Avis du Comité européen des régions — Rapport sur la mise en œuvre des directives relatives aux marchés publics
Kommittén stöder direktivens mål och grundstenar, särskilt vad gäller elektronisk upphandling och främjande av små och medelstora företags deltagande, de nya koncepten för ”inhouse”-upphandling och samarbete mellan kommuner, möjligheten att inom ramen för myndigheternas egna politiska beslutsprocesser använda strategiska kriterier vid offentlig upphandling samt främjandet av transparens och integritet. 6. Kommittén betonar – såsom resultaten av undersökningen har visat (3) – att gränsöverskridande upphandling inte har lett till något mervärde för kommunala och regionala myndigheter. Trots regelbundet genomförda EU-omfattande anbudsförfaranden, som är både kostnads- och tidskrävande, lämnas inga eller endast ett fåtal gränsöverskridande anbud. Detta beror förmodligen på att de elektroniska plattformarna skiljer sig åt mellan staterna och därmed utgör ett hinder för deltagande av företag och myndigheter från grannländer: Plattformarna utformas och inrättas på nationell nivå och ger sällan möjlighet att använda andra språk eller inkludera administrativa krav från andra stater än den där den upphandlande myndigheten befinner sig. 7. Kommittén uppmärksammar det faktum (4) att en korrekt tillämpning av den rättsliga ramen för offentlig upphandling vid det här laget har blivit ett mål i sig, i stället för att vara ett instrument för att hantera beställningar av arbete, leveranser eller tjänster. 8. Kommittén understryker att det måste bli tydligare under vilka omständigheter som lokala och regionala myndigheter får främja lokal ekonomisk tillväxt och lokala strukturer mot bakgrund av hållbarhetstänket och en positiv miljöbalans genom korta vägar (t. ex. lokalproducerat trä) i enlighet med principen om att köpa lokalproducerat. 9. Kommittén understryker att beaktandet av gröna, sociala eller innovativa kriterier vid tillhandahållande av offentliga tjänster, som möjliggjorts genom reformen 2014, helt och hållet måste fortsätta att vara en sak för de berörda lokala och regionala myndigheternas egen bedömning i överensstämmelse med principen om kommunalt självstyre. Kommittén anser att en eventuell framtida förpliktelse att tillämpa strategiska upphandlingsmål vid varje upphandling klart och tydligt måste förkastas, för att undvika en onödig överbelastning av upphandlingsförfarandet. Kommittén påpekar att det i många upphandlingsförfaranden inte heller kan vara ändamålsenligt att beakta strategiska upphandlingsmål, exempelvis vid standardupphandlingar av produkter. 10. Kommittén betonar att ytterligare politiska mål ökar såväl felbenägenheten som risken för konflikter mellan dessa mål, och framhåller att målsättningar inom offentlig upphandling endast kan uppnås i den mån som och på villkor att det främsta målet, nämligen att förse medborgarna med produkter och tjänster av god kvalitet till ett förnuftigt pris, inte undergrävs. 11.  Kommittén understryker även att de lokala och regionala myndigheternas rätt att själva tillhandahålla och organisera sina tjänster genom egna inrättningar, kommunalt kontrollerade företag eller offentliga företag tydligt erkänns i reformen från 2014 liksom ”inhouse”-konceptet och samarbetet mellan kommuner. Kontraktstilldelning till tredje part är såtillvida bara ett av flera alternativ för att tillhandahålla offentliga tjänster (5). Kommittén betonar slutligen upphandlande myndigheters rätt att återkommunalisera sådana kontrakt som tilldelats tredje part. 12. Kommittén anser att en höjning av tröskelvärdena för att offentliggöra offentliga kontrakt i hela Europa är ett lämpligt mål för att bevara balansen mellan å ena sidan insyn och å andra sidan den administrativa bördan för myndigheter samt små och medelstora företag. Vi uppmanar därför kommissionen att på WTO-nivå verka för en betydande höjning av tröskelvärdena i GPA-avtalet om offentlig upphandling på lång sikt. II. POLITISKA REKOMMENDATIONER Strategisk upphandling 13. Kommittén anser att möjligheten enligt upphandlingsdirektiven från 2014 för upphandlande myndigheter att beakta strategiska upphandlingsmål vid upphandlingar i enskilda fall kan ge en ”bättre upphandling” ur den upphandlande enhetens perspektiv. 14. Kommittén framhåller dock att den administrativa börda som detta leder till för de lokala och regionala myndigheterna måste stå i proportion till den nytta som den offentliga upphandlingen kan ge i medborgarnas intresse. Den offentliga upphandlingen är inte primärt till för att uppnå politiska mål för t. ex. miljömässig hållbarhet, social integration och innovation eller driva på viss samhällspolitisk utveckling. Ändå används den alltmer som ett instrument för att styra och uppnå andra politiska mål. Den offentliga upphandlingens ändamål och syfte får dock inte förloras ur sikte: i enlighet med principerna om budgetdisciplin och sund ekonomisk förvaltning inom offentlig förvaltning bör det bästa förhållandet mellan pris och kvalitet eftersträvas. 15. Kommittén påpekar – i enlighet med resultaten av ReK:s och CEMR:s undersökning – att de lokala och regionala myndigheterna är medvetna om möjligheten att använda gröna, sociala och innovativa upphandlingskriterier. Dessa används enligt uppgift ibland återhållsamt, dels eftersom det saknas ett behov, dels eftersom större felbenägenhet ökar sannolikheten för överklagande. De regionala och lokala myndigheterna beklagar i synnerhet bristen på de färdigheter som krävs för att stimulera denna typ av upphandling. 16. Kommittén framhåller att lokala och regionala myndigheter, trots möjligheten att tilldela kontrakt på grundval av olika kvalitativa kriterier, ofta föredrar det förmånligaste priset, eftersom detta ur deras synvinkel rättfärdigar den lämpligaste användningen av offentliga medel och dessutom är ett mer lättanvänt kriterium. 17.  Kommittén hänvisar till kommissionens kritik i dess meddelande (6) att lägsta pris används som det enda tilldelningskriteriet i 55 % av upphandlingsförfarandena, och klargör att strategiska mål mycket väl kan ha beaktats i dessa upphandlingsförfaranden, eftersom t. ex. miljö- eller energieffektivitetskriterier ofta kan tillämpas lika effektivt redan på kravspecifikationsnivå och kontraktet följaktligen därefter tilldelas på grundval av lägsta pris. 18. Kommittén framhåller – i enlighet med resultaten av undersökningen – att behovet av strategiska upphandlingskriterier ser mycket olika ut. För innovationsfrämjande upphandling anses det således till största delen inte finnas något behov, för social upphandling är åsikterna delade och för miljöinriktad upphandling anser de flesta att det finns ett behov. Kommittén konstaterar att det finns svårigheter med att tillämpa samtliga kriterier på grund av den rättsliga ramens komplexitet när det gäller att fastställa villkoren för att utföra uppdraget och särskilt att bedöma likvärdigheten för nationella certifikat och märkningar som ska visa att kriterierna uppfylls (7). 19. Kommittén framhåller att tillämpningen av innovativ upphandling, inklusive innovationspartnerskap eller förkommersiell upphandling, hittills har varit begränsad till ett fåtal lokala och regionala myndigheter i några medlemsstater. De främsta anledningarna till detta är att främjande av forskning och utveckling sällan står i förgrunden, att upphandlingen gäller standardprodukter eller att det finns budgetmässiga begränsningar. Ett instrument för att främja innovativ upphandling skulle kunna vara kommissionens ”Big Buyers”-initiativ. Kommittén betonar att kombinerade upphandlingsformer och inköpssammanslutningar emellertid regelbundet underlättar för i synnerhet mindre lokala och regionala myndigheter och hjälper dem att göra effektivitetsvinster. Tillgång för små och medelstora företag till marknader för offentlig upphandling 20. Kommittén påminner om att främjande av små och medelstora företag utgjorde en av fem tyngdpunkter i upphandlingsreformen 2014, och påpekar att små och medelstora samt nystartade företag fortfarande har svårt att uppfylla ekonomiska eller tekniska lämplighetskriterier. Därutöver är försenade betalningar, bristande kunskaper inom nyckelaspekter för upphandling hos små och medelstora företag samt höga potentiella kostnader för överklaganden väsentliga hinder. 21. Kommittén påpekar att de åtgärder som vidtagits hittills för att öka de små och medelstora företagens deltagande – vilket även ReK:s och CEMR:s undersökning visar – inte har lett till den förbättring som man förväntat sig. 22. Kommittén betonar att strategiska upphandlingsmål regelbundet utgör ett betydande hinder just för små och medelstora företag vid deltagande i upphandlingsförfaranden jämfört med professionellt organiserade storföretag, eftersom små och medelstora företag ofta inte har de resurser som krävs för att uppfylla strategiska upphandlingskriterier.  Kommittén betonar att en förstärkning av strategisk upphandling riskerar att motverka det riktiga och eftersträvansvärda målet att främja och underlätta tillgången för små och medelstora företag till offentliga upphandlingsförfaranden. 23. Kommittén understryker i detta sammanhang behovet av en omarbetning av den för närvarande gällande definitionen av små och medelstora företag på EU-nivå (8), och förklarar att den nuvarande definitionen innebär att medelstora börsnoterade företag (s. k. mid-caps med upp till 500 anställda) till sin struktur är fullständigt jämförbara med små och medelstora företag (< 250 anställda och en omsättning på ≤ 50 miljoner euro eller en balansomslutning på ≤ 43 miljoner euro per år) men ändå inte åtnjuter någon förmånsbehandling jämfört med storföretag. Kommittén understryker mot bakgrund av en tilltagande tendens till protektionism på viktiga marknader vikten av att EU intar en konstruktiv och tydligt marknadsinriktad hållning till de globala konkurrensförhållandena till förmån för den inhemska europeiska ekonomin och därvid tar hänsyn till de små och medelstora företagen som en kraftfull ekonomisk faktor särskilt på landsbygden. 