige IGO-besluit vastgestelde kader kan worden vereenvoudigd. 2. Beoordeling Sinds de vaststelling van het IGO-besluit hebben de lidstaten 124 IGO's aan de Commissie gemeld. Voor zover dit kan worden beoordeeld, hebben de lidstaten voldaan aan hun meldingsplicht.  Er zijn echter overeenkomsten die niet juridisch bindend zijn6, hetzij volgens de definitie in artikel 2 van het IGO-besluit, hetzij in de zin van het internationaal publiekrecht, en waarvoor op basis van het huidige IGO-besluit geen meldingsplicht bestaat. Niettemin kunnen dergelijke overeenkomsten zeer gedetailleerd zijn wat betreft de juridische en (bv. over energie- infrastructuurprojecten). technische aspecten van het desbetreffende onderwerp Van de 124 gemelde IGO’s:  had ongeveer 60 % betrekking op algemene samenwerking op energiegebied (voornamelijk bilaterale samenwerking tussen de lidstaten en een groot aantal derde landen, waaronder Cuba, Vietnam, Singapore, Korea, India en China). Geen van deze IGO's riep bezwaren op en de Commissie heeft bijgevolg geen enkele overeenkomst nader onderzocht;  had ongeveer 40 % betrekking op overeenkomsten voor de levering, invoer of doorvoer van energieproducten (olie, gas of elektriciteit) of de vaststelling van regels voor de exploitatie van gas- of olievelden; bilaterale of multilaterale overeenkomsten voor de ontwikkeling van energiegerelateerde infrastructuur, het grote merendeel olie- en gaspijpleidingen. Na analyse van de gemelde IGO’s uit de laatste categorie heeft de Commissie twijfels geuit over de verenigbaarheid van 17 van die IGO's met het EU-recht. Het ging daarbij voornamelijk om de bepalingen van het derde energiepakket (bv. ontvlechting, toegang van derden tot het netwerk en tarifering en de onafhankelijkheid van de nationale regelgevende instantie) of om het mededingingsrecht van de EU (verbod op marktsegmentering door middel van bestemmingsclausules). Daarom werd bij ongeveer een derde van de gemelde IGO's met betrekking tot energievoorziening of -infrastructuur geoordeeld dat er reden tot bezorgdheid was. In 2013 werden brieven verzonden naar de negen bij deze IGO's betrokken lidstaten, waarin hun werd 6 Zoals memoranda van overeenstemming, intentieverklaringen of politieke verklaringen. 3 verzocht de betrokken IGO's onverenigbaarheden weg te werken. te wijzigen of te beëindigen om de vastgestelde 2. 1 Doeltreffendheid Tot nu toe is geen enkele lidstaat erin geslaagd niet-conforme IGO's te beëindigen of er opnieuw over te onderhandelen. 7 Dit is met name te wijten aan de complexe juridische situatie die ontstaat zodra een IGO met een derde land wordt getekend. In het bijzonder wanneer een lidstaat een IGO heeft gesloten die bindend is krachtens het internationaal publiekrecht en die geen beëindigings- of opschortingsclausule bevat, is het juridisch gezien bijna onmogelijk voor de betrokken lidstaat om de IGO op korte termijn en vóór het einde van de oorspronkelijke duur van de overeenkomst, te beëindigen zonder toestemming van het derde land.  Ook om opnieuw over een IGO te onderhandelen, is de toestemming van het derde land vereist. Dit beperkt ook de handhavingsbevoegdheden van de Commissie, zelfs indien een inbreukprocedure zou worden ingeleid. Wat betreft IGO's die zijn ondertekend na de inwerkingtreding van het IGO-besluit, is er slechts één gemeld bij de Commissie. In dit stadium kunnen bijgevolg geen algemene conclusies worden getrokken over de mate waarin het IGO-besluit op een doeltreffende manier garandeert dat de IGO's van na 2012 verenigbaar zijn met het EU-recht. Sinds de vaststelling van het IGO-besluit hebben de lidstaten de Commissie nog niet in kennis gesteld van onderhandelingen over een IGO. Het is evenwel duidelijk dat de lidstaten contact hebben gehad met derde landen over infrastructuur en de daarmee samenhangende leveringen van energieproducten. In dit verband kan de Commissie niet beoordelen in hoeverre de lidstaten en derde landen politieke verbintenissen zijn aangegaan (bv. in de vorm van memoranda van overeenstemming, notawisselingen of intentieverklaringen). Het huidige IGO-besluit heeft er met andere woorden niet toe geleid dat niet-conforme IGO's zijn aangepast tot conforme IGO’s. Dit komt met name doordat het IGO-besluit bepaalt dat de verenigbaarheid pas achteraf wordt gecontroleerd. Het huidige IGO-besluit heeft evenmin een rechtstreekse weerslag gehad op de onderhandelingen van de lidstaten met derde landen. Daarom wordt het IGO-besluit in zijn huidige vorm ondoeltreffend geacht. 2. 2 Kostenefficiëntie Het is onmogelijk de kosten die voortvloeien uit het huidige IGO-besluit empirisch of zelfs via een model te bepalen. De controle achteraf van de verenigbaarheid van IGO's met het EU- recht geeft evenwel aanleiding tot een aantal kwalitatieve overwegingen. Het IGO-besluit brengt, indien de IGO conform het EU-recht is of indien het een algemene bilaterale samenwerking op energiegebied zonder Unierechtelijk aspect betreft, voor de lidstaten geen directe kosten met zich mee, met uitzondering van de administratieve kosten voor de melding van de IGO via het huidige mechanisme voor informatie-uitwisseling. Deze administratieve kosten zijn zeer gering, aangezien IGO’s elektronisch kunnen worden geüpload en niet door de lidstaten moeten worden vertaald. 7 Er zij op gewezen dat sommige van deze IGO's niet langer van toepassing zijn, omdat hun oorspronkelijke duur inmiddels is verstreken of omdat niet tijdig aan een specifieke voorwaarde van de IGO werd voldaan. 4 Er zijn echter wel bijkomende directe en indirecte kosten indien achteraf wordt geoordeeld dat een IGO onverenigbaar is met het EU-recht.  Deze kosten omvatten de directe kosten voor de overheidsinstanties, zoals administratieve kosten i) voor de Commissie in verband met de interne besluitvorming en de communicatie met de lidsta(a)t(en) en ii) voor de lidsta(a)t(en) en de Commissie wanneer zij follow-upmaatregelen neemt, bv. een gestructureerde dialoog met de lidstaten aangaat of inbreukprocedures inleidt. Ook is het mogelijk dat de lidstaten de proceskosten dragen indien een IGO geen beëindigingsclausule bevat, omdat het derde land dan voor een internationaal arbitragehof schadevergoeding wegens wanprestatie kan vragen. Bovendien kunnen indirecte kosten optreden voor de nationale overheden en de bij de infrastructuurprojecten betrokken ondernemingen. Deze kosten houden verband met de annulering, opschorting of vertraging van infrastructuurprojecten waarvan achteraf wordt geoordeeld dat het rechtskader onverenigbaar is met het EU-recht, nadat de fysieke infrastructuur reeds gedeeltelijk is aangelegd en/of er kosten zijn gemaakt. Kijkende naar wat het systeem in zijn huidige vorm heeft bijgebracht, kon worden verwacht dat het zou leiden tot een hogere mate van overeenstemming van IGO's met het EU-recht als gevolg van een bepaalde verwachting van de partijen bij het aangaan van de overeenkomst of van de onderwerping aan toetsing achteraf. De economische voordelen van conforme IGO’s zijn:  Meer rechtszekerheid, hetgeen bevorderlijk is voor investeringen. Dit geldt met name voor infrastructuurgerelateerde IGO’s die rechtszekerheid moeten bieden voor projecten waarmee grootschalige investeringen gemoeid zijn. Deze verhoogde rechtszekerheid is in het bijzonder van belang wanneer verschillende bilaterale IGO's betrekking hebben op