24. Kommittén påpekar att det nya systemet för sociala och andra särskilda tjänster medför svårigheter för de kommunala och regionala myndigheterna. Svårigheterna hänger bland annat samman med den särskilda karaktären hos sådana tjänster och det särskilda sammanhang i vilket de tillhandahålls. Dessutom finns det numera från och med ett visst tröskelvärde (750 000 euro) upphandlingsskyldigheter, trots att skälen till att detta slags tjänster saknar betydelse för den inre marknaden fortfarande består. Kommittén konstaterar att dessa bestämmelser inte alltid passar ihop med medlemsstaternas nationella system. I fall där den offentliga förvaltningen inte fattar selektiva urvalsbeslut när tjänsteleverantörer anlitas inom ramen för ett renodlat tillståndsförfarande eller en s. k. Open-House-modell har domstolen slagit fast att upphandlingsdirektivet inte är tillämpligt (9). Bestämmelserna i upphandlingsdirektivet passar dock inte alltid väl ihop med medlemsstaternas nationella system och kan i praktiken leda till oproportionerliga administrativa bördor för lokala och regionala myndigheter (10). Systemets tillämpningsområde är heller inte entydigt på grund av hänvisningarna till de innehållsmässigt otydliga CPV-koderna i bilaga XIV. 25. Kommittén anser att anbudsinfordran i partier särskilt främjar små och medelstora företag samt medelstora börsnoterade företag och därför är en god strategi. Kommittén påpekar att företag som saknar kapacitet eller partier som är alltför smått indelade dock kan öka de upphandlande myndigheternas förvaltnings- och samordningsbörda. Gränsöverskridande inköp av varor och tjänster 26.  Kommittén konstaterar att den totala andelen gränsöverskridande upphandlingar sjönk från 5,95 % under 2013 till en andel på 3,4 % under 2017 (11). 27. Kommittén betonar att begreppet offentligt kontrakt bör tolkas funktionellt, men att olika typer av planeringstjänster även i ett funktionellt perspektiv inte bör läggas ihop vid beräkningen av kontraktsvärdet, utan snarare kan behandlas som separata kontrakt. Detta är särskilt viktigt för att skydda små och medelstora företag och öka deras deltagande i offentlig upphandling. 28. Kommittén uppmanar kommissionen att anta mer omfattande riktlinjer om elektroniska förfaranden för offentlig upphandling för att främja rättssäkerheten och öka de små och medelstora företagens deltagande i elektronisk offentlig upphandling. 29. Kommittén påpekar att undantaget i artikel 10 h i direktivet om offentlig upphandling (Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/24/EU) är ett uttryck för de icke-vinstdrivande hjälporganisationernas stora betydelse. Dessa kan växa fram genom frivilligarbete, i synnerhet vid katastrofhjälp. ReK anser att medlemsstaterna i sin nationella lagstiftning uttryckligen kan slå fast vilka organisationer som anses vara icke vinstdrivande, om den nationella lagstiftningen säkerställer att dessa organisationer uppfyller de kriterier som EU-domstolen fastställt (12) (13). 30. Kommittén understryker att i ReK:s och CEMR:s undersökning angav 70 % av de tillfrågade att gränsöverskridande inköp inte ger något ytterligare mervärde på grund av uteblivna anbud från andra medlemsstater, och endast 24 % angav att gränsöverskridande inköp främjar konkurrensen och leder till bättre alternativ. ReK fäster uppmärksamheten på slutsatserna i RegHub-rapporten om att vissa sektorer, särskilt på det sociala området, till sin natur inte har någon gränsöverskridande dimension och att den nödvändiga betydelsen för den inre marknaden därmed saknas. 31. Kommittén instämmer principiellt i kommissionens mål att antalet gränsöverskridande upphandlingsförfaranden ska öka. Kommittén påpekar att bakgrunden till det låga antalet gränsöverskridande upphandlingar bl. a. är att upphandlingsdokumenten måste vara flerspråkiga, vilket är både tids- och kostnadskrävande och automatiskt medför ökade kostnader, samt att medlemsstaterna tolkar upphandlingsdirektiven på olika sätt. 32. Kommittén konstaterar att en annan viktig orsak torde vara de olika standarder och rättsliga bestämmelser som medlemsstaterna tillämpar exempelvis inom arbetsrätt och arbetarskyddslagstiftning eller inom byggindustrin. Dessa hindrar potentiella utländska anbudsgivare och i synnerhet små och medelstora företag, som ofta saknar nödvändiga faktiska och rättsliga resurser för att uppfylla andra medlemsstaters krav, från att lämna anbud. 33. Kommittén understryker slutligen det faktum att det är mycket vanligt att företag bildar dotterbolag i andra medlemsländer för att vara nära de lokala marknaderna.  Det är oftast dessa dotterbolag och inte moderbolaget som lämnar anbud i lokala och regionala upphandlingar. Dessa transaktioner ingår inte i statistiken över gränsöverskridande upphandlingar. 34. Kommittén betonar avslutningsvis i synnerhet anbudsgivarnas svårigheter att hantera medlemsstaternas olika krav på certifikat och elektroniska underskrifter över gränserna. Därför är det nödvändigt att fastställa gemensamma riktlinjer för införandet av gemensamma regelverk och it-system och inrättandet av elektroniska plattformar som gör det möjligt för myndigheter och företag med säte i olika grannländer att delta. Åtgärder för att förbättra genomförandet 35. Kommittén påpekar att den s. k. professionalisering som kommissionen aviserat, alltså utbildning av förvaltningspersonal, helt och hållet hör till medlemsstaternas och i synnerhet de kommunala och regionala myndigheternas organisationssuveränitet. Kommittén befarar dessutom att ytterligare vägledningar och handböcker från kommissionen om professionalisering av upphandlande myndigheter (exempelvis den omfattande ”European Professionalisation Framework (EPF)” som för närvarande planeras) vid sidan av utöver det redan så omfattande regelverket snarare skulle medföra ytterligare administrativ börda för de upphandlande enheterna. 36. Kommittén välkomnar den slutliga handlingsplanen av den 26 oktober 2018 från partnerskapet för innovativ och ansvarsfull offentlig upphandling inom ramen för EU-agendan för städer (14) och stöder särskilt rekommendationerna till EU-nivån om att överväga EU-finansiering för gemensam gränsöverskridande upphandling, upphandling av innovation, strategisk upphandling – särskilt social upphandling (dvs. användning av sociala klausuler och tilldelningskriterier i anbudsförfaranden och kontrakt) – och cirkulär upphandling, till medlemsstatsnivån om att investera i kapacitetsuppbyggnad för innovativ och ansvarsfull offentlig upphandling, och till både medlemsstats- och stadsnivåerna om att stärka utbildningen i cirkulär upphandling samt i innovativ och ansvarsfull offentlig upphandling. 37. Kommittén anser att EU måste säkerställa samstämmighet mellan de olika EU-politikområdena för reglering av offentlig upphandling, konkurrens och statligt stöd i syfte att garantera att EU som industrilokalisering på det hela taget förstärks och europeiska företag är konkurrenskraftiga i en globaliserad värld. 38. Kommittén uppmanar kommissionen att i syfte att skapa rättssäkerhet och avlasta de upphandlande enheterna på fältet inleda en process för tillförlitliga, entydiga och i hela EU erkända märkningar och certifikat, särskilt på området för miljömässig hållbarhet. 39. Kommittén påpekar att utvecklingen av egna e-upphandlingssystem och nationella upphandlingsportaler delvis har orsakat kompatibilitetsproblem såväl mellan som inom medlemsstaterna, och att utvecklingen av fullständigt kompatibla system avsevärt skulle kunna förenkla och påskynda förfarandena för offentlig upphandling. 40.  C_2020039NL. 01004301. xml 5. 2. 2020    NL Publicatieblad van de Europese Unie C 39/43 Advies van het Europees Comité van de Regio’s over het uitvoeringsverslag inzake overheidsopdrachten (2020/C 39/09) Rapporteur : Thomas Habermann (DE/EVP), voorzitter van de districtsraad Rhön-Grabfeld I. ALGEMENE OPMERKINGEN HET EUROPEES COMITÉ VAN DE REGIO’S 1. benadrukt dat dit advies een follow-up is van de toezegging van het CvdR om in samenhang met de taskforce inzake subsidiariteit, evenredigheid en minder en efficiënter optreden en de agenda voor betere regelgeving feedback te geven op de uitvoering van de EU-wetgeving op lokaal en regionaal niveau. Het CvdR heeft in samenwerking met de Raad van Europese gemeenten en regio’s (CEMR) een EU-brede enquête afgenomen ter beoordeling van de tenuitvoerlegging van het rechtskader voor overheidsopdrachten door gemeenten en regionale overheden, en daarnaast ook opdracht gegeven tot het verrichten van een studie. De resultaten van de enquête geven vanwege de zeer uiteenlopende deelname van de lidstaten geen voor de gehele EU representatief beeld, maar brengen slechts bepaalde tendensen aan het licht. Voorts zij verwezen naar het in juli gepubliceerde verslag over de eerste raadpleging van het CvdR-netwerk van regionale hubs (RegHub) (1), dat de resultaten van de enquête van de CEMR en het CvdR in essentie bevestigt. 2. De ingrijpende herziening van de richtlijn inzake overheidsopdrachten in 2014 is door de lidstaten deels in 2016 en deels veel later in nationale wetgeving omgezet. Er zijn ten hoogste drie jaar verstreken sinds de inwerkingtreding van dit nationale aanbestedingsrecht met rechtstreekse derdenwerking, waardoor de enquête slechts een beperkt inzicht biedt in de praktische toepassing van de nieuwe voorschriften. 3. Zowel overheden als economische actoren hebben zich nu pas op het herziene rechtstelsel inzake aanbestedingen ingesteld en in sommige gevallen lopen op dit moment nog steeds aanpassingsprocessen. Ook gaan deze aanpassingsprocessen in veel gevallen gepaard met aanzienlijke opleidings- en advieskosten (soms van externe adviseurs). Met dit in het achterhoofd is het duidelijk niet opportuun om de komende jaren alweer nieuwe wettelijke voorschriften in te voeren. 4. Het huidige advies is derhalve niet gericht op een nieuwe herziening van de wetgeving, maar op het in kaart brengen van een aantal actuele problemen waarmee aanbestedende overheidsdiensten op gemeentelijk en regionaal niveau bij de toepassing van de regelgeving geconfronteerd worden.  Daarnaast zal in het advies dieper worden ingegaan op een aantal aspecten die de Commissie in haar niet-wetgevende mededeling inzake efficiënter, duurzamer en professioneler vormgegeven overheidsopdrachten van oktober 2017 heeft uiteengezet (2). 5. Het CvdR ondersteunt het doel en de kernpunten van de richtlijn, met name de elektronische aanbesteding en de bevordering van de deelname van kleine en middelgrote ondernemingen (kmo’s), de nieuwe concepten van “interne gunning” en samenwerking tussen gemeenten, de mogelijkheid om in het kader van eigen beleidsmatige besluitvormingsprocessen van overheden strategische criteria bij de overheidsopdrachten aan te wenden, en de bevordering van transparantie en integriteit. 6. De resultaten van de enquête (3) wijzen er echter op dat grensoverschrijdende aanbestedingen voor lokale en regionale overheden geen meerwaarde hebben opgeleverd, en dat er geen of zeer weinig grensoverschrijdende inschrijvingen worden ingediend, ondanks het feit dat er regelmatig in de gehele EU aanbestedingen worden uitgeschreven die vaak geldverslindend en tijdrovend zijn. De reden hiervoor is waarschijnlijk dat de elektronische platforms waarover de lidstaten beschikken, verschillend zijn en daarom een belemmering vormen voor de deelname van bedrijven en instanties uit de buurlanden. De platforms, die op nationaal niveau zijn ontworpen en worden gehanteerd, voorzien vaak niet in de mogelijkheid om verschillende talen te gebruiken of om administratieve vereisten op te nemen van andere landen dan die waarin de aanbestedende dienst zich bevindt. 7. Intussen is de juridisch correcte toepassing van het rechtskader voor overheidsopdrachten nu veeleer een doel op zich geworden (4) dan dat het rechtskader wordt gezien als een instrument voor het bestellen van werkzaamheden, leveringen of diensten. 8. Er zou meer duidelijkheid moeten komen over de vraag onder welke omstandigheden lokale en regionale overheden tevens de lokale economische groei en de lokale structuren m. b. t. duurzaamheid en een positief milieueffect kunnen bevorderen dankzij korte ketens (bijvoorbeeld “Holz von hier”) en overeenkomstig het zogeheten “buy local”-beginsel. 9. Het opnemen van groene, sociale of innovatieve criteria in openbare dienstverlening — mogelijk gemaakt door de hervorming van 2014 — moet overeenkomstig het grondbeginsel van lokaal zelfbestuur volledig aan de betrokken lokale overheid worden overgelaten. Een eventuele toekomstige verplichting om strategische criteria voor de gunning van dergelijke overheidsopdrachten op te nemen, moet absoluut worden verworpen om onnodige verzwaring van de aanbestedingsprocedures te voorkomen. Het hanteren van strategische criteria kan in veel aanbestedingsprocedures ook ondoeltreffend zijn, bijvoorbeeld in het geval van standaardinkoop van producten. 10.  Aanvullende beleidsdoelstellingen vergroten zowel de kans op fouten als het risico op tegenstrijdigheden tussen deze doelstellingen. De doelstellingen van overheidsopdrachten kunnen slechts worden bereikt in zoverre en op voorwaarde dat het hoofddoel, nl. om de burgers goede producten en diensten tegen een redelijke prijs te leveren, niet wordt ondermijnd. 11. In de hervorming van 2014 werden zowel het recht van lokale overheden om zelf hun diensten aan de hand van eigen faciliteiten, overheidsbedrijven of openbare bedrijven te verlenen en te organiseren, als het concept van “interne gunning” en de samenwerking tussen gemeenten duidelijk erkend. Het gunnen van opdrachten aan derden is in die zin slechts één van de vele alternatieven om openbare diensten ter beschikking te stellen (5). Ten slotte benadrukt het CvdR dat aanbestedende diensten het recht hebben om aan derden gegunde opdrachten weer naar het lokale overheidsniveau over te hevelen. 12. Het CvdR is van mening dat een verhoging van de drempels voor de bekendmaking van overheidsopdrachten in heel Europa een goed streefdoel is om het evenwicht te bewaren tussen transparantie enerzijds en administratieve lasten voor overheden en kmo’s anderzijds. Het verzoekt de Commissie daarom op WTO-niveau te streven naar een aanzienlijke verhoging op lange termijn van de drempels in de Overeenkomst inzake overheidsopdrachten. II. BELEIDSAANBEVELINGEN Strategisch aanbesteden 13. Het CvdR is van oordeel dat de in de richtlijnen inzake overheidsopdrachten van 2014 opgenomen mogelijkheid voor aanbestedende diensten om in het aanbestedingsproces strategische aanbestedingscriteria in aanmerking te nemen, in sommige gevallen vanuit het oogpunt van de aanbestedende dienst tot “betere aanbestedingen” zal leiden. 14. De daaruit voortvloeiende administratieve lasten voor lokale overheden zouden hoe dan ook in verhouding moeten staan tot de voordelen die overheidsopdrachten de burger kunnen opleveren. Overheidsopdrachten zijn er niet in de eerste plaats voor geschikt om beleidsdoelstellingen, bijvoorbeeld op het vlak van milieubescherming, sociale integratie en innovatie, te verwezenlijken of om bepaalde maatschappelijke ontwikkelingen kracht bij te zetten, maar worden desalniettemin steeds meer ingezet als instrument voor het aansturen en de verwezenlijking van andere beleidsdoelstellingen. Het doel en het nut van overheidsopdrachten mogen echter niet uit het oog worden verloren: overeenkomstig de beginselen van een strenge begrotingsdiscipline en goed financieel beheer van overheidsdiensten dient te worden gestreefd naar de beste prijs-kwaliteitverhouding; 15.  Zoals de resultaten van de enquête van het CvdR en de CEMR hebben aangetoond, zijn lokale en regionale overheden zich bewust van de mogelijkheid om groene, sociale en innovatieve gunningscriteria te hanteren, en worden deze criteria, zo blijkt uit de antwoorden, soms slechts mondjesmaat ingezet, omdat enerzijds de behoefte eraan ontbreekt en anderzijds de kans op gerechtelijke procedures toeneemt vanwege een grotere kans op fouten. Met name regionale en lokale overheden klagen over het gebrek aan professionaliteit om dit soort aanbestedingen te stimuleren. 16. Ondanks de mogelijkheid om overheidsopdrachten op basis van verschillende kwalitatieve criteria toe te kennen, geven lokale en regionale overheden vaak toch de voorkeur aan de gunstigste prijs omdat dit vanuit hun oogpunt niet alleen het meest geschikte gebruik van overheidsgeld vormt maar ook een gemakkelijker toepasbaar criterium is. 17. Het CvdR neemt nota van de kritiek van de Commissie in haar mededeling (6) dat bij 55 % van de aanbestedingsprocedures de laagste prijs nog steeds als enig gunningscriterium wordt gehanteerd. Er moet echter op worden gewezen dat bij de betreffende aanbestedingsprocedures mogelijkerwijs toch rekening is gehouden met strategische doelstellingen, bijvoorbeeld omdat milieu- of energie-efficiëntiecriteria vaak net zo doeltreffend reeds bij de beschrijving van de opdracht kunnen worden aangegeven en de gunning daarna consequent op basis van de laagste prijs gebeurt. 18. Volgens de resultaten van de enquête lopen de behoeften aan strategische gunningscriteria sterk uiteen: aan innovatiebevorderende overheidsopdrachten is over het algemeen nauwelijks behoefte, terwijl de behoefte aan sociale overheidsopdrachten doorgaans evenwichtiger is en groene aanbestedingen de voorkeur van een grote meerderheid wegdragen. Wanneer alle criteria tegelijk worden toegepast, ontstaan er als gevolg van de complexiteit van het rechtskader problemen bij het vaststellen van de voorwaarden voor de uitvoering van de opdracht en in het bijzonder bij de beoordeling van de gelijkwaardigheid van nationale certificaten en labels, die de toepassing van dergelijke criteria moeten rechtvaardigen (7). 19. Het gebruik van innovatieve aanbestedingen, met inbegrip van innovatiepartnerschappen of precommerciële aanbestedingen, is tot op heden beperkt gebleven tot een gering aantal lokale overheden in slechts enkele lidstaten. Dit is voornamelijk te wijten aan het feit dat de bevordering van onderzoek en ontwikkeling zelden op de voorgrond wordt geplaatst, dat er standaardproducten worden aangekocht of dat er budgettaire beperkingen zijn. Het “Big Buyers”-initiatief van de Commissie zou een mogelijk instrument ter bevordering van innovatieve aanbestedingen kunnen zijn.  Het CvdR benadrukt echter wel dat groepsaankopen en inkoopcombinaties regelmatig ook kleinere overheden voordeel kunnen bieden en tot grotere efficiëntie kunnen leiden. Toegang van kmo’s tot de markt van overheidsopdrachten 20. De bevordering van kmo’s was een van de vijf kernpunten van de herziening van de richtlijnen inzake overheidsopdrachten in 2014. Kmo’s en start-ups ondervinden echter nog altijd moeilijkheden om aan de economische of vaktechnische selectiecriteria te voldoen. Bovendien blijven betalingsachterstanden, een gebrekkige kennis van kmo’s m. b. t. belangrijke aspecten van overheidsopdrachten en de hoge potentiële kosten van gerechtelijke procedures aanzienlijke belemmeringen. 21. Zoals ook blijkt uit de resultaten van de enquête van het CvdR en de CEMR, hebben de maatregelen ter uitbreiding van de deelname van kmo’s niet tot de verwachte verbetering geleid. 22. Strategische aanbestedingsdoelstellingen vormen regelmatig een grote belemmering voor kmo’s die deelnemen aan aanbestedingsprocedures, omdat kmo’s, vergeleken met professioneel georganiseerde grote ondernemingen, vaak niet over de nodige middelen beschikken om aan de strategische aanbestedingscriteria te voldoen. Het aanscherpen van de strategische aanbestedingscriteria druist mogelijk in tegen de passende en nastrevenswaardige doelstelling om de toegang van kmo’s tot overheidsopdrachten te bevorderen en te vergemakkelijken. 23. In dit kader is er behoefte aan een herziening van de destijds op Europees niveau geldende definitie van kmo’s (8). Ondanks het feit dat middelgrote ondernemingen (zogeheten midcaps met maximaal 500 medewerkers) in de huidige definitie qua structuur min of meer vergelijkbaar zijn met kmo’s (met < 250 medewerkers op jaarbasis en een omzet van ≤ 50 miljoen EUR of een balanstotaal van ≤ 43 miljoen EUR), genieten ze evenwel geen enkel voordeel ten opzichte van grote ondernemingen. Tegen een achtergrond van toenemende protectionistische tendensen op belangrijke markten is het van belang dat de EU zich ten behoeve van de eigen Europese economie constructief en nadrukkelijk open opstelt tegenover de mondiale concurrentie, en daarbij ook rekening houdt met de middenstand als sterke economische factor, met name in plattelandsgebieden. 24. Het nieuwe stelsel voor sociale en andere bijzondere diensten stelt de lokale en regionale overheden voor de nodige problemen. De ervaren problematiek hangt onder andere samen met de bijzondere aard van — en de bijzondere context waarbinnen die diensten worden verstrekt. Daarnaast gelden er nu boven een bepaalde drempel (750 000 EUR) tevens aanbestedingsverplichtingen, hoewel de redenen voor het gebrek aan relevantie van dit soort diensten voor de interne markt nog steeds bestaan.  