eenzelfde transitovereenkomst/infrastructuurproject;  Een goed werkende interne energiemarkt, zonder segmentatie op nationaal niveau en met meer concurrentie;  Meer transparantie met betrekking tot de energievoorzieningszekerheid in alle lidstaten, waardoor overbodige investeringen en/of lacunes in de infrastructuur kunnen worden vermeden;  Nauwere samenwerking tussen de lidstaten onderling en tussen de lidstaten en de Commissie, hetgeen de EU kan helpen om tegenover derde landen met één stem te spreken en bijgevolg haar positie in energieonderhandelingen te versterken. Er kan worden geconcludeerd dat het IGO-besluit redelijk efficiënt is. Globaal bezien zijn de uit het huidige IGO-besluit voortkomende kosten gerechtvaardigd wegens de relatieve voordelen die het biedt, namelijk de werking en de integriteit van de interne energiemarkt waarborgen en bijdragen tot de energievoorzieningszekerheid. Het IGO- besluit zou evenwel efficiënter kunnen zijn indien de IGO's vooraf op verenigbaarheid met het EU-recht zouden worden gecontroleerd. Dit zou de rechtszekerheid aanzienlijk vergroten en kosten voor zowel de lidstaten als de Commissie voorkomen. 2.  3 Coherentie Het IGO-besluit past in het kader van een aantal EU-maatregelen om de werking van de Europese energiemarkt te verbeteren en de energiezekerheid in de Unie te vergroten. Het werd in 2012 ontwikkeld en is een aanvulling op de in 2010 vastgestelde verordening 5 betreffende maatregelen tot veiligstelling van de gaslevering8. Bovendien maakt de herziening van het huidige IGO-besluit deel uit van de verwezenlijkingen voor de energie-unie. Een van de vijf elkaar onderling versterkende dimensies van de energie-unie – energiezekerheid, solidariteit en vertrouwen – onderstreept ook het belang van de doelstellingen die met het IGO-besluit worden nagestreefd. Over het geheel genomen is het IGO-besluit volledig coherent met andere initiatieven van de kaderstrategie voor de energie-unie die vergelijkbare doelstellingen nastreven. 2. 4 Relevantie Voor grote infrastructuurprojecten wordt er nog steeds gerekend op overheidssteun in de vorm van IGO's, die de komende jaren zullen moeten worden gesloten of vernieuwd. In 2014 was de levering van gas via pijpleidingen goed voor 90 % van de totale invoer van gas uit derde landen. Het merendeel van de gasleidingen die de EU verbinden met haar handelspartners werd tussen het einde van de jaren 70 en het einde van de jaren 90 in gebruik genomen. Wat aardolie betreft, wordt in de EU 90 % van de ruwe olie ingevoerd over zee en slechts 10 % via pijpleidingen9 waarvoor projectontwikkelaars een IGO nodig zouden kunnen hebben. De netto-invoer van elektriciteit in de EU28 maakt minder dan 1 % van de bruto- elektriciteitsproductie uit10. Niettemin zijn, zoals voor ruwe olie, enkele geïsoleerde elektriciteitssystemen in de EU (met name in de Baltische lidstaten) erg afhankelijk van via kabels uit derde landen ingevoerde elektriciteit11. Zoals in het geval van gas en olie, is de desbetreffende verbindingsinfrastructuur enkele tientallen jaren geleden gebouwd. Dit betekent dus dat een groot deel van een hulpbron op EU-niveau (in het geval van gas) of een kritiek deel van een hulpbron voor bepaalde lidstaten (in het geval van olie en elektriciteit) via fysieke verbindingen vanuit derde landen in de EU wordt geïmporteerd. Voor de infrastructuurwerken sluiten projectontwikkelaars onderling complexe contractuele overeenkomsten, die op hun beurt vaak voortbouwen op één of meer overeenkomsten tussen de producerende, doorvoerende en ontvangende landen. Vanwege de lange looptijd van veel IGO’s vertoont de vernieuwing en melding ervan een zekere cycliciteit.  Het is dus niet omdat sinds 2012 slechts één IGO aan de Commissie is gemeld, dat er in de toekomst geen nieuwe meldingen zullen plaatsvinden. Bovendien is niet het aantal gemelde IGO's van tel, maar wel het belang van de onderliggende projecten, alsook hun verenigbaarheid met het EU-recht. Wanneer IGO's voor oudere infrastructuur worden vernieuwd, kunnen de oorspronkelijke bouwrisico's intussen ook ten dele verholpen zijn, waardoor het des te belangrijker kan zijn om nu na te gaan of de IGO verenigbaar is met het EU-recht. De Europese afhankelijkheid van invoer zal naar verwachting stabiel blijven of toenemen in de komende twee decennia12 (voor brandstoffen, technologie en andere materialen). Hoewel in de komende jaren naar verwachting slechts een beperkt aantal nieuwe energiecorridors zal worden gecreëerd, zou de potentiële nieuwe infrastructuur in elk van deze projecten een 8 Verordening (EU) nr. 994/2010 betreffende maatregelen tot veiligstelling van de gaslevering, PB L 295 van 12. 11. 2010, blz. 1 9 Een deel van de raffinaderijen in de Baltische Staten en Midden-Europa is in mindere of meerdere mate afhankelijk van de Druzhba-pijpleiding die hen verbindt met olievelden in de Russische Federatie. 10 Bron: jaarlijkse gegevens van Eurostat 11 Kroatië, Litouwen en Letland bijvoorbeeld, importeren meer dan 20 % van hun elektriciteit. 12 https://ec. europa. eu/energy/sites/ener/files/documents/trends_to_2050_update_2013. pdf , blz. 49. Voor meer informatie, zie de effectbeoordeling van de herziening van het IGO-besluit, blz. 43. 6 impact op de hele Europese energiemarkt kunnen hebben. Daarom is het van essentieel belang dat de IGO's die verband houden met dergelijke infrastructuur, verenigbaar zijn met het EU- recht en met het diversificatiebeleid van de EU. Bovendien vertoont voor nieuwe infrastructuurprojecten het aantal aangelegenheden dat typisch in een IGO wordt geregeld een stijgende lijn. Doordat de energieroutes langer worden, nemen ook het aantal IGO's, hun juridische hiërarchie en hun complexiteit toe13. Aansprakelijkheid is bij brandstofvoorziening een belangrijke kwestie waarvoor alleen overheden kunnen instaan en voor bijna alle netwerkverbindingen worden bilaterale of multilaterale IGO's gesloten. In deze steeds complexer wordende context blijven IGO's relevant, met name voor potentiële nieuwe projectontwikkelingen in het kader van het Europees energie- diversificatiebeleid. inzake energie Wat IGO's voor de aankoop van energieproducten betreft, zij erop gewezen dat de manier waarop deze producten in de Europese interne markt worden ingevoerd de afgelopen tien jaar is veranderd.  Met name voor de prijsstelling van gas wordt niet langer de voorkeur gegeven aan langetermijnovereenkomsten die gekoppeld zijn aan de olieprijs, maar aan een marktmechanisme, het zogeheten hub pricing. Achter de algemene tendens om over te schakelen op op de gasmarkt gebaseerde prijsstelling, gaan echter verschillen tussen de EU- lidstaten schuil. Terwijl de situatie in de lidstaten in Centraal- en Noordwest-Europa de algemene trend weerspiegelt, heeft in andere regio's – zoals de Baltische staten en Zuidoost- Europa – deze switch naar een marktgebaseerde prijsstelling nog niet plaatsgevonden. Op basis van het voorgaande is de Commissie van oordeel dat de IGO's een belangrijke rol zullen blijven spelen in de energiesector van de Unie. Het IGO-besluit is dus nog steeds relevant, maar moet worden aangepast aan de evolutie van de energievoorziening en de energieroutes. 2. 