Deze voorschriften sluiten soms niet aan bij de nationale stelsels van de lidstaten. In gevallen waarbij er geen sprake is van een selectieve selectie door openbare instanties wanneer dienstverleners opereren in het kader van zuivere vergunningsprocedures of zogenaamde open-house-modellen heeft het Hof van Justitie bepaald dat de aanbestedingsrichtlijn niet van toepassing is (9). Echter, de regels uit de aanbestedingsrichtlijn sluiten niet altijd goed aan bij de nationale stelsels van de lidstaten en kunnen in praktijk leiden tot disproportionele administratieve lasten bij lokale en regionale overheden (10). Bovendien is het toepassingsgebied van het stelsel als gevolg van de verwijzingen naar de inhoudelijk onbepaalde CPV-codes in bijlage XIV niet volkomen duidelijk. 25. Aanbesteding in percelen is in het bijzonder gunstig voor kmo’s en de middenstand en vormt bijgevolg een goede aanpak. Er moet echter wel op worden gewezen dat inefficiënte ondernemingen of te kleine percelen de beheers- en coördinatielasten voor de aanbestedende diensten kunnen doen toenemen. Grensoverschrijdende inkoop van goederen en diensten 26. Het totale percentage grensoverschrijdende aanbestedingen daalde van 5,95 % in 2013 naar 3,4 % in 2017 (11). 27. Het concept van een overheidsopdracht moet functioneel worden geïnterpreteerd; verschillende soorten planningsdiensten mogen echter zelfs vanuit functioneel oogpunt bij de berekening van de waarde van de opdracht niet worden opgeteld, maar kunnen als afzonderlijke opdrachten worden behandeld. Dit is met name van belang voor de bescherming van en een grotere deelname van kmo’s aan openbare aanbestedingsprocedures. 28. Het CvdR verzoekt de Commissie om uitgebreidere richtsnoeren voor elektronische aanbestedingsprocedures vast te stellen teneinde de rechtszekerheid te vergroten en ervoor te zorgen dat meer kmo’s deelnemen aan elektronische aanbestedingen. 29. In artikel 10, onder h) (uitzondering op het toepassingsgebied) van de richtlijn inzake overheidsopdrachten (Richtlijn 2014/24/EU van het Europees Parlement en de Raad (12)) komt het grote belang tot uiting van non-profitorganisaties die door vrijwilligers kunnen worden opgezet, met name in het kader van de civiele bescherming. De lidstaten kunnen in hun nationale wetgeving expliciet bepalen welke organisaties als organisaties van openbaar nut worden beschouwd als de nationale wetgeving garandeert dat deze organisaties voldoen aan de betreffende criteria van het Hof van Justitie van de EU (13). 30. 70 % van de respondenten van de CvdR/CEMR-enquête geeft aan dat grensoverschrijdende inkoop geen meerwaarde biedt bij gebrek aan inschrijvingen uit andere lidstaten, en slechts 24 % van de respondenten is van mening dat dit de mededinging bevordert en tot betere alternatieven leidt.  Er zij op gewezen dat in het RegHub-verslag wordt vastgesteld dat sommige sectoren, met name de sociale sectoren, van nature geen grensoverschrijdende dimensie hebben en de noodzakelijke relevantie voor de interne markt dan ook ontbreekt. 31. De doelstelling van de Commissie om het aantal grensoverschrijdende aanbestedingen te verhogen is in principe lovenswaardig. Het lage aantal grensoverschrijdende aanbestedingen is onder meer te wijten aan de behoefte aan meertalige aanbestedingsdocumenten, die tijdrovend en arbeidsintensief zijn en onvermijdelijk tot hogere kosten leiden, en aan de uiteenlopende interpretaties van de aanbestedingsrichtlijnen door de lidstaten. 32. Een andere belangrijke oorzaak is mogelijk gelegen in de verschillende normen en wetgeving die de lidstaten hanteren op het gebied van arbeid en gezondheid en veiligheid op het werk of in de bouwsector. Hierdoor worden potentiële buitenlandse inschrijvers, met name kmo’s, die vaak niet beschikken over de nodige feitelijke en rechtsmiddelen om aan de vereisten van andere lidstaten te voldoen, ervan weerhouden een inschrijving in te dienen. 33. Het CvdR wijst erop dat bedrijven heel vaak dochterondernemingen in andere lidstaten opzetten om zo op de lokale markten aanwezig te zijn. Het zijn meestal deze dochterondernemingen, en niet de moedermaatschappijen, die inschrijven op lokale en regionale aanbestedingen. Deze transacties ontbreken in grensoverschrijdende aanbestedingsstatistieken. 34. Ten slotte moet er ook worden gewezen op de moeilijkheden die inschrijvers ondervinden bij de omgang met de verschillende eisen die de lidstaten stellen ten aanzien van certificaten en elektronische handtekeningen over de grenzen heen. Vandaar de noodzaak te voorzien in gemeenschappelijke richtsnoeren voor de ontwikkeling van gemeenschappelijke regelgevings- en IT-systemen en de oprichting van elektronische platforms die de deelname van instanties en bedrijven uit verschillende aangrenzende landen mogelijk maken. Maatregelen voor een betere omzetting 35. De door de Commissie aangekondigde zogenaamde professionalisering, d. w. z. de opleiding van administratief personeel van aanbestedende diensten, valt uitsluitend onder de organisatorische soevereiniteit van de lidstaten en in het bijzonder die van de lokale en regionale overheden. Gelet op de reeds omvangrijke regelgeving valt daarnaast te vrezen dat verdere richtsnoeren en handboeken van de Commissie over de professionalisering van de aanbestedende diensten (bijvoorbeeld het momenteel geplande uitvoerige European Professionalisation Framework, EPF) veeleer zullen leiden tot bijkomende administratieve lasten. 36.  Het Comité is verheugd over het definitieve actieplan van 26 oktober 2018 van het Partnerschap voor innovatieve en verantwoorde overheidsopdrachten in het kader van de Stedelijke Agenda (14) en steunt met name de aanbevelingen aan het EU-niveau om EU-financiering te overwegen voor gezamenlijke grensoverschrijdende aanbestedingen, overheidsopdrachten voor innovatie, strategische aanbestedingen, in het bijzonder sociale aanbestedingen (d. w. z. door gebruik te maken van sociale clausules en gunningscriteria in aanbestedingsprocedures en contracten), en circulair inkopen, aan de lidstaten om te investeren in capaciteitsopbouw voor innovatieve en verantwoorde overheidsopdrachten, en aan de lidstaten en de steden om meer opleidingen te geven over circulaire overheidsopdrachten alsook innovatieve en verantwoorde overheidsopdrachten. 37. De EU moet de samenhang waarborgen tussen de verschillende Europese beleidsterreinen die het beleid inzake overheidsopdrachten, mededinging en staatssteun bestrijken, om er zo voor te zorgen dat de EU in haar geheel als vestigingsplaats voor de industrie wordt versterkt en Europese ondernemingen concurrerend zijn in een geglobaliseerde wereld. 38. De Commissie zou een proces voor betrouwbare en duidelijke, in de hele EU erkende keurmerken en certificaten in het leven moeten roepen teneinde rechtszekerheid te scheppen en de lokale aanbestedende diensten te ontlasten. 39. De ontwikkeling van eigen elektronische aanbestedingssystemen en nationale aanbestedingsportalen heeft zowel tussen als binnen de lidstaten soms geleid tot compatibiliteitsproblemen. De ontwikkeling van volledig compatibele systemen zou de procedure voor overheidsopdrachten aanzienlijk kunnen vereenvoudigen en versnellen. 40. Ten slotte moet erop worden gewezen dat de richtlijnen de belangrijkste doelstelling niet hebben gehaald omdat ze niet hebben gezorgd voor een uitvoerige vereenvoudiging voor lokale en regionale overheden. Vanwege de continuïteit en om de eerder uiteengezette redenen wordt een nieuwe herziening van de wetgeving in de komende jaren echter ten zeerste afgeraden. Brussel, 8 oktober 2019. De voorzitter van het Europees Comité van de Regio’s Karl-Heinz LAMBERTZ (1)  Comité van de Regio’s, stuurgroep Subsidiariteit, netwerk van regionale hubs voor de evaluatie van de tenuitvoerlegging van het EU-beleid, evaluatie van de uitvoering, uitvoeringsverslag, eerste raadpleging over overheidsopdrachten, juli 2019. (2)  Mededeling van de Commissie over Succesvolle overheidsopdrachten in en voor Europa, 3. 10. 2017 (COM(2017) 572). (3)  Zie de enquête ter beoordeling van de uitvoering van de richtlijnen uit 2014 voor openbare aanbestedingen, die tezamen met de Raad van Europese gemeenten en regio’s (CEMR) is opgesteld: “Herausforderungen und Chancen auf regionaler und lokaler Ebene” (Uitdagingen en mogelijkheden op regionaal en lokaal niveau).  C_2020039LV. 01004301. xml 5. 2. 2020    LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 39/43 Eiropas Reģionu komitejas atzinums “Īstenošanas ziņojums par publisko iepirkumu” (2020/C 39/09) Ziņotājs : Thomas Habermann (DE/PPE), Rēnsas-Grābfeldes apriņķa landrāta priekšsēdētājs I. VISPĀRĪGAS PIEZĪMES EIROPAS REĢIONU KOMITEJA 1. uzsver, ka šis atzinums izriet no RK apņemšanās saistībā ar Subsidiaritātes, proporcionalitātes un scenārija “Darīt mazāk, bet efektīvāk” jautājumu darba grupu un labāka regulējuma programmu sniegt atgriezenisko saiti attiecībā uz ES tiesību aktu īstenošanu vietējā un reģionālā līmenī. Tāpēc RK kopā ar Eiropas Pašvaldību un reģionu padomi (CEMR) ir veikusi ES mēroga aptauju, lai novērtētu to, kā vietējās un reģionālās pašvaldības īsteno publiskā iepirkuma tiesisko regulējumu, un ir pasūtījusi pētījumu par šo tematu; RK uzsver, ka aptaujas rezultāti ļoti atšķirīgās dalībvalstu līdzdalības dēļ nevar atainot reprezentatīvu ES mēroga viedokli, tie tikai ļauj atklāt tendences; Komiteja arī norāda uz 2019. gada jūlijā publicēto ziņojumu par pirmo apspriešanos ar RK Reģionālo centru tīklu (RegHub) (1), kas būtībā apstiprina CEMR un RK veiktās aptaujas rezultātus; 2. norāda, ka dalībvalstis īstenoja 2014. gada visaptverošo reformu attiecībā uz publiskā iepirkuma direktīvām valsts tiesību aktos daļēji gan 2016. gadā, gan krietni vēlāk; tā kā laikposms, kopš stājās spēkā publiskā iepirkuma valsts tiesību akti, kam ir tieša ietekme uz trešām pusēm, nepārsniedz trīs gadus, pastāv tikai ierobežots priekšstats par jauno noteikumu tiesiskās piemērošanas praksi; 3. uzsver, ka gan administratīvās iestādes, gan uzņēmēji ir tikai nesen sākuši piemērot modernizēto publiskā iepirkuma režīmu un pielāgošanās process daļēji vēl aizvien notiek; uzsver arī to, ka šis pielāgošanās process daudzviet ir saistīts ar nozīmīgām apmācības un arī konsultāciju izmaksām, daļēji ar ārējiem juridiskiem konsultantiem; šajā sakarā Komiteja ir pārliecināta, ka tuvākajos gados nebūtu lietderīgi ieviest jaunas tiesību aktu prasības; 4. precizē, ka šis atzinums tāpēc nav vērsts uz jaunu tiesību aktu reformu, bet gan uz pašreizējām grūtībām, ar ko saskaras publisku iepirkumu pasūtītāji vietējā un reģionālā līmenī, piemērojot regulējumu; turklāt pievēršas atsevišķiem aspektiem, ko Komisija nesen aplūkoja 2017. gada oktobra neleģislatīvajā paziņojumā par efektīvāku, ilgtspējīgāku un profesionālāku publisko iepirkumu (2); 5. atbalsta direktīvu mērķi un stūrakmeņus, it sevišķi elektroniskos iepirkumus un MVU dalības veicināšanu, jaunās koncepcijas attiecībā uz “iekšējiem iepirkumiem” un pašvaldību iestāžu sadarbību, iestādēm paredzēto iespēju politisko lēmumu pieņemšanas procesā attiecībā uz publisko iepirkumu izmantot stratēģiskus kritērijus, kā arī pārredzamības un integritātes veicināšanu; 6. uzsver: aptaujas rezultāti (3) liecina, ka pārrobežu iepirkumi vietējām un reģionālajām pašvaldībām nav snieguši pievienoto vērtību.  