5 Meerwaarde van de EU In termen van energiezekerheid zijn er grote verschillen tussen de lidstaten. Europa's minst kwetsbare gebieden zijn die gebieden waar de voorziening plaatsvindt uit verschillende bronnen en langs verschillende routes, en waar er sprake is van een goed functionerende liquide groothandelsmarkt. De meest kwetsbare gebieden lijden vaak onder een gebrek aan de zowel voor een gevarieerde aanvoer als voor de ontwikkeling van een goed functionerende markt nodige infrastructuur. Hoewel slechts een beperkt aantal landen liquide markten heeft, dekt de vraag van deze landen circa 80 % van de totale gasbehoefte in de EU. Door deze uiteenlopende contexten hebben de onderscheiden EU-lidstaten een verschillende onderhandelingspositie ten opzichte van derde landen en zijn ze in verschillende mate vatbaar voor druk van buitenaf. Wegens de geleidelijke integratie van de energie-infrastructuur en - markten en de daaruit voortvloeiende gemeenschappelijke afhankelijkheid van externe leveranciers dienen belangrijke politieke beslissingen over energie die door één lidstaat worden genomen, met de buurlanden te worden besproken. Hetzelfde geldt voor de externe dimensie van het energiebeleid van de EU. Het IGO-besluit speelt een cruciale verbindende rol tussen de externe dimensie van het energiebeleid (aangezien het overeenkomsten met derde landen betreft) en de interne dimensie (aangezien bepalingen in een IGO die niet 13 Voor de aanleg van een netwerkverbinding van Bakoe naar de EU in het kader van de zuidelijke corridor zijn bijvoorbeeld tot 20 verschillende overeenkomsten nodig, waarvan meer dan de helft IGO's en "Host Government Agreements" (d. w. z. overeenkomsten tussen regeringen en bedrijven). 7 conform het EU-recht zijn, een negatieve impact op de werking van de interne energiemarkt hebben).  Daarom zorgt het IGO-besluit duidelijk voor een meerwaarde van de EU, omdat het de samenwerking en transparantie op EU-niveau versterkt en bijdraagt tot de goede werking van de interne energiemarkt en de energievoorzieningszekerheid. 2. 6 Vereenvoudiging Bij het huidige IGO-besluit is een relatief eenvoudig mechanisme voor informatie- uitwisseling ingesteld. De voornaamste administratieve last voor de lidstaten is de meldingsprocedure. IGO’s kunnen elektronisch worden geüpload en moeten niet worden vertaald door de lidstaten. In plaats van een vereenvoudiging zou een verduidelijking kunnen worden overwogen. In artikel 3 van het huidige IGO-besluit is de uiterste termijn voor de indiening van de bestaande IGO's vastgesteld op 17 februari 2013. Aangezien dit niet langer van toepassing is, zou kunnen worden verduidelijkt dat de uiterste termijn van negen maanden voor de evaluatie achteraf geldt voor alle nieuwe IGO's die na de inwerkingtreding van het IGO-besluit zijn gesloten. Het huidige IGO-besluit kan slechts in beperkte mate vereenvoudigd worden. Wel zou een verduidelijking kunnen worden aangebracht inzake de uiterste indieningstermijn voor IGO's die na de inwerkingtreding van het IGO-besluit worden gesloten. 8 3. Conclusies Dit verslag is gebaseerd op de ervaring die de Commissie sinds de inwerkingtreding van het IGO-besluit in 2012 heeft opgedaan en op de grondige analyse van de 124 IGO's die in dit verband zijn gemeld. Met dit verslag voldoet de Commissie aan haar verplichting overeenkomstig artikel 8 van het IGO-besluit om het besluit te evalueren. In zijn huidige vorm wordt het IGO-besluit ondoeltreffend geacht. De huidige bepalingen (en met name het feit dat de verenigbaarheidscontrole achteraf geschiedt) hebben er niet toe geleid dat niet-conforme IGO's worden omgezet in conforme IGO's en hebben geen directe invloed gehad op de onderhandelingen van de lidstaten met derde landen. Er is met name geen enkel ontwerp van IGO op vrijwillige basis ingediend voor een voorafgaande controle. Op het vlak van efficiëntie, en meer bepaald wat betreft de kosten en de kosten-batenanalyse, wordt het IGO-besluit redelijk efficiënt geacht. De kosten die voortvloeien uit het huidige IGO-besluit, zijn te rechtvaardigen omdat het besluit de goede werking van de interne energiemarkt waarborgt en bijdraagt tot de energievoorzieningszekerheid. Het IGO-besluit zou evenwel efficiënter kunnen zijn indien de verenigbaarheidscontrole vooraf zou worden uitgevoerd. Hierdoor zou de rechtszekerheid aanzienlijk vergroten en zouden hoge kosten worden vermeden. Het IGO-besluit is volledig coherent met andere EU-initiatieven en wetgevingsbesluiten.  SV SV EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 16. 2. 2016 COM(2016) 54 final RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET OCH EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN om tillämpningen av beslut nr 994/2012 om inrättandet av en mekanism för informationsutbyte om mellanstatliga avtal mellan medlemsstaterna och tredjeländer på energiområdet 1. Inledning på och baseras resultaten Enligt artikel 8 i beslut 994/2012/EU (nedan kallat beslutet om mellanstatliga avtal)1 ska kommissionen lämna en rapport om tillämpningen av detta beslut till Europaparlamentet, rådet och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén. Denna rapport har utarbetats i detta syfte bifogats konsekvensbedömningen av översynen av beslutet om mellanstatliga avtal. Översynen nämns i den europeiska strategin för energitrygghet från 20142 och i strategin för en energiunion från februari 20153, som lyfter fram att nationella avtal med tredjeländer på energiområdet till fullo måste följa EU-rätten. I samma anda efterlyste rådet i sina slutsatser av den 19 mars 2015 ett ”säkerställande av en fullständig efterlevnad av EU-rätten för alla avtal som avser inköp av gas från externa leverantörer, framför allt genom att öka dessa avtals transparens samt förenligheten med EU:s energitrygghetsbestämmelser”. bedömningsrapport som den i Förhandlingar med energileverantörer i tredjeländer kräver ofta politiskt och rättsligt stöd i form av mellanstatliga avtal. Mellanstatliga avtal sluts vanligen bilateralt och utgör ofta grunden för mer detaljerade kommersiella kontrakt. Efterlevnad av vissa bestämmelser i EU- rätten beträffande den inre energimarknaden och konkurrens är inte alltid förenligt med kommersiella intressen hos energileverantörer i tredjeländer. Medlemsstaterna kan därför utsättas för press att erbjuda lättnader från lagstiftningen i de mellanstatliga avtalen med tredjeländer. Sådana lättnader riskerar att äventyra driften och funktionen av EU:s inre energimarknad. För att ta itu med detta samt säkerställa förenligheten i energirelationer med viktiga tredjeländer uppmanade rådet den 4 februari 2011 medlemsstaterna att, från och med den 1 januari 2012 informera kommissionen om alla nya och befintliga bilaterala energiavtal med tredjeländer. 4 Vid antagandet av beslut 994/2012/EU av den 25 oktober 2012 (beslutet om mellanstatliga avtal) skapades därför en mekanism för informationsutbytet. I beslutet om mellanstatliga avtal definieras mellanstatliga avtal som ”varje rättsligt bindande avtal mellan en eller flera medlemsstater och ett eller flera tredjeländer vilket har en inverkan på hur den inre marknaden för energi drivs eller fungerar eller en trygg energiförsörjning i unionen”. I detta avseende undantas endast mellanstatliga avtal som rör frågor som omfattas av Euratomfördraget.  5 I denna rapport om tillämpningen av beslutet om mellanstatliga avtal bedöms, i enlighet med artikel 8 i beslutet, särskilt följande:  I vilken utsträckning beslutet om mellanstatliga avtal främjar mellanstatliga avtals förenlighet med unionsrätten och en hög grad av samordning mellan medlemsstater när det gäller mellanstatliga avtal.  