Neskatoties uz ES mērogā regulāri izsludinātajiem iepirkumiem, kas ir laikietilpīgi un dārgi, tiek iesniegts tikai neliels skaits pārrobežu piedāvājumu vai pat neviens. Iemesls tam, domājams, slēpjas faktā, ka elektroniskās platformas, kas ir dalībvalstu rīcībā, ir atšķirīgas un tādējādi rada šķēršļus kaimiņvalstu uzņēmumu un iestāžu līdzdalībai: projektētas un izveidotas nacionālo valstu ietvaros, platformas bieži vien neparedz iespēju izmantot dažādas valodas vai iekļaut to valstu administratīvās prasības, kas nav valsts, kurā atrodas līgumslēdzēja iestāde; 7. vērš uzmanību uz faktu (4), ka publiskā iepirkuma regulējuma juridiski pareiza piemērošana jau ir kļuvusi par pašmērķi, tā vietā, lai to izmantotu kā darbu, piegāžu vai pakalpojumu iepirkuma instrumentu; 8. uzsver, ka jāprecizē, kādos apstākļos vietējās un reģionālās pašvaldības drīkstētu veicināt vietējās ekonomikas izaugsmi un atbalstīt vietējās struktūras, ņemot vērā ilgtspējīgas attīstības mērķus un pozitīvu ietekmi uz vidi un izmantojot īsās piegādes ķēdes (piemēram, vietējo kokmateriālu izmantošana) saskaņā ar principu “pērc vietējo preci”; 9. uzsver, ka 2014. gada reformā paredzētā zaļo, sociālo vai inovatīvo kritēriju ņemšana vērā, sniedzot sabiedriskus pakalpojumus, saskaņā ar vietējās pašpārvaldes principu pilnībā jāatstāj attiecīgo vietējo pašvaldību ziņā; uzskata, ka nepārprotami jānoraida turpmāki pienākumi piemērot stratēģiskus iepirkuma mērķus katrā publiskā iepirkumā, lai novērstu iepirkumu procedūru lieku pārslodzi; norāda, ka stratēģisku iepirkuma mērķu ņemšana vērā var arī nebūt lietderīga daudzās iepirkuma procedūrās, piemēram, produktu standarta iepirkumos; 10. uzsver, ka papildu politikas mērķi paaugstina gan kļūdu iespējamību, gan konflikta risku starp šiem mērķiem; uzsver, ka publiskos iepirkumos izvirzītie mērķi jāsasniedz tikai līdz tādai pakāpei un ievērojot tādus nosacījumus, lai netiktu atstāts novārtā galvenais mērķis – nodrošināt iedzīvotājus ar labiem produktiem un pakalpojumiem par saprātīgu cenu; 11. uzsver arī to, ka 2014. gada reformā ir skaidri atzītas pašvaldību tiesības sniegt un organizēt pakalpojumus ar savu iestāžu, komunālo pakalpojumu uzņēmumu vai publisku uzņēmumu starpniecību, kā arī “iekšējo iepirkumu” koncepcija un pašvaldību iestāžu sadarbība. Publiskā iepirkuma pasūtīšana trešām personām ir tikai viena no daudzām alternatīvām, lai nodrošinātu sabiedriskos pakalpojumus (5). Visbeidzot, RK uzsver publiskā iepirkuma līgumslēdzēju iestāžu tiesības pārņemt atpakaļ pašvaldības pārziņā ar trešām personām iepriekš noslēgtus līgumus; 12. uzskata, ka mērķis paaugstināt robežvērtības, virs kurām publiskā iepirkuma konkursi jāizsludina Eiropas mērogā, ir atbilstīgs, lai saglabātu samērīgumu starp pārredzamību, no vienas puses, un iestāžu un MVU administratīvo slogu no otras puses; tādēļ aicina Komisiju ilgtermiņā strādāt pie tā, lai PTO līmenī ievērojami paaugstinātu Nolīgumā par valsts iepirkumu noteiktās robežvērtības; II. IETEIKUMI POLITIKAS JOMĀ Stratēģiskais iepirkums 13. uzskata, ka 2014.  gada publiskā iepirkuma direktīvās paredzētā iespēja publiskā iepirkuma pasūtītājam ņemt vērā stratēģiskus iepirkuma mērķus var atsevišķos gadījumos, skatoties no iepirkuma pasūtītāja skatupunkta, nodrošināt “labāku iepirkumu”; 14. norāda, ka no tā izrietošajām pašvaldību administratīvajām izmaksām jābūt proporcionālām labumam, ko publiskais iepirkums var sniegt sabiedrības interesēs. Publiskais iepirkums nav pirmām kārtām paredzēts politisku mērķu sasniegšanai, piemēram, vides ilgtspējas, sociālās iekļaušanas un inovāciju jomā vai noteiktas sociāli politiskas attīstības veicināšanai. Taču tas tiek arvien lielākā mērā izmantots kā instruments citu politisku mērķu virzīšanai un sasniegšanai. Taču nedrīkst aizmirst par publiskā iepirkuma mērķi un nolūku: saskaņā ar pareizas finanšu vadības un efektīvas publiskās pārvaldības principiem ir jānodrošina vislabākā cenas un kvalitātes attiecība; 15. norāda: kā liecina RK/CEMR aptaujas rezultāti – vietējās un reģionālās pašvaldības apzinās, ka publiskajos iepirkumos tām ir iespēja izmantot zaļos, sociālos un inovatīvos piešķiršanas kritērijus. Šie kritēriji, kā tiek ziņots, dažos gadījumos tiek ieviesti piesardzīgi, no vienas puses tāpēc, ka nav pieprasījuma, no otras puses, tāpēc, ka lielākas kļūdu iespējamības dēļ paaugstinās tiesvedības iespējamība. Reģionālās un vietējās pašvaldības jo īpaši sūdzas par to, ka trūkst profesionalitātes, kas vajadzīga, lai dotu impulsu šāda veida iepirkumiem; 16. uzsver: lai gan vietējām un reģionālajām pašvaldībām ir iespēja pasūtīt iepirkumus, pamatojoties uz dažādiem kvalitatīviem kritērijiem, tās bieži dod priekšroku zemākajai cenai, kas, raugoties no to skatpunkta, nodrošina publisko finanšu līdzekļu visatbilstošāko izmantošanu, kā arī ir kritērijs, kas ir vieglāk piemērojams; 17. atsaucas uz Komisijas kritiku tās paziņojumā (6), ka 55 % iepirkuma procedūru pasūtījums tiek piešķirts, tikai pamatojoties uz zemāko cenu; precizē, ka attiecīgajās iepirkuma procedūrās bija iespējams pilnībā ņemt vērā stratēģiskos mērķus, jo, piemēram, vides vai energoefektivitātes kritēriji bieži tiek efektīvi iekļauti jau iepirkuma specifikācijas līmenī un līdz ar to pasūtījums pēc tam tiek piešķirts, pamatojoties uz zemāko cenu; 18. uzsver, ka saskaņā ar aptaujas rezultātiem pieprasījums pēc stratēģiskiem iepirkuma kritērijiem ir ļoti atšķirīgs. Pieprasījums pēc inovācijas veicinošiem iepirkumiem lielākoties nav novērots, pēc sociāliem iepirkumiem tas ir līdzsvaroti novērtēts, un pēc zaļiem iepirkumiem tas vairumā gadījumu ir apstiprināts; konstatē, ka, piemērojot visus kritērijus, rodas grūtības tiesiskā regulējuma sarežģītības dēļ, izstrādājot līguma izpildes nosacījumus un it sevišķi novērtējot to valstu sertifikātu un marķējuma līdzvērtīgumu, kam jānodrošina atbilstība kritērijiem (7); 19. uzsver, ka inovatīvi iepirkumi, tostarp inovāciju partnerība vai publiski iepirkumi pirmskomercializācijas posmā, līdz šim veikti tikai dažās pašvaldībās noteiktās dalībvalstīs. Galvenie iemesli ir tādi, ka pētniecības un izstrādes veicināšanai reti tiek veltīta īpaša uzmanība, tiek iepirkti standarta produkti vai pastāv budžeta ierobežojumi.  Par inovatīvu iepirkumu veicināšanas instrumentu varētu kļūt Komisijas “Big Buyers” iniciatīva. Tomēr RK uzsver, ka kolektīvu iepirkuma veidi un pircēju grupas bieži atvieglo iepirkumus arī mazākām pašvaldībām un palīdz paaugstināt to efektivitāti; MVU piekļuve publisko iepirkumu tirgum 20. atgādina, ka MVU veicināšana ir viens no pieciem galvenajiem punktiem 2014. gada publiskā iepirkuma reformā; norāda, ka MVU un jaunuzņēmumiem joprojām ir grūtības izpildīt saimnieciskos vai profesionālos piemērotības kritērijus. Turklāt novēloti maksājumi, MVU nepietiekamās zināšanas par līgumu slēgšanas galvenajiem aspektiem, kā arī tiesvedības augstās iespējamās izmaksas joprojām ir būtiski šķēršļi; 21. norāda, ka līdzšinējie pasākumi MVU līdzdalības veicināšanai – kā rāda arī RK/CEMR aptauja – nav radījuši gaidīto uzlabojumu; 22. uzsver, ka stratēģiskie iepirkuma mērķi tieši MVU bieži ir nopietns šķērslis, piedaloties iepirkuma procedūrā, salīdzinājumā ar profesionāli izveidotiem lieluzņēmumiem, jo MVU bieži nav vajadzīgo līdzekļu, lai izpildītu stratēģiskos iepirkuma kritērijus; uzsver, ka stratēģiskā iepirkuma stiprināšana var apdraudēt pareizo un atbalstāmo mērķi – veicināt un atvieglot MVU piekļuvi publiskā iepirkuma procedūrām; 23. šajā sakarā uzsver, ka jāpārstrādā pašlaik Eiropas līmenī piemērojamā MVU definīcija (8); norāda, ka pašreizējā definīcijā vidējie uzņēmumi (tā dēvētie vidēja kapitāla uzņēmumi (mid-caps) ar ne vairāk kā 500 darbiniekiem) pēc to struktūras ir pilnībā pielīdzināmi MVU (< 250 darbinieku gadā un apgrozījums ≤ 50 milj. EUR vai bilances vērtība ≤ 43 milj. EUR) un tomēr nesaņem nekādas priekšrocības attiecībā pret lieluzņēmumiem; uzsver, ņemot vērā nozīmīgos tirgos augošo protekcionisma tendenci, ka ir svarīgi, lai ES – konstruktīvi un uzsverot tirgus atvērtību – pielāgotos globālās konkurences apstākļiem, dodot labumu Eiropas ekonomikai, un turklāt vidējos uzņēmumus uzskatītu par stipru ekonomikas faktoru, it sevišķi lauku apvidos; 24. norāda, ka jaunais režīms attiecībā uz sociālajiem pakalpojumiem un citiem īpašiem pakalpojumiem rada grūtības vietējām un reģionālajām pašvaldībām, un precizē, ka šīs problēmas cita starpā ir saistītas ar šo pakalpojumu īpašo raksturu un kontekstu, kādā tie tiek sniegti; kritizē to, ka pašlaik, sākot no noteikta sliekšņa (750 000 EUR), ir pienākums rīkot iepirkumu, lai gan joprojām pastāv iemesli, kas nosaka šāda veida pakalpojumu ietekmes trūkumu iekšējā tirgū, un precizē, ka šie noteikumi daļēji nav piemēroti dalībvalstu sistēmām. Tiesa ir nolēmusi, ka direktīvu par publisko iepirkumu nepiemēro tajos gadījumos, kad publiskās iestādes nepieņem selektīvu atlases lēmumu, ja pakalpojumu sniedzēji sāk darboties tīras licencēšanas procedūras vai tā dēvētā “open-house” modeļa ietvaros (9). Direktīvā par publisko iepirkumu iekļautie noteikumi nav visos gadījumos pilnībā piemēroti dalībvalstu valsts sistēmām un praksē var radīt nesamērīgu administratīvo slogu vietējām un reģionālajām pašvaldībām (10).  Turklāt šī režīma piemērošanas joma saistībā ar norādēm uz saturā nedefinēto CPV kodu XIV pielikumā nav viennozīmīgi skaidra; 25. uzskata, ka iepirkums vairākās daļās īpaši veicina MVU un vidējos uzņēmumus, un tāpēc tā ir laba pieeja; norāda uz to, ka neefektīvi uzņēmumi vai pārāk mazas daļas var paaugstināt līgumslēdzējām iestādēm pārvaldes un koordinācijas izmaksas; Preču un pakalpojumu pārrobežu iepirkums 26. norāda, ka pārrobežu iepirkumu kopējais īpatsvars ir samazinājies no 5,95 % 2013. gadā līdz 3,4 % 2017. gadā (11); 27. uzsver, ka publiskā iepirkuma jēdziens jāinterpretē funkcionāli, taču arī funkcionālā aspektā dažādu veidu plānošanas pakalpojumi, aprēķinot līguma vērtību, nav jāskaita kopā, un tos var traktēt kā atsevišķus līgumus; paskaidro, ka tas ir svarīgi it īpaši tādēļ, lai aizsargātu MVU un veicinātu to lielāku līdzdalību publiskā iepirkuma procedūrās; 28. aicina Komisiju pieņemt visaptverošākas pamatnostādnes par elektroniskajām publiskā iepirkuma procedūrām, lai palielinātu juridisko noteiktību un uzlabotu MVU līdzdalību elektroniskajā publiskajā iepirkumā; 29. norāda, ka Publiskā iepirkuma direktīvas (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/24/ES (12)) 10. panta h) punktā minētie izņēmumi atspoguļo to, cik liela nozīme ir bezpeļņas palīdzības organizācijām, kuras brīvprātīgo darbības rezultātā var izveidoties it īpaši civilās aizsardzības gadījumā; uzskata, ka dalībvalstis savos nacionālajos tiesību aktos var skaidri noteikt, kuras organizācijas uzskatāmas par bezpeļņas, ja ar valsts tiesību aktiem tiek nodrošināts, ka šīs organizācijas atbilst Eiropas Savienības Tiesas noteiktajiem bezpeļņas organizācijas kritērijiem (13); 30. uzsver, ka RK/CEMR aptaujā 70 % respondentu norāda, ka pārrobežu iepirkums sakarā ar to, ka nav piedāvājumu no citām dalībvalstīm, nesniedz pievienoto vērtību, un tikai 24 % norāda, ka tas veicina konkurenci un rada labākas alternatīvas; vērš uzmanību uz RegHub ziņojumā minētajiem konstatējumiem, ka dažos sektoros, it īpaši sociālajā jomā, nav pārrobežu dimensijas un tādējādi trūkst nepieciešamās ietekmes uz iekšējo tirgu; 31. principā piekrīt Komisijas mērķim, ka būtu jāpalielina pārrobežu iepirkumu procedūru skaits; norāda uz to, ka iemesli nelielajam pārrobežu iepirkumu skaitam ir tostarp vajadzība sagatavot iepirkuma dokumentus vairākās valodās, kas ir laikietilpīgi un prasa lielus līdzekļus, un neizbēgami paaugstina izmaksas, kā arī atšķirīgā iepirkuma direktīvu interpretācija dalībvalstīs; 32. atzīmē, ka cits nozīmīgs iemesls varētu būt atšķirīgie standarti un tiesību akti, ko dalībvalstis piemēro, piemēram, darba un darba aizsardzības tiesību vai būvniecības jomā; tie attur no piedāvājumu iesniegšanas potenciālos ārvalstu pretendentus un it sevišķi MVU, kam bieži trūkst vajadzīgo materiālo un juridisko resursu, lai izpildītu citu dalībvalstu nosacījumus; 33. uzsver, ka uzņēmumi ļoti bieži izveido meitasuzņēmumus citās dalībvalstīs, lai tie atrastos tuvāk vietējiem tirgiem.  Vairumā gadījumu vietējās un reģionālās iepirkuma procedūrās piedāvājumus iesniedz minētie meitasuzņēmumi, nevis mātesuzņēmumi. Šādi darījumi nav iekļauti statistikā par pārrobežu iepirkumu; 34. noslēgumā īpaši uzsver grūtības, kas pretendentiem rodas, izpildot dažādus dalībvalstu nosacījumus attiecībā uz sertifikātiem un elektroniskajiem parakstiem pāri robežām. Tāpēc ir jāizstrādā kopīgas pamatnostādnes attiecībā uz kopēju regulējošo un IT sistēmu sagatavošanu un elektronisko platformu izveidi, kas ļautu piedalīties iestādēm un uzņēmumiem, kas reģistrēti dažādās pierobežas valstīs; Pasākumi īstenošanas uzlabošanai 35. norāda uz to, ka Komisijas ierosinātā, tā dēvētā profesionalizācija, kā arī pārvaldes darbinieku izglītība ir tikai dalībvalstu un it sevišķi vietējo un reģionālo pašvaldību organizatoriskajā suverenitātē; turklāt pauž bažas, ka Komisijas jaunas vadlīnijas un rokasgrāmatas par publisko līgumslēdzēju iestāžu profesionalizāciju (piemēram, pašlaik plānotā plašā European Professionalisation Framework (EPF) sistēma) līgumslēdzējām iestādēm, kam jau bez tā ir plašs regulējums, drīzāk nozīmētu papildu pārvaldes izmaksas; 36. atzinīgi vērtē 2018. gada 26. oktobra ES pilsētprogrammas Inovatīvas un atbildīgas publiskā iepirkuma partnerības galīgo rīcības plānu (14) un jo īpaši atbalsta ES līmenim adresēto ieteikumu apsvērt ES finansējumu kopīgam pārrobežu iepirkumam, inovācijas iepirkumam, stratēģiskajam iepirkumam, īpaši sociālajam iepirkumam (t. i. izmantojot sociālās klauzulas un piešķiršanas kritērijus konkursu un līgumu slēgšanas procesos) un aprites iepirkumam, dalībvalstu līmenim adresēto ieteikumu ieguldīt spēju veidošanā inovatīva un atbildīga publiskā iepirkuma jomā, kā arī dalībvalstu un pilsētu līmenim adresēto ieteikumu pastiprināt apmācību aprites iepirkuma, kā arī inovatīva un atbildīga publiskā iepirkuma jomā; 37. uzskata, ka ES jānodrošina saskaņotība starp dažādām Eiropas politikas jomām, kas reglamentē publisko iepirkumu, konkurences un atbalsta politiku, lai kopumā stiprinātu ES kā rūpniecības reģionu un Eiropas uzņēmumi kļūtu konkurētspējīgāki globalizētā pasaulē; 38. aicina Komisiju uzsākt procesu, lai radītu uzticamu un viennozīmīgu, ES mērogā atzītu marķējumu un sertifikātus, it sevišķi vides aizsardzības jomā, lai radītu juridisko noteiktību un atslogotu vietējās līgumslēdzējas iestādes; 39. vērš uzmanību uz to, ka savas e-iepirkuma sistēmas un valstu iepirkuma portālu izveide daļēji ir radījusi savienojamības problēmas gan starp dalībvalstīm, gan pašās dalībvalstīs; pilnībā savienojamas sistēmas izveide varētu ievērojami vienkāršot un paātrināt publiskā iepirkuma procedūras; 40. noslēgumā uzsver, ka direktīvas nav sasniegušas galveno mērķi – procedūru būtisku vienkāršošanu vietējām un reģionālajām pašvaldībām; tomēr, pamatojoties uz nepārtrauktību, kā arī iepriekš minētajiem iemesliem, uzskata, ka tuvākajos gados turpmāka tiesību aktu reforma visnotaļ nebūtu ieteicama. Briselē, 2019. gada 8. oktobrī Eiropas Reģionu komitejas priekšsēdētājs Karl-Heinz LAMBERTZ (1)  Reģionu komiteja, Subsidiaritātes vadības grupa, Reģionālo centru (Hubs) tīkls ES politikas īstenošanas pārskatīšanai, īstenošanas pārskats, pirmā apspriešanās par publisko iepirkumu, 2019. gada jūlijs.  C_2020039LT. 01004301. xml 5. 2. 2020    LT Europos Sąjungos oficialusis leidinys C 39/43 Europos regionų komiteto nuomonė „Viešųjų pirkimų direktyvų įgyvendinimo ataskaita“ (2020/C 39/09) Pranešėjas : Thomas Habermann (DE/EPP), Rėno-Grabfeldo apskrities viršininkas I. BENDROSIOS PASTABOS EUROPOS REGIONŲ KOMITETAS 1. pabrėžia, kad ši nuomonė parengta įgyvendinant Regionų komiteto įsipareigojimą, bendradarbiaujant su Subsidiarumo, proporcingumo ir veikimo mažiau, bet efektyviau darbo grupe ir įgyvendinant geresnio reglamentavimo darbotvarkę, pateikti grįžtamąją informaciją apie ES teisės aktų įgyvendinimą vietos ir regionų lygmenimis. Todėl Regionų komitetas kartu su Europos savivaldybių ir regionų taryba (CEMR) atliko ES masto apklausą ir aiškinosi, kaip vietos ir regionų valdžios institucijos vertina viešųjų pirkimų teisinės sistemos įgyvendinimą, ir užsakė tyrimą šiuo klausimu; pabrėžia, kad dėl labai nevienodo valstybių narių atstovų dalyvavimo apklausos rezultatai negali atspindėti ES masto nuomonės, iš jų galima atpažinti tik tendencijas; be to, atkreipia dėmesį į 2019 m. liepos mėn. paskelbtą ataskaitą dėl pirmosios RK regioninių centrų tinklo (RegHub) konsultacijos (1), kurioje iš esmės patvirtinami CEMR ir RK apklausos rezultatai; 2. konstatuoja, kad 2014 m. išsamią viešųjų pirkimų direktyvų reformą valstybės narės į nacionalinę teisę iš dalies perkėlė 2016 m. ir iš dalies – gerokai vėliau; kadangi nuo tretiesiems asmenims tiesiogiai taikomų nacionalinių viešųjų pirkimų teisės aktų įsigaliojimo praėjo daugiausia treji metai, teisinę naujųjų nuostatų taikymo praktiką galima įvertinti tik labai ribotai; 3. pažymi, kad ir institucijos, ir ekonominės veiklos vykdytojai tik dabar prisitaikė prie pakeistos viešųjų pirkimų teisinės tvarkos ir kad šiuo metu dar iš dalies vyksta prisitaikymo procesai; taip pat pabrėžia, kad šie prisitaikymo procesai daug kur susiję su nemažomis mokymo ir konsultavimo išlaidomis, o kai kuriais atvejais – ir su išorės teisės konsultantų paslaugomis; todėl tvirtai tiki, kad per ateinančius kelerius metus nepatartina priimti naujų teisinių nuostatų; 4. pažymi, kad dėl minėtų priežasčių ši nuomonė orientuota ne į naują teisės aktų reformą – joje aptariami aktualūs vietos ir regionų lygmens perkančiųjų organizacijų sunkumai įgyvendinant reglamentavimo sistemą; be to, nuomonėje nagrinėjami pavieniai aspektai, kuriuos Komisija pastarąjį kartą nurodė savo 2017 m. spalio mėn. pateiktame ne teisėkūros komunikate dėl veiksmingesnių, tvaresnių ir profesionaliau parengtų viešųjų pirkimų (2); 5. remia direktyvų tikslą ir pagrindinius aspektus, ypač elektroninius viešuosius pirkimus ir MVĮ dalyvavimo skatinimą, naujas „vidaus“ viešųjų pirkimų koncepcijas ir savivaldybių bendradarbiavimą, galimybę institucijoms, laikantis savo politinių sprendimų priėmimo procesų, pasinaudoti strateginių viešųjų pirkimų kriterijais, taip pat skaidrumo ir vientisumo skatinimą; 6.  pabrėžia, kad, kaip parodė apklausos rezultatai (3), tarpvalstybiniai vietos ir regionų valdžios institucijų viešieji pirkimai nesuteikė jokios pridėtinės vertės. Nepaisant ES mastu nuolat skelbtų brangiai kainuojančių ir ilgai trunkančių viešųjų pirkimų procedūrų, pateikiama labai mažai tarpvalstybinių pasiūlymų arba jų visai nepateikiama; to priežastis, veikiausiai, yra tai, kad valstybių elektroninės platformos skiriasi ir dėl to kaimyninių šalių įmonėms ir subjektams kyla su dalyvavimu susijusių kliūčių: valstybėse narėse sukurtose ir naudojamose platformose dažnai nenumatyta galimybė vartoti skirtingas kalbas arba įtraukti kitų valstybių, nei tos, kurioje yra perkančioji organizacija, administracinius reikalavimus. 