Den inverkan som beslutet om mellanstatliga avtal har haft på medlemsstaternas förhandlingar med tredjeländer. 1 Europaparlamentets och rådets beslut nr 994/2012/EU av den 25 oktober 2012 om inrättandet av en mekanism för informationsutbyte om mellanstatliga avtal mellan medlemsstaterna och tredjeländer på energiområdet, EUT L 299, 27. 10. 2012, s. 13. 2 COM(2014) 330 final. 3 COM(2015) 80 final. 4 Denna slutsats bekräftades vid rådets möte (energi) den 28 februari 2011: ”Förbättrat informationsutbyte i rätt tid mellan kommissionen och medlemsstaterna, inklusive medlemsstaternas information till kommissionen om deras nya och befintliga bilaterala energiavtal med tredjeländer”. 5 För dessa mellanstatliga avtal innehåller artikel 103 i Euratomfördraget ett specifikt förhandsförfarande. 2  Huruvida tillämpningsområde och de förfaranden som fastställs i beslutet om mellanstatliga avtal är lämpliga. Denna rapport omfattar tillämpningen av beslutet om mellanstatliga avtal sedan ikraftträdandet den 17 november 2012 och dess inverkan på de mellanstatliga avtal som anmälts före och efter detta datum. Denna rapport följer kriterierna i riktlinjerna för bättre lagstiftning: ändamålsenlighet, effektivitet, samstämmighet, relevans och EU-mervärde. Den omfattar även en bedömning av huruvida de aktuella ramar som skapats i beslutet om mellanstatliga avtal kan förenklas. 2. Bedömning Sedan beslutet om mellanstatliga avtal antogs har medlemsstaterna anmält 124 mellanstatliga avtal till kommissionen. I den utsträckning det är möjligt att bedöma har medlemsstaterna följt sin anmälningsskyldighet. Det finns dock avtal som inte är rättsligt bindande6, antingen enligt definitionen i artikel 2 i beslutet om mellanstatliga avtal eller enligt folkrätten, som inte måste anmälas enligt det aktuella beslutet om mellanstatliga avtal. Sådana avtal kan dock vara mycket detaljerade med avseende på rättsliga och tekniska specificiteter för den aktuella frågan (till exempel projekt som rör energiinfrastruktur). Följande kan noteras beträffande de 124 anmälda mellanstatliga avtalen:  Ungefär 60 procent rörde allmänt energisamarbete (främst bilateralt energisamarbete mellan EU-medlemsstater och en rad olika tredjeländer, bland annat Kuba, Vietnam, Singapore, Korea, Indien och Kina). Inget av dessa mellanstatliga avtal gav anledning till oro och kommissionen har därför inte följt upp något av dem.   Ungefär 40 procent rörde antingen avtal om försörjning, import eller transitering av energiprodukter (olja, gas eller elektricitet), regler för utvinning av gas- eller oljefält eller bilaterala eller multilaterala avtal om utveckling av energirelaterad infrastruktur där merparten rörde olje- och gasledningar. Efter att kommissionen analyserat de anmälda mellanstatliga avtalen i den senare kategorin uppkom tvivel om förenligheten med EU-rätten i samband med 17 av dem. Den berörda EU- rätten var främst det tredje lagstiftningspaketet om energi (dvs. åtskillnad, tredjepartstillträde och taxor, inklusive den nationella myndighetens oberoende) eller EU:s konkurrenslagar (förbud mot marknadssegmentering genom destinationsklausuler). Ungefär en tredjedel av de anmälda mellanstatliga avtalen som rör energiförsörjning eller energiinfrastruktur ansågs ge anledning till oro. Brev skickades 2013 till de 9 medlemsstater vars mellanstatliga avtal berördes av detta, med en uppmaning om att åtgärda överträdelserna genom att ändra eller säga upp de ifrågavarande mellanstatliga avtalen. 2. 1 Ändamålsenlighet I dagens läge har ingen av medlemsstaterna lyckats säga upp eller omförhandla de mellanstatliga avtal som inte är förenliga med EU-rätten. 7 Detta beror främst på det komplicerade rättsläge som uppstår när mellanstatliga avtal sluts med tredjeländer. Mer 6 Till exempel samförståndsavtal, avsiktsförklaringar eller politiska förklaringar. 7 Det bör noteras att några av de mellanstatliga avtalen hade upphört att gälla eftersom avtalets ursprungliga löptid gått ut under tiden eller för att ett specifikt villkor som angavs i avtalet inte uppfyllts i tid. 3 specifikt, om en medlemsstat har slutit ett mellanstatligt avtal som är folkrättsligt bindande och som inte innehåller någon klausul om uppsägning eller tillfälligt upphävande, är det – rättsligt sett – nästan omöjligt för den aktuella medlemsstaten att utan tredjelandets samtycke säga upp det mellanstatliga avtalet inom en kort period och före det mellanstatliga avtalets ursprungliga löptid gått ut. Samma gäller omförhandling av ett mellanstatligt avtal, för vilket samtycke från tredjelandet krävs. Detta begränsar i sin tur kommissionens möjlighet att ingripa avsevärt, även om en överträdelseprocess inleds. Beträffande mellanstatliga avtal som slutits efter att beslutet om mellanstatliga avtal trädde i kraft har endast ett mellanstatligt avtal anmälts till kommissionen. Det är därför i detta skede inte möjligt att dra några allmänna slutsatser om beslutets ändamålsenlighet för att säkerställa förenligheten med EU-rätten i mellanstatliga avtal som slutits efter 2012. Sedan beslutet om mellanstatliga avtal antogs har medlemsstaterna inte anmält några förhandlingar om mellanstatliga avtal till kommissionen. Det står dock klart att medlemsstaterna har haft kontakt med tredjeländer beträffande infrastruktur och därtill hörande råvaruförsörjning.  I detta hänseende kan kommissionen inte bedöma i vilken omfattning medlemsstaterna och tredjeländerna har slutit politiska överenskommelser (i form av exempelvis samförståndsavtal, notväxlingar eller avsiktsförklaringar). På grundval av ovanstående har bestämmelserna i det aktuella beslutet om mellanstatliga avtal inte lett till att mellanstatliga avtal som inte är förenliga med EU- främst på att rätten har omvandlats förenlighetsbedömningen som fastställs i beslutet om mellanstatliga avtal sker i efterhand. Bestämmelserna i det aktuella beslutet om mellanstatliga avtal har heller inte direkt påverkat medlemsstaternas förhandlingar med tredjeländer. Därför anses beslutet om mellanstatliga avtal i sin nuvarande form inte ändamålsenligt. sådana. Detta beror förenliga till 2. 2 Effektivitet Det är omöjligt att empiriskt bedöma eller ens modellera de kostnader som det aktuella beslutet om mellanstatliga avtal har medfört. Det faktum att bedömningen av mellanstatliga avtals förenlighet med EU-rätten sker i efterhand ger upphov till vissa kvalitetsrelaterade frågor. För mellanstatliga avtal som följer EU-rätten och mellanstatliga avtal som rör allmänt bilateralt energisamarbete som inte berör någon aspekt av EU-rätten, medför beslutet om mellanstatliga avtal inga direkta kostnader för medlemsstaterna utom administrativa kostnader i samband med anmälningen av det mellanstatliga avtalet enligt den aktuella mekanismen för informationsutbyte. Dessa administrativa kostnader är mycket begränsade eftersom det mellanstatliga avtalet kan överföras elektroniskt och medlemsstaterna inte har någon översättningsskyldighet. Å andra sidan uppstår direkta och indirekta merkostnader om ett mellanstatligt avtal i efterhand bedöms vara oförenligt med EU-rätten. Dessa kostnader omfattar direkta myndighetskostnader såsom administrativa kostnader i) för kommissionen i samband med den interna beslutsprocessen och kommunikationen med den berörda medlemsstaten och ii) för både medlemsstaten och kommissionen om kommissionen följer upp ärendet genom en strukturerad dialog med medlemsstaten eller ett överträdelseförfarande. Medlemsstaterna kan 4 dessutom drabbas av kostnader i samband med tvistlösning för mellanstatliga avtal utan uppsägningsklausuler eftersom tredjelandet kan begära ersättning hos en internationell skiljedomstol på grund av underlåtenhet att tillämpa det aktuella avtalet. Dessutom kan indirekta kostnader uppkomma som rör nationella myndigheter och aktörer involverade i infrastrukturprojekt. Dessa rör annullering, tillfälligt upphävande eller fördröjning av infrastrukturprojekt vars rättsliga ramar i efterhand bedöms vara oförenliga med EU-rätten när den fysiska infrastrukturen redan delvis har utvecklats och/eller kostnader redan har uppstått. Beträffande de fördelar som dagens system erbjuder, kan dessa förväntas härröra från de mellanstatliga avtalens ökade efterlevnad av EU-rätten till följd av förväntningar hos dem som ingår dem eller senare är föremål för efterhandsbedömning.  Följande ekonomiska fördelar finns med mellanstatliga avtal som följer EU-rätten:  Ökad rättslig säkerhet, vilket talar till fördel för investeringar. Detta stämmer särskilt väl för infrastrukturrelaterade mellanstatliga avtal vars avsikt är att ge rättslig och myndighetsrelaterad säkerhet för projekt som innebär stora investeringar. Den ökade transiteringsavtal eller rättsliga säkerheten är särskilt viktig infrastrukturprojekt omfattas av flera bilaterala mellanstatliga avtal. i fall då ett  En välfungerande inre energimarknad utan segmentering på nationell nivå och med ökad konkurrens.  Ökad transparens beträffande säkerheten i försörjningssituationen i alla medlemsstater, vilket i sin tur kan leda till att överflödiga investeringar och/eller infrastrukturgap undviks.  Ökat samarbete mellan medlemsstaterna samt mellan medlemsstaterna och kommissionen, vilket kan hjälpa EU att ge tredjeländer ett enda, konsekvent meddelande och därmed öka EU:s förhandlingsposition vid energiförhandlingar. Sammanfattningsvis kan beslutet om mellanstatliga avtal anses vara rimligt effektivt. Sammantaget kan kostnaderna i samband med det aktuella beslutet om mellanstatliga avtal motiveras genom de relativa fördelar som uppnås eftersom det skyddar funktionen och integriteten i den inre energimarknaden och bidrar till en trygg energiförsörjning. Beslutet om förenlighetbedömningen skulle göras på förhand. Detta skulle öka den rättsliga säkerheten avsevärt och undvika kostnader för både medlemsstaterna och kommissionen. om mellanstatliga effektivare kunde avtal dock vara 2. 3 Samstämmighet förbättra funktionen Beslutet om mellanstatliga avtal är samstämmigt med en rad åtgärder som antagits på EU-nivå för att i energiförsörjningen. Det utarbetades 2012 och kompletterar förordningen om att trygga naturgasförsörjningen som antogs 20108. Översynen av det aktuella beslutet om mellanstatliga avtal hör dessutom till åtagandena enligt energiunionen. Det är en av fem ömsesidigt förstärkande dimensioner i energiunionen – energitrygghet, solidaritet och förtroende – och framhäver vikten av syftet med beslutet om mellanstatliga avtal. i EU:s energimarknad och öka EU:s trygghet 8 Europaparlamentets och rådets förordning nr (EU) 994/2010 om åtgärder för att trygga naturgasförsörjningen och om upphävande av rådets direktiv 2004/67/EG, EUT L 295, 12. 11. 2010, s. 1. 5 Sammantaget är beslutet om mellanstatliga avtal helt samstämmigt med andra initiativ under ramstrategin för energiunionen med liknande syfte. 2. 4 Relevans Stora infrastrukturprojekt förlitar sig fortsättningsvis på offentligt stöd i form av mellanstatliga avtal som behöver slutas eller förnyas under de kommande åren. Beträffande gasförsörjningen, nådde andelen gas från gasledningar 90 procent av den totala importen från tredjeländer under 2014. Merparten av de gasledningar som ansluter EU till dess handelspartner togs i drift mellan slutet av 1970-talet och slutet av 1990-talet.  Beträffande olja, transporteras 90 procent av EU:s import av råolja till havs och bara 10 procent via oljeledningar9 för vilka projektutvecklarna kan behöva ett mellanstatligt avtal. Beträffande elektricitet, är andelen nettoimport till EU i bruttomängden elektricitet som genereras mindre än 1 procent för EU2810. Oaktat detta, till exempel beträffande råolja, förlitar sig vissa isolerade elektricitetssystem i EU (främst i de baltiska medlemsstaterna) i stor omfattning på elektricitet som importeras via kabel från tredjeländer11. Likadant som med gas och olja byggdes den aktuella anslutningsinfrastrukturen för flera årtionden sedan. Sammanfattningsvis importeras antingen en stor andel av en råvara på EU-nivå (gällande gas) eller en betydande andel av en råvara för specifika medlemsstater (gällande olja och elektricitet) till EU från tredjeländer via fysiska anslutningar. flera avtal mellan produktions-, Byggandet av infrastrukturprojekt baseras på komplicerade avtal mellan projektansvariga, som ofta stöds av ett eller transiterings- och mottagningsländerna. På grund av den långa löptiden för många mellanstatliga avtal sker förnyelser och anmälningar i cykler. Det faktum att kommissionen endast har mottagit en anmälan om ett mellanstatligt avtal sedan 2012 innebär därför inte att den inte kommer att få nya anmälningar i framtiden. Det är dessutom inte antalet anmälda mellanstatliga avtal som är det viktiga, utan betydelsen av projekten de stöder och deras efterlevnad av EU-rätten. Beträffande förnyelsen av mellanstatliga avtal för äldre infrastruktur kan också de ursprungliga byggrelaterade riskerna redan ha minskat, vilket innebär att det kan vara ännu viktigare att i detta skede bedöma avtalets efterlevnad av EU-rätten. EU:s importberoende förväntas förbli stabilt eller öka under de kommande 20 åren12 (för bränsle, teknik och andra material). Även om endast ett begränsat antal nya energikorridorer förväntas utvecklas under de kommande åren, kan den potentiella nya infrastrukturen i var och en av dem påverka hela den europeiska energimarknaden. Det är därför mycket viktigt att de mellanstatliga avtal som rör sådan infrastruktur är förenliga med EU-rätten och med EU:s diversifieringspolitik. För nya infrastrukturprojekt ökar dessutom antalet problem som vanligen tas upp i mellanstatliga avtal. När energirutterna blir längre, ökar också antalet, den rättsliga hierarkin och komplexiteten i mellanstatliga avtal13. Beträffande bränslen är ansvarsskyldighet en stor fråga som endast kan hanteras på regeringsnivå och praktiskt taget 9 Ett antal av raffinaderierna i Baltikum och Centraleuropa förlitar sig i olika grad på Druzhba-ledningen som ansluter dessa regioner till produktionsfälten i Ryska federationen. 10 Källa: Årliga uppgifter från Eurostat.  11 Till exempel Kroatien, Litauen och Lettland importerar mer än 20 procent av elektriciteten. 12 https://ec. europa. eu/energy/sites/ener/files/documents/trends_to_2050_update_2013. pdf, s. 49. Mer information finns i konsekvensbedömningen av översynen av beslutet om mellanstatliga avtal, s. 43. 13 Till exempel involverar en nätanslutning från Baku till EU med stöd av den södra gaskorridoren upp till 20 olika avtal, där över hälften är mellanstatliga avtal och s. k. värdregeringsavtal (dvs. avtal mellan regeringar och företag). 6 alla nätanslutningar är föremål för bilaterala eller multilaterala mellanstatliga avtal. I samband med den ökade komplexiteten förblir mellanstatliga avtal relevanta, särskilt vad gäller potentiella nya energiprojekt som utvecklas i samband med EU:s diversifieringspolitik för energi. Beträffande mellanstatliga avtal som rör köp av energiråvaror har sättet på vilket råvarorna importeras till EU:s inre marknad ändrats under det senaste årtiondet. Särskilt för gas har den vanligaste prissättningsmekanismen övergått från långsiktiga oljeindexreglerade avtal till marknadsbaserade mekanismer, dvs. prissättning via börser. Den allmänna övergången till marknadsbaserad prissättning döljer dock skillnaderna mellan enskilda EU- medlemsstater. Medan situationen i medlemsstater i centrala och nordvästra Europa speglar den allmänna trenden har andra regioner – såsom Baltikum och Sydosteuropa – inte ännu bytt till prissättning via börser. På grundval av ovanstående bedömer kommissionen att mellanstatliga avtal fortsättningsvis kommer att ha en viktig roll i EU:s energisektor. Beslutet om mellanstatliga avtal är därmed fortsättningsvis relevant, men behöver anpassas till föränderlig energiförsörjning och nya rutter. 2. 5 EU-mervärde Situationen för energitrygghet ser väldigt olika ut i olika medlemsstater. Europas minst sårbara områden är de vars försörjning är tillgänglig från ett stort antal olika källor eller rutter, och där det finns en fungerande och likvid partihandel. Europas mest sårbara områden har ofta bristande för att dra nytta av diversifierade försörjningsmöjligheter och utveckla en fungerande marknad. Likvida marknader finns bara i ett begränsat antal länder, men efterfrågan i dessa länder täcker ungefär 80 procent av EU:s totala gasbehov. infrastruktur, vilket behövs både innebär situation att olika EU-medlemsstater har olika Denna differentierade förhandlingspositioner gentemot tredjeländer och är olika utsatta för extern press. På grund av den gradvisa integreringen av energiinfrastruktur och marknader och det resulterande gemensamma beroendet av externa leverantörer bör grundläggande energipolitiska beslut som fattas av en medlemsstat diskuteras med grannländerna. Detsamma gäller den externa dimensionen av EU:s energipolitik.  Beslutet om mellanstatliga avtal har en viktig roll för att koppla samman energipolitikens externa dimension (eftersom det rör avtal med tredjeländer) med dess interna dimension (eftersom bestämmelser i mellanstatliga avtal som inte är förenliga med EU-rätten har en negativ inverkan på den inre energimarknadens funktioner). Det finns därmed ett tydligt EU-mervärde i beslutet om mellanstatliga avtal, eftersom avtalet förstärker samarbete och transparens på EU-nivå samt bidrar till att den inre energimarknaden fungerar och till en trygg energiförsörjning. 2. 6 Förenkling I det aktuella beslutet om mellanstatliga avtal fastställs en relativt enkel mekanism för informationsutbyte. Medlemsstaternas gäller anmälningsprocessen. Mellanstatliga avtal kan överföras elektroniskt och medlemsstaterna har inte någon översättningsskyldighet. Man kunde snarare tänka sig ett förtydligande än en förenkling. Enligt artikel 3 i det aktuella beslutet om mellanstatliga avtal var tidsfristen för att lämna in befintliga mellanstatliga avtal den 17 februari 2013. Eftersom detta inte längre administrativa huvudsakliga börda 7 tidsfristen på nio månader för att genomföra gäller, kunde man förtydliga att efterhandsbedömningen gäller alla nya mellanstatliga avtal som sluts efter att beslutet om mellanstatliga avtal trätt i kraft. Det finns begränsade möjligheter till förenkling i beslutet om mellanstatliga avtal. Ett förtydligande kunde dock införas beträffande tidsfristen för inlämning av mellanstatliga avtal som slutits efter att beslutet om mellanstatliga avtal trätt i kraft. 8 3. Slutsatser Denna rapport baseras på kommissionens erfarenheter efter att beslutet om mellanstatliga avtal trädde i kraft i december 2012 och på en djupgående analys av de 124 mellanstatliga avtal som anmälts i samband med detta. Den uppfyller kommissionens skyldighet att bedöma beslutet om mellanstatliga avtal enligt bestämmelserna i artikel 8 i beslutet. Beslutet om mellanstatliga avtal anses i sin nuvarande form inte ändamålsenligt. De aktuella bestämmelserna (och särskilt efterhandsbedömningen av avtalens förenlighet med EU-rätten) har inte lett till att oförenliga mellanstatliga avtal omförhandlats till förenliga sådana, och har inte direkt påverkat medlemsstaternas förhandlingar med tredjeländer. Närmare bestämt har inga utkast till mellanstatliga avtal lämnats in frivilligt för en förhandsbedömning. Vad gäller effektiviteten, i synnerhet beträffande kostnader samt kostnad kontra nytta, anses beslutet om mellanstatliga avtal rimligt effektivt. Kostnaderna i samband med det aktuella beslutet om mellanstatliga avtal kan särskilt motiveras genom de fördelar som uppnås eftersom det skyddar den inre energimarknadens funktioner och bidrar till en trygg energiförsörjning. Beslutet om mellanstatliga avtal kunde dock vara effektivare om förenlighetsbedömningen skulle göras på förhand. Detta skulle öka den rättsliga säkerheten avsevärt och undvika kostnader.  SK SK EURÓPSKA KOMISIA V Bruseli 16. 2. 2016 COM(2016) 54 final SPRÁVA KOMISIE EURÓPSKEMU PARLAMENTU, RADE A EURÓPSKEMU HOSPODÁRSKEMU A SOCIÁLNEMU VÝBORU o uplatňovaní rozhodnutia 994/2012/EÚ, ktorým sa ustanovuje mechanizmus výmeny informácií, pokiaľ ide o medzivládne dohody v oblasti energetiky medzi členskými štátmi a tretími krajinami 1. Úvod V článku 8 rozhodnutia č. 994/2012/EÚ (rozhodnutie o medzivládnych dohodách)1 sa stanovuje povinnosť Komisie predložiť Európskemu parlamentu, Rade a Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru správu o uplatňovaní tohto rozhodnutia. Predložením tejto správy sa plní uvedená povinnosť. Správa sa opiera o výsledky hodnotiacej správy pripojenej k posúdeniu vplyvu vypracovanému v rámci revízie rozhodnutia o medzivládnych dohodách. S touto revíziou sa počíta v európskej stratégii energetickej bezpečnosti z mája 20142 a stratégii energetickej únie z februára 20153, v ktorých sa zdôrazňuje potreba úplného súladu dohôd členských štátov s tretími krajinami v oblasti energetiky s právom EÚ. Európska rada v rovnakej súvislosti vo svojich záveroch z 19. marca 2015 vyzvala, aby sa „zabezpečil plný súlad všetkých dohôd týkajúcich sa nákupu plynu od externých dodávateľov s právnymi predpismi EÚ, a to najmä posilnením transparentnosti takýchto dohôd a ich zlučiteľnosti s ustanoveniami EÚ v oblasti energetickej bezpečnosti“. Rokovania s dodávateľmi energie v tretích krajinách si často vyžadujú politickú a právnu podporu vo forme uzatvorenia medzivládnych dohôd. O medzivládnych dohodách sa zvyčajne rokuje na dvojstrannej úrovni a často predstavujú základ pre detailnejšie obchodné týkajúcich sa zmluvy. Dodržiavanie niektorých ustanovení právnych predpisov EÚ vnútorného trhu s energiou a hospodárskej súťaže nie je vždy v obchodnom záujme dodávateľov energie z tretích krajín. Na členské štáty preto môže byť vyvíjaný nátlak, aby do medzivládnych dohôd s tretími krajinami zahrnuli regulačné ústupky. Takéto ústupky môžu ohroziť hladkú prevádzku a riadne fungovanie vnútorného trhu EÚ s energiou. Európska rada v záujme riešenia tejto výzvy, ako aj v záujme zabezpečenia konzistentnosti v rámci vzťahov v oblasti energetiky s kľúčovými tretími krajinami vyzvala 4. februára 2011 členské štáty, aby od 1. januára 2012 informovali Komisiu o všetkých nových a existujúcich dvojstranných dohodách v oblasti energetiky, ktoré uzatvorili s tretími krajinami4. Prijatím rozhodnutia č. 994/2012/EÚ z 25. októbra 2012 (rozhodnutie o medzivládnych dohodách) sa reagovalo na túto požiadavku vytvorením mechanizmu výmeny informácií. V rozhodnutí o medzivládnych dohodách sa medzivládna dohoda vymedzuje ako „právne záväzná dohoda medzi jedným alebo viacerými členskými štátmi a tretími krajinami, ktorá má vplyv na prevádzku alebo fungovanie vnútorného trhu s energiou alebo na bezpečnosť dodávky energie v Únii“.  Z tohto hľadiska sú vylúčené len medzivládne dohody týkajúce sa záležitostí, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti Zmluvy o Euratome5. V tejto správe o uplatňovaní rozhodnutia o medzivládnych dohodách sa v súlade s článkom 8 rozhodnutia posudzujú najmä tieto skutočnosti:  rozsah, v akom sa rozhodnutím o medzivládnych dohodách podporuje súlad medzivládnych dohôd s právom Únie a vysoká úroveň koordinácie medzi členskými štátmi, pokiaľ ide o medzivládne dohody, 1 Rozhodnutie Európskeho parlamentu a Rady č. 994/2012/EÚ z 25. októbra 2012, ktorým sa ustanovuje mechanizmus výmeny informácií, pokiaľ ide o medzivládne dohody v oblasti energetiky medzi členskými štátmi a tretími krajinami, Ú. v. EÚ L 299, 27. 10. 2012, s. 13 – 17. 2 COM(2014) 330 final. 3 COM(2015) 80 final. 4 Tento záver potvrdila Rada pre energetiku na svojom zasadnutí, ktoré sa konalo 28. februára 2011: „Zlepšená a včasná výmena informácií medzi Komisiou a členskými štátmi vrátane informovania Komisie zo strany členských štátov o ich nových a existujúcich dvojstranných dohodách s tretími krajinami v oblasti energetiky. “ 5 Pre tieto medzivládne dohody sa v článku 103 Zmluvy o Euratome stanovuje osobitný postup ex ante. 2  vplyv rozhodnutia o medzivládnych dohodách na rokovania členských štátov s tretími krajinami,  primeranosť rozsahu pôsobnosti rozhodnutia o medzivládnych dohodách a postupov, ktoré sa v ňom stanovujú. Táto správa sa týka uplatňovania rozhodnutia o medzivládnych dohodách od nadobudnutia jeho účinnosti 17. novembra 2012 a jeho vplyvu na medzivládne dohody oznámené pred týmto dátumom aj po ňom. V správe sa skúmajú kritériá zakotvené v usmerneniach pre lepšiu právnu reguláciu, a to: účinnosť, efektívnosť, súlad, relevantnosť a pridaná hodnota EÚ. Posudzuje sa v nej aj možnosť zjednodušenia súčasného rámca stanoveného rozhodnutím o medzivládnych dohodách. 2. Posúdenie Od prijatia rozhodnutia o medzivládnych dohodách členské štáty oznámili Komisii 124 medzivládnych dohôd. Pokiaľ je to možné posúdiť, členské štáty splnili svoje oznamovacie povinnosti. Existujú však právne nezáväzné dohody6, buď podľa vymedzenia stanoveného v článku 2 alebo v zmysle medzinárodného práva verejného, pre ktoré z platného rozhodnutia o medzivládnych dohodách nevyplýva žiadna oznamovacia povinnosť. Tieto dohody však môžu byť veľmi podrobné, pokiaľ ide o právne a technické špecifiká predmetnej otázky (napr. v súvislosti s projektmi energetickej infraštruktúry). rozhodnutia o medzivládnych dohodách, V rámci 124 oznámených medzivládnych dohôd:  približne 60 % sa týkalo všeobecnej spolupráce v oblasti energetiky (najmä dvojstrannej spolupráce v oblasti energetiky medzi členskými štátmi EÚ a celým radom tretích krajín vrátane napr.  Kuby, Vietnamu, Singapuru, Južnej Kórey, Indie alebo Číny). Ani jedna z týchto medzivládnych dohôd nevyvolala znepokojenie, a preto ani Komisia žiadnu z nich následne nekontrolovala,  približne 40 % sa týkalo dohôd o dodávkach, dovoze alebo tranzite energetických produktov (ropy, plynu alebo elektrickej energie), alebo stanovenia pravidiel využívania plynových či ropných polí a dvojstranných alebo viacstranných dohôd o rozvoji infraštruktúry súvisiacej s energiou, pričom vo väčšine prípadov išlo o ropovody a plynovody. Komisia vypracovala analýzu oznámených medzivládnych dohôd v poslednej kategórii a vyjadrila pochybnosti nad súladom 17 z nich s právnymi predpismi EÚ. Právne predpisy EÚ, o ktoré ide, sa týkajú predovšetkým ustanovení tretieho energetického balíka (napríklad oddelenia, stanovenia taríf a prístupu tretích strán vrátane nezávislosti národného regulačného trhu orgánu) alebo práva EÚ v oblasti hospodárskej súťaže prostredníctvom doložiek o mieste určenia). (zákaz segmentácie Preto približne tretina oznámených medzivládnych dohôd týkajúcich sa dodávok energie alebo energetickej infraštruktúry vzbudila znepokojenie. V roku 2013 boli deviatim členským štátom zaslané listy týkajúce sa príslušných medzivládnych dohôd, v ktorých boli štáty vyzvané, aby zmenili alebo ukončili sporné medzivládne dohody s cieľom napraviť zistený nesúlad. 6 Ide napríklad o memorandá o porozumení, vyhlásenia o zámere alebo politické vyhlásenia. 3 2. 1 Účinnosť K dnešnému dňu sa žiadnemu členskému štátu nepodarilo ukončiť nevyhovujúce medzivládne dohody, ani rokovaním dosiahnuť ich zmenu7. Dôvodom je najmä zložitý právny stav, ktorý vznikne po podpise medzivládnej dohody s treťou krajinou. Presnejšie, keď členský štát uzatvorí medzivládnu dohodu, ktorá je záväzná v zmysle medzinárodného práva verejného a ktorá neobsahuje doložku o ukončení alebo pozastavení, pre dotknutý členský štát je z právneho hľadiska takmer nemožné, aby bez súhlasu tretej krajiny vypovedal medzivládnu dohodu v krátkom čase a pred skončením pôvodnej lehoty jej platnosti. To isté platí v prípade opätovného prerokovania medzivládnej dohody, pri ktorom sa vyžaduje súhlas tretej krajiny. To následne zásadným spôsobom obmedzuje výkon právomocí Komisie, dokonca aj vtedy, ak by sa začalo konanie o nesplnení povinností. Pokiaľ ide o medzivládne dohody podpísané po nadobudnutí účinnosti rozhodnutia o medzivládnych dohodách, Komisii bola oznámená len jedna medzivládna dohoda. Preto v tejto fáze nie je možné vyvodiť žiadne všeobecné závery týkajúce sa účinnosti rozhodnutia o medzivládnych dohodách pri zabezpečovaní súladu medzivládnych dohôd prijatých po roku 2012 s právom Európskej únie. Od prijatia rozhodnutia o medzivládnych dohodách členské štáty neoznámili Komisii žiadne rokovania o medzivládnych dohodách. Je však jasné, že členské štáty udržiavajú kontakty s tretími krajinami týkajúce sa infraštruktúry a súvisiacich dodávok komodít.  V tejto súvislosti Komisia nie je schopná posúdiť, do akej miery členské štáty a tretie krajiny prijali politické záväzky (napr. vo forme memoranda o porozumení, výmeny nót alebo vyhlásení o zámere). Na základe uvedených skutočností možno konštatovať, že ustanovenia platného rozhodnutia o medzivládnych dohodách neviedli k transformácii uzavretých medzivládnych dohôd, ktoré nie sú v súlade s právnymi predpismi EÚ, na také dohody, ktoré by s nimi boli v súlade. Hlavnou príčinou je predovšetkým skutočnosť, že kontrola zlučiteľnosti stanovená v rozhodnutí o medzivládnych dohodách sa vykonáva ex post. Ustanovenia platného rozhodnutia o medzivládnych dohodách nemali priamy vplyv ani na rozhodnutie o medzivládnych dohodách vo svojej súčasnej podobe nepovažuje za účinné. s tretími krajinami. Preto rokovania členských štátov sa 2. 2 Efektívnosť Nie je možné empiricky posúdiť, či dokonca modelovať náklady vyplývajúce z platného rozhodnutia o medzivládnych dohodách. Skutočnosť, že kontrola zlučiteľnosti medzivládnych dohôd s právnymi predpismi EÚ sa vykonáva ex post, však vedie k niekoľkým úvahám týkajúcim sa kvality. Pokiaľ ide o vyhovujúce medzivládne dohody a medzivládne dohody o všeobecnej dvojstrannej spolupráci v oblasti energetiky, ktoré sa netýkajú žiadneho aspektu práva EÚ, z rozhodnutia o medzivládnych dohodách nevyplývajú členským štátom žiadne priame náklady, okrem administratívnych nákladov, ktoré sú spojené s oznamovaním medzivládnych dohôd v rámci súčasného mechanizmu výmeny informácií. Tieto administratívne náklady sú 7 Treba uviesť, že v niektorých prípadoch sa medzivládna dohoda prestane uplatňovať, pretože medzičasom uplynula pôvodná lehota jej platnosti alebo neboli včas splnené osobitné podmienky stanovené v dohode. 4 veľmi obmedzené, keďže medzivládne dohody je možné nahrať elektronicky a neboli stanovené žiadne požiadavky na členské štáty týkajúce sa prekladov. Na druhej strane z medzivládnej dohody, ktorá je posúdená ex post ako nezlučiteľná s právnymi predpismi EÚ, vyplynú dodatočné priame a nepriame náklady. Zahŕňajú priame náklady súvisiace s orgánmi verejnej moci, ako sú napríklad administratívne náklady i) Komisie v súvislosti s interným rozhodovaním a komunikáciou s dotknutým členským štátom (štátmi) a ii) členského štátu (členských štátov) aj Komisie v prípade prijatia nadväzujúceho opatrenia zo strany Komisie, ako je napríklad štruktúrovaný dialóg s členskými štátmi alebo konanie o nesplnení povinnosti. Členské štáty môžu okrem toho znášať náklady na súdne spory súvisiace s medzivládnymi dohodami bez doložky o vypovedaní, keďže vtedy tretia krajina môže požadovať náhradu pre neuplatňovanie príslušnej medzivládnej dohody pred medzinárodným rozhodcovským súdom. Okrem toho môžu vzniknúť nepriame náklady vnútroštátnym orgánom a podnikom zapojeným do projektov infraštruktúry.  Súvisia so zrušením, s pozastavením alebo omeškaním projektov infraštruktúry, pri ktorých z posúdenia ex post vyplynie, že právny rámec je nezlučiteľný s právnymi predpismi EÚ, ak už fyzická infraštruktúra bola sčasti vybudovaná a/alebo už vznikli náklady. Pokiaľ ide o doterajšie prínosy súčasného systému, dalo by sa očakávať, že vyplývajú zo zvýšenej miery súladu medzivládnych dohôd s právnymi predpismi EÚ, ktorá je dôsledkom očakávania strán uzatvárajúcich dohodu alebo skutočnosti, že dohoda je neskôr podrobená posúdeniu ex post. Hospodárske prínosy dohôd, ktoré sú v súlade s právnymi predpismi EÚ, sa týkajú:  vyššej právnej istoty, čo je priaznivé pre investície. To platí najmä pre medzivládne dohody týkajúce sa infraštruktúry, ktoré majú poskytnúť právnu a regulačnú istotu pre projekty zahŕňajúce vysokú úroveň investícií. Väčšia právna istota je osobitne dôležitá v prípade, keď sa na jednu dohodu o tranzite/o jednom projekte infraštruktúry vzťahuje niekoľko dvojstranných medzivládnych dohôd,  dobre fungujúceho vnútorného trhu s energiou bez segmentácie na vnútroštátnej úrovni a so zvýšenou konkurenciou,  vyššej transparentnosti, pokiaľ ide o bezpečnosť dodávok energie vo všetkých členských štátoch, čo môže následne zabrániť zbytočným investíciám a/alebo nedostatkom v infraštruktúre,  posilnenia spolupráce medzi členskými štátmi navzájom a medzi členskými štátmi a Komisiou, čo môže pomôcť EÚ, aby voči tretím krajinám vystupovala jednotne a konzistentne, a tým posilnila svoju vyjednávaciu silu pri rokovaniach o energetike. Na záver sa dá konštatovať, že rozhodnutie o medzivládnych dohodách možno považovať za primerane efektívne. Náklady súvisiace s platným rozhodnutím o medzivládnych dohodách sú celkovo odôvodnené pomernými prínosmi, ktoré rozhodnutie prináša tým, že zabezpečuje fungovanie a integritu vnútorného trhu s energiou a prispieva k bezpečnosti dodávok. Rozhodnutie o medzivládnych dohodách by však mohlo byť efektívnejšie, keby sa kontrola zlučiteľnosti, ktorú stanovuje, vykonávala ex ante. Tým by sa značne zvýšila právna istota a predišlo by sa vzniku nákladov pre členské štáty a Komisiu. 2. 3 Súdržnosť 5 Rozhodnutie o medzivládnych dohodách je súdržné s viacerými opatreniami prijatými na úrovni EÚ s cieľom zlepšiť fungovanie trhu EÚ s energiou a zvýšiť energetickú bezpečnosť EÚ. Bolo vypracované v roku 2012 a dopĺňa sa ním nariadenie o opatreniach na zaistenie bezpečnosti dodávky plynu prijaté v roku 20108. Okrem toho preskúmanie platného rozhodnutia o medzivládnych dohodách je jedným z cieľov energetickej únie. Význam cieľov, ktoré sa majú dosiahnuť prostredníctvom rozhodnutia o medzivládnych dohodách, zdôrazňuje aj jedna z piatich vzájomne sa posilňujúcich dimenzií energetickej únie: energetická bezpečnosť, solidarita a dôvera.  Celkovo je rozhodnutie o medzivládnych dohodách v plnej miere súdržné s ostatnými iniciatívami v rámci stratégie energetickej únie, ktoré majú podobné ciele. 2. 4 Relevantnosť Významné projekty infraštruktúry sa naďalej spoliehajú na verejnú podporu vo forme medzivládnych dohôd, ktoré budú musieť byť schválené alebo predĺžené v nadchádzajúcich rokoch. Pokiaľ ide o dodávky plynu, v roku 2014 predstavoval podiel plynu vedeného potrubím 90 % z celkového dovozu z tretích krajín. Väčšina plynovodov spájajúcich EÚ s obchodnými partnermi bola uvedená do prevádzky od konca sedemdesiatych rokov do konca deväťdesiatych rokov minulého storočia. Pokiaľ ide o ropu, 90 % dovozu surovej ropy do EÚ sa prepravuje po mori a len 10 % cez potrubnú infraštruktúru9, pri ktorej by mohli realizátori projektov vyžadovať podpísanie medzivládnej dohody. Pokiaľ ide o elektrickú energiu, podiel čistého dovozu do EÚ na hrubej výrobe elektriny je pre štáty EÚ-28 menší ako 1 %10. Niektoré izolované elektrické sústavy v EÚ (najmä v pobaltských členských štátoch) sú podobne ako pri surovej rope do veľkej miery závislé od elektrickej energie dovážanej prostredníctvom káblov z tretích krajín11. Tak ako pri plyne a rope aj v tomto prípade bola príslušná pripájacia infraštruktúra vybudovaná pred niekoľkými desaťročiami. Súhrnne možno konštatovať, že veľká časť komodity na úrovni celej EÚ (v prípade plynu) alebo kritický podiel komodity pre konkrétne členské štáty EÚ (v prípade elektrickej energie a ropy) sa dováža do EÚ z tretích krajín prostredníctvom fyzického prepojenia. Realizácia projektov týkajúcich sa infraštruktúry sa zakladá na komplexných zmluvných dohodách medzi navrhovateľmi projektov, ktoré sú často doplnené jednou alebo viacerými dohodami medzi vyrábajúcimi, tranzitnými a cieľovými krajinami. Vzhľadom na dlhé obdobie platnosti mnohých medzivládnych dohôd sa v súvislosti s ich obnovovaním a oznamovaním prejavuje cyklický efekt. Preto zo skutočnosti, že Komisii bola od roku 2012 oznámená len jedna medzivládna dohoda, nevyplýva, že jej v budúcnosti nebudú oznámené nové medzivládne dohody. Okrem toho nie je dôležitý počet oznámených medzivládnych dohôd, ale význam projektov, ktorých sa týkajú, a ich súlad s právom EÚ. Pokiaľ ide o predĺženie platnosti medzivládnych dohôd pre staršiu infraštruktúru, pôvodné riziká 8 Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 994/2010 o opatreniach na zaistenie bezpečnosti dodávky plynu, Ú. v. EÚ L 295, 12. 11. 2010, s. 1. 9 Veľa rafinérií v Pobaltí a strednej Európe sa v rôznej miere spolieha na ropovod Družba spájajúci uvedené regióny s ťažobnými poľami v Ruskej federácii. 10 Zdroj: Ročné údaje Eurostatu. 