7. atkreipia dėmesį į tai (4), kad teisingas viešųjų pirkimų sistemos teisės nuostatų taikymas jau tapo savaiminiu tikslu, o ne darbų, gaminių arba paslaugų užsakymo priemone; 8. pabrėžia, jog turi būti aiškiau išdėstyta, kokiomis aplinkybėmis vietos ir regionų valdžios institucijoms, siekiant tvarumo ir teigiamo bendro poveikio aplinkai, leidžiama trumpomis tiekimo grandinėmis (pvz. , pagal vadinamąjį vietos gaminių įsigijimo principą) taip pat skatinti vietos ekonomiką bei vietos struktūras; 9. pabrėžia, kad, vykdant 2014 m. reformą, ir laikantis savivaldos principo, sudarytos sąlygos atsižvelgti į ekologiškesnius, labiau socialinius arba novatoriškesnius viešųjų paslaugų teikimo kriterijus ir tai turi būti visiškai patikėta atitinkamų vietos ir regionų valdžios institucijų kompetencijai; mano, kad ateityje galimą įpareigojimą kiekvienam viešajam pirkimui taikyti strateginių viešųjų pirkimų tikslus reikia aiškiai atmesti, kad būtų galima išvengti nereikalingo viešųjų pirkimų procedūros perkrovimo; pažymi, kad daugelyje viešųjų pirkimų procedūrų, atsižvelgiant į strateginių viešųjų pirkimų tikslus, nepasiekiama jokio tikslo, pavyzdžiui, standartiniu būdu perkant produktus; 10. pabrėžia, kad papildomi politiniai tikslai didina ir klaidų tikimybę, ir šių tikslų tarpusavio prieštaravimų riziką; pažymi, kad viešųjų pirkimų sistemoje tikslų gali būti užsibrėžiama tik tiek ir tik su tokia sąlyga, kad nebūtų pamintas pagrindinis tikslas – už pagrįstą kainą aprūpinti piliečius kokybiškais produktais ir paslaugomis; 11. be to, pažymi, kad, vykdant 2014 m. reformą, buvo aiškiai pripažinta vietos ir regionų valdžios institucijų teisė joms reikalingas paslaugas teikti sau pačioms arba organizuoti per nuosavas įstaigas, savo valdomas įmones arba valstybines įmones bei pripažinta „vidaus“ koncepcija ir savivaldybių bendradarbiavimas. Taigi pirkimo sutarčių skyrimas tretiesiems asmenims yra tik viena iš daugelio viešųjų paslaugų teikimo alternatyvų (5). Galiausiai Regionų komitetas pabrėžia perkančiųjų organizacijų teisę tretiesiems asmenims skirtas sutartis vėl grąžinti savivaldybėms; 12.  mano, kad tikslas padidinti visoje Europoje skelbtinų viešųjų pirkimų sutartims taikomas ribas yra teisingas norint išsaugoti, viena vertus, skaidrumo, ir, kitą vertus, institucijoms ir MVĮ tenkančios administracinės naštos pusiausvyrą; šiuo požiūriu ragina Komisiją ilgalaikėje perspektyvoje PPO lygmeniu siekti gerokai padidinti Sutartyje dėl viešųjų pirkimų nustatytas ribas; II. POLITINĖS REKOMENDACIJOS Strateginiai viešieji pirkimai 13. mano, kad 2014 m. viešųjų pirkimų direktyvomis nustatyta perkančiųjų organizacijų galimybė vykdant viešuosius pirkimus atsižvelgti į strateginius viešųjų pirkimų tikslus pavieniais atvejais gali padėti pasiekti, kad viešieji pirkimai perkančiųjų organizacijų požiūriu būtų vykdomi sėkmingiau; 14. pažymi, kad atitinkamos vietos ir regionų valdžios institucijų administracinės išlaidos turi būti proporcingos naudai, kurią viešieji pirkimai gali suteikti piliečiams. Viešaisiais pirkimais nėra visų pirma siekiama politinių tikslų, pavyzdžiui, aplinkos tvarumo, socialinės įtraukties ir inovacijų tikslų, arba skatinti tam tikras socialines ir politines tendencijas. Tačiau jie vis labiau naudojami kaip priemonė kitiems politiniams tikslams valdyti ir įgyvendinti. Nepaisant to, negalima pamiršti viešųjų pirkimų tikslo ir paskirties: vadovaujantis viešojo administravimo ūkiškumo ir ekonomiškumo principais, turi būti pasiektas geriausias kainos ir kokybės santykis; 15. pažymi, kad, kaip parodė Regionų komiteto ir CEMR apklausos rezultatai, vietos ir regionų valdžios institucijos suvokia galimybę taikyti ekologinius, socialinius ir inovacinius viešųjų pirkimų kriterijus. Kaip pranešama, šie kriterijai iš dalies taikomi vangiai – viena vertus, todėl, kad nėra poreikio, o, kita vertus, todėl, kad, esant didesnei klaidų tikimybei, didėja ir teismo procesų tikimybė; ypač vietos ir regionų valdžios institucijos skundžiasi, kad trūksta profesionalumo, būtino tokio pobūdžio viešiesiems pirkimams skatinti; 16. pažymi, kad, nepaisydamos galimybės viešųjų pirkimų sutartis skirti remiantis įvairiais kokybiniais kriterijais, vietos ir regionų valdžios institucijos dažnai pirmenybę teikia mažiausiai kainai, nes, jų požiūriu, mažiausia kaina reiškia tinkamiausią viešųjų lėšų panaudojimą, be to, tai yra kriterijus, kurį lengviausia taikyti; 17. atsižvelgia į Komisijos komunikate (6) išdėstytą kritiką, kad, vykdant 55 % viešųjų pirkimų procedūrų, sutartis skiriama remiantis vien mažiausios kainos kriterijumi; paaiškina, kad visai galimas dalykas, jog atitinkamose viešųjų pirkimų procedūrose galima atsižvelgti į strateginius tikslus, nes, pavyzdžiui, aplinkosaugos ir energijos vartojimo efektyvumo kriterijai paprastai gali būti nurodyti specifikacijose ir galiausiai sutartį atitinkamai skirti remiantis mažiausia kaina; 18. pažymi, kad, remiantis apklausos rezultatais, strateginių viešųjų pirkimų kriterijų poreikis yra labai skirtingas.  Rengiant viešuosius pirkimus, kuriais skatinamos inovacijos, tokio poreikio dažniausiai nėra, rengiant socialinius viešuosius pirkimus toks poreikis vertinamas neutraliai, o, rengiant į aplinką orientuotus viešuosius pirkimus, tokio poreikio buvimas dažniausiai patvirtinamas; konstatuoja, kad taikant visus kriterijus kyla sunkumų dėl teisinės sistemos sudėtingumo, taip pat nustatant sutarties vykdymo sąlygas ir ypač vertinant nacionalinių sertifikatų ir ženklų, kuriais turi būti įrodytas kriterijų laikymasis, lygiavertiškumą (7); 19. pažymi, kad viešuosius inovacijų pirkimus, įskaitant inovacijų partnerystę arba ikiprekybinius viešuosius pirkimus, kol kas vykdė nedaug vietos ir regionų valdžios institucijų keliose valstybėse narėse. Pagrindinės priežastys – moksliniams tyrimams ir technologinei plėtrai retai skiriamas pagrindinis vaidmuo, perkami standartiniai produktai arba biudžetas yra ribotas. Viena iš priemonių viešiesiems inovacijų pirkimams skatinti galėtų būti Komisijos iniciatyva „Big Buyers“. Regionų komitetas pabrėžia, kad įvairių formų jungtiniai viešieji pirkimai ir pirkimo grupės vis dėlto palengvina ypač mažesnių vietos ir regionų valdžios institucijų pirkimus ir padeda padidinti efektyvumą; MVĮ galimybės patekti į viešųjų pirkimų rinkas 20. primena, kad MVĮ skatinimas buvo vienas iš penkių pagrindinių 2014 m. viešųjų pirkimų teisės reformos prioritetų; pažymi, kad MVĮ ir startuoliams vis dar sunku tenkinti ekonominius arba techninius tinkamumo kriterijus. Be to, pavėluoti mokėjimai, MVĮ nepakankamos žinios apie pagrindinius viešųjų pirkimų aspektus ir didelės galimos teismo procesų išlaidos tebėra esminės kliūtys; 21. pažymi, kad iki šiol taikytomis MVĮ dalyvavimo skatinimo priemonėmis, kaip parodė ir Regionų komiteto ir CEMR apklausa, nebuvo užtikrintas lauktas pagerėjimas; 22. pabrėžia, kad strateginių viešųjų pirkimų tikslai būtent MVĮ nuolat tampa didele kliūtimi dalyvauti viešųjų pirkimų procedūrose, palyginti su šioje srityje profesionaliomis didelėmis įmonėmis, nes MVĮ dažnai neturi reikiamų išteklių strateginių viešųjų pirkimų kriterijams patenkinti; pabrėžia, kad strateginių viešųjų pirkimų stiprinimas gali sutrukdyti siekti teisingo ir remtino tikslo – skatinti ir palengvinti MVĮ galimybes dalyvauti viešųjų pirkimų procedūrose; 23. šiuo požiūriu pabrėžia, kad reikia persvarstyti dabar ES lygmeniu galiojančią MVĮ apibrėžtį (8); paaiškina, kad pagal galiojančią apibrėžtį vidutinių įmonių (vadinamųjų vidutinės kapitalizacijos įmonių, turinčių iki 500 darbuotojų), struktūrą visiškai galima palyginti su MVĮ (turinčių mažiau negu 250 darbuotojų per metus ir 50 mln. EUR neviršijančią apyvartą arba 43 mln. EUR neviršijantį balansą) struktūra, tačiau, nepaisant to, šioms įmonėms didelių įmonių atžvilgiu nesuteikiama jokių privilegijų; atsižvelgdamas į stiprėjančią svarbių rinkų protekcionizmo tendenciją, pabrėžia, kad ES, įvertindama konkurencinius pasaulio santykius, turi laikytis konstruktyvios ir pabrėžtinai atviros rinkos pozicijos, naudingos vietinei ES ekonomikai, ir atsižvelgti į vidurinį sluoksnį kaip svarbų ekonomikos veiksnį, ypač kaimo vietovėse; 24.  pažymi, kad naujoji socialinių ir kitų ypatingos svarbos paslaugų tvarka vietos ir regionų valdžios institucijoms kelia sunkumų, o patiriamos problemos, be kita ko, yra susijusios su ypatingu tokių paslaugų pobūdžiu ir ypatingomis jų teikimo aplinkybėmis; kritiškai vertina tai, kad dabar nuo tam tikros ribos (750 000 EUR) galioja pareiga skelbti konkursus, nors šių paslaugų srityje ir toliau laikomasi argumentų, jog šios paslaugos nėra reikšmingos vidaus rinkai; paaiškina, kad minėtos nuostatos iš dalies netinka nacionalinėms valstybių narių sistemoms. Tais atvejais, kai valdžios institucijos nepriima selektyvios atrankos sprendimo, kai paslaugų teikėjai veikia vien pagal leidimų suteikimo procedūrą arba vadinamuosius „open house“ modelius, Teisingumo Teismas yra priėmęs sprendimą, kad Viešųjų pirkimų direktyvos netaikomos (9). Vis dėlto Viešųjų pirkimų direktyvų taisyklės ne visada tinkamai dera su valstybių narių nacionalinėmis sistemomis ir tai gali lemti neproporcingą administracinę naštą vietos ir regionų valdžios institucijoms (10). Be to, dėl XIV priede esančių nuorodų į turinio požiūriu neapibrėžtus BVPŽ kodus tvarkos taikymo sritis yra nevienareikšmė; 25. mano, kad viešųjų pirkimų procedūra, kurioje užsakymai skirstomi dalimis, skatina dalyvauti MVĮ ir vidutinio dydžio ekonominės veiklos vykdytojus, todėl yra laikytina tinkamu metodu; pažymi, kad nepajėgios įvykdyti užsakymų įmonės arba per mažos užsakymų dalys gali padidinti perkančiųjų organizacijų administravimo ir koordinavimo išlaidas; Tarpvalstybinis prekių ir paslaugų pirkimas 26. konstatuoja, kad bendra tarpvalstybinių viešųjų pirkimų dalis sumažėjo nuo 5,95 %2013 m. iki 3,4 % 2017 m. (11); 27. pabrėžia, kad viešosios sutarties sąvoką reikia aiškinti funkciniu požiūriu; tačiau net ir taikant funkcinį požiūrį, kai apskaičiuojama sutarties vertė, nereikia sumuoti skirtingo pobūdžio planavimo paslaugų, jas veikiau galima laikyti atskiromis sutartimis; paaiškina, kad tai ypač svarbu siekiant užtikrinti MVĮ apsaugą ir paskatinti jas aktyviau dalyvauti viešuosiuose pirkimuose; 28. ragina Komisiją priimti išsamesnes elektroninių viešųjų pirkimų procedūrų gaires siekiant padidinti teisinį tikrumą ir pagerinti MVĮ dalyvavimą elektroniniuose viešuosiuose pirkimuose; 29. atkreipia dėmesį į tai, kad Viešųjų pirkimų direktyvos (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2014/24/ES (12)) 10 straipsnio h dalyje nustatyta išimtis parodo, kokios svarbios yra ne pelno pagalbos organizacijos, kurios gali atsirasti visų pirma civilinės saugos atveju susitelkus savanoriams; mano, kad valstybės narės savo nacionalinėje teisėje gali aiškiai nustatyti, kurios organizacijos laikomos ne pelno, kai remiantis nacionaline teise užtikrinama, kad šios organizacijos atitinka ESTT (13) nustatytus „ne pelno“ kriterijus; 30.  pabrėžia, jog Regionų komiteto ir CEMR apklausoje 70 % apklaustųjų nurodo, kad tarpvalstybiniai viešieji pirkimai neteikia jokios papildomos pridėtinės vertės, nes nėra pasiūlymų iš kitų valstybių narių, ir tik 24 % nurodo, kad šie viešieji pirkimai skatina konkurenciją ir suteikia geresnių alternatyvų; atkreipia dėmesį į regioninių centrų tinklo ataskaitoje pateiktus faktus, kuriais remiantis, kai kuriems, ypač socialinės srities, sektoriams, yra savaime nebūdingas tarpvalstybinis aspektas, taigi trūksta ir reikalaujamos svarbos vidaus rinkai; 31. iš esmės pritaria Komisijos tikslui, kad turėtų būti organizuojama daugiau tarpvalstybinių viešųjų pirkimų; pažymi, kad priežastys, kodėl tarpvalstybiniuose viešuosiuose pirkimuose dalyvauja mažai dalyvių, be kita ko, yra susijusios su viešųjų pirkimų dokumentų daugiakalbystės reikalavimu, o, norint jį įgyvendinti, reikia daug išteklių ir todėl neišvengiamai didėja išlaidos, be to, valstybės narės skirtingai aiškina viešųjų pirkimų direktyvas; 32. paaiškina, kad dar viena pagrindinių priežasčių gali būti skirtingi standartai ir teisinės nuostatos, kuriuos valstybės narės, pavyzdžiui, taiko darbo ir darbuotojų apsaugos teisės arba statybų srityse; šie veiksniai atgraso galimus konkursų dalyvius iš užsienio, ypač MVĮ, nuo pasiūlymų teikimo, nes joms dažnai trūksta reikiamų dalykinių ir teisinių išteklių, kad įvykdytų kitų valstybių narių nurodymus; 33. be to, pabrėžia, kad įmonės labai dažnai steigia patronuojamąsias įmones kitose valstybėse narėse, siekdamos būti arčiau vietos rinkų. Vietos ir regionų rengiamuose konkursuose pasiūlymus dažniausiai teikia ne patronuojančioji įmonė, o patronuojamosios įmonės. Tokie sandoriai nėra įtraukiami į tarpvalstybinių viešųjų pirkimų statistiką; 34. galiausiai, ypač pabrėžia konkursų dalyvių sunkumus, patiriamus dėl įvairių valstybių narių nurodymų, susijusių su sertifikatų ir elektroninių parašų tarpvalstybiniais aspektais; todėl reikia numatyti bendras gaires siekiant parengti bendras reguliavimo ir IT sistemas ir sukurti elektronines platformas, kurios suteiktų galimybę dalyvauti kaimyninėse valstybėse įsisteigusioms įmonėms ir subjektams; Įgyvendinimo pagerinimo priemonės 35. pažymi, kad Komisijos paskelbta vadinamoji profesionalizacija, t. y. administracijos darbuotojų mokymo organizavimas, priklauso išimtinei valstybių narių, ypač vietos ir regionų valdžios institucijų, kompetencijai; be to, nuogąstauja, kad papildomos Komisijos rekomendacijos ir perkančiųjų organizacijų profesionalizacijos srities vadovai (pavyzdžiui, šiuo metu planuojamas parengti didelės apimties Europos profesionalizacijos planas) perkančiosioms organizacijoms, kurios susiduria ir taip su didelės apimties reglamentavimo nuostatų sistema, veikiau reikštų papildomas administracines išlaidas; 36. palankiai vertina pagal Miestų darbotvarkę įgyvendinant partnerystę novatoriškų ir atsakingų viešųjų pirkimų srityje 2018 m. spalio 26 d. priimtą galutinį veiksmų planą (14) ir ypač pritaria ES lygmeniui skirtoms rekomendacijoms apsvarstyti galimybę ES finansavimą skirti bendriems tarpvalstybiniams viešiesiems pirkimams, viešiesiems inovacijų pirkimams, strateginiams viešiesiems pirkimams, visų pirma socialiniams (t. y.  taikant socialinės apsaugos sąlygas ir sutarčių sudarymo kriterijus viešųjų pirkimų procedūrose ir sutartyse) ir žiediniams viešiesiems pirkimams, siekiant valstybių narių lygmeniu investuoti į gebėjimų stiprinimą novatoriškų ir atsakingų viešųjų pirkimų srityje ir tiek valstybių narių, tiek miestų lygmenimis rengti daugiau mokymų žiedinių bei novatoriškų ir atsakingų viešųjų pirkimų srityje; 37. mano, kad ES turi užtikrinti įvairių ES politikos sričių, kurių nuostatomis reglamentuojami viešieji pirkimai, konkurencija ir valstybės pagalba, suderinamumą, ir taip užtikrinti, kad ES apskritai būtų stiprinama kaip pramoninis centras ir kad Europos įmonės globalizuotame pasaulyje būtų konkurencingos; 38. ragina Komisiją, siekiant užtikrinti teisinį tikrumą ir sumažinti vietos perkančiosioms organizacijoms administracinę naštą, paskatinti patikimų ir aiškių visoje ES pripažintų ženklų ir sertifikatų, ypač aplinkos tvarumo srityje, kūrimą; 39. atkreipia dėmesį, kad nuosavų e. viešųjų pirkimų sistemų ir nacionalinių viešųjų pirkimų portalų kūrimas iš dalies lėmė tai, kad atsirado suderinamumo problemų tarp valstybių narių ir jų viduje; sukūrus visiškai suderinamas sistemas būtų galima gerokai supaprastinti ir paspartinti viešųjų pirkimų procedūras; 40. galiausiai pažymi, kad priėmus direktyvas nebuvo patenkintas pagrindinis poreikis visapusiškai supaprastinti sąlygas vietos ir regionų valdžios institucijoms; tačiau, siekdamas tęstinumo, taip pat dėl pirmiau išvardytų priežasčių mano, kad per ateinančius kelerius metus jokiu būdu nepatartina imtis naujos teisėkūros reformos. Briuselis, 2019 m. spalio 8 d. Europos regionų komiteto pirmininkas Karl-Heinz LAMBERTZ (1)  Regionų komitetas, Subsidiarumo iniciatyvinė grupė, Regioninių centrų tinklas ES politikos įgyvendinimui įvertinti, Įgyvendinimo ataskaita, pirmoji konsultacija dėl viešųjų pirkimų, 2019 m. liepos mėn. (2)  2017 m. spalio 3 d. Komisijos komunikatas „Veiksmingi viešieji pirkimai Europoje ir Europai“ (COM(2017) 572). (3)  Žr. Regionų komiteto kartu su Europos savivaldybių ir regionų taryba (CEMR) 2014 m. atliktą viešųjų pirkimų teisinės sistemos įgyvendinimo vertinimo apklausą: iššūkiai ir galimybės regionų ir vietos lygmenimis. (4)  Žr. bendrą Regionų komiteto ir CEMR apklausą. (5)  Žr. 2018 m. liepos 5 d. Europos regionų komiteto nuomonę „Viešųjų pirkimų dokumentų rinkinys“, pranešėjas Adrian Ovidiu Teban (RO/EPP). (6)  2017 m. spalio 3 d. Komisijos komunikatas „Veiksmingi viešieji pirkimai Europoje ir Europai“ (COM(2017) 572 final). (7)  Regionų komiteto ir CEMR apklausa. (8)  2003 m. gegužės 6 d. Komisijos rekomendacija 2003/361/EB (OL L 124, 2003 5 20, p. 36). (9)  Bylos C-410/14 „Falk Pharma“ ir C-9/17 M. Tirkkonen. (10)  2019 m. kovo 14 d. REFIT platformos nuomonė dėl viešųjų pirkimų veiksmingumo ir efektyvumo (pagalba jaunimui ir socialinė parama), kurią parengė Nyderlandų visuomenės sveikatos, gerovės ir sporto ministerija.  C_2020039FI. 01004301. xml 5. 2. 2020    FI Euroopan unionin virallinen lehti C 39/43 Euroopan alueiden komitean lausunto aiheesta ”Täytäntöönpanoraportti julkisista hankinnoista” (2020/C 39/09) Esittelijä : Thomas Habermann (DE, EPP), Rhön-Grabfeldin piirikunnanjohtaja I   YLEISTÄ EUROOPAN ALUEIDEN KOMITEA 1. korostaa, että tämä lausunto on seurausta AK:n sitoumuksesta antaa toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteiden sekä ”tehdään vähemmän mutta tehokkaammin” -periaatteen toteutumista tarkastelevaan työryhmään ja paremman sääntelyn agendaan liittyen palautetta EU:n lainsäädännön täytäntöönpanosta paikallis- ja aluetasolla. korostaa, että tämä lausunto on seurausta AK:n sitoumuksesta antaa toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteiden sekä ”tehdään vähemmän mutta tehokkaammin” -periaatteen toteutumista tarkastelevaan työryhmään ja paremman sääntelyn agendaan liittyen palautetta EU:n lainsäädännön täytäntöönpanosta paikallis- ja aluetasolla. AK on sen vuoksi toteuttanut yhdessä Euroopan kuntien ja alueiden neuvoston (CEMR) kanssa EU:n laajuisen kyselyn, jonka avulla arvioidaan, miten paikallis- ja alueviranomaiset ovat panneet täytäntöön julkisia hankintoja koskevan lainsäädäntökehyksen, ja teettänyt asiaa koskevan tutkimuksen. Komitea korostaa, että jäsenvaltioiden eritasoisen osallistumisen vuoksi kyselyn tulosten perusteella ei voida muodostaa EU:n laajuista kattavaa kuvaa, vaan sen avulla voidaan vain osoittaa suuntauksia. Komitea viittaa lisäksi AK:n alueellisten keskusten verkoston (RegHub) ensimmäisestä kuulemismenettelystä heinäkuussa 2019 julkaistuun raporttiin (1), joka pääosin vahvistaa CEMR:n ja AK:n kyselyn tulokset. 2. toteaa, että jäsenvaltiot saattoivat vuonna 2014 toteutetun julkisia hankintoja koskevien direktiivien perusteellisen uudistuksen osaksi kansallista lainsäädäntöä osittain vuonna 2016 ja osittain paljon myöhemmin. Koska välittömästi vaikuttavan kansallisen hankintalainsäädännön voimaantulosta on kulunut enintään kolme vuotta, uusien säännösten soveltamisesta on saatu vain rajallinen kuva. 3. korostaa, että viranomaisten menettelytavat ja talouden toimijat on vasta nyt saatu sopeutettua uudistettuun hankintalainsäädäntöön ja että eräissä tapauksissa sopeuttamisprosessi on vieläkin kesken. Komitea korostaa myös, että sopeuttamisprosessit aiheuttavat monin paikoin huomattavia koulutus- ja myös neuvontakustannuksia, osittain ulkopuolisten oikeudellisten neuvonantajien vuoksi. Komitea katsoo tämän perusteella, että tulevina vuosina ei ole syytä panna vireille uutta lainsäädäntöä. 4. toteaa, että käsillä olevalla lausunnolla ei pyritä uuteen lainsäädäntöuudistukseen vaan siinä käsitellään lainsäädäntöön liittyviä vaikeuksia, joita hankintaviranomaisilla on tällä hetkellä kunta- ja aluetasolla. Siinä käsitellään lisäksi yksittäisiä näkökohtia, joita komissio on esittänyt lokakuussa 2017 muussa kuin lainsäädäntöä koskevassa tiedonannossaan tehokkaammista, kestävämmistä ja ammattimaisemmista julkisista hankinnoista (2). 5. kannattaa direktiivien tavoitteita ja pääkohtia, joita ovat erityisesti sähköiset hankinnat ja pk-yritysten osallistumisen edistäminen, uudet käsitteet sidosyksikköhankintaa ja kuntien välistä yhteistyötä varten, mahdollisuus soveltaa viranomaisten omien poliittisten päätöksentekoprosessien yhteydessä strategisia kriteereitä julkisiin hankintoihin sekä avoimuuden ja luotettavuuden edistäminen. 6. korostaa, etteivät rajatylittävät hankinnat ole – kyselyn tulosten perusteella (3) – tuottaneet minkäänlaista lisäarvoa paikallis- ja alueviranomaisille.  Huolimatta säännöllisistä EU:n laajuisista tarjouskilpailuista, jotka ovat kalliita ja aikaavieviä, rajatylittäviä tarjouksia on jätetty erittäin vähän tai ei lainkaan. Tämä johtuu oletettavasti siitä, että valtioiden käyttämät sähköiset alustat ovat erilaisia, mikä muodostaa esteen naapurimaiden yritysten ja yhteisöjen osallistumiselle, koska valtiokohtaisesti suunnitelluilla ja toteutetuilla alustoilla ei useinkaan voi käyttää muuta kuin hankintaviranomaisen sijaintimaan kieltä tai ottaa huomioon muiden maiden hallinnollisia menettelyvaatimuksia. 7. kiinnittää huomiota siihen (4), että sääntelykehyksen virheettömästä soveltamisesta on tullut julkisissa hankinnoissa jo tavoite sinänsä sen sijaan, että sitä pidettäisiin töiden, toimitusten tai palvelujen hankkimisen välineenä. 8. korostaa, että on selvennettävä sitä, millä edellytyksin paikallis- ja alueviranomaiset saavat kestävää kehitystä ja myönteistä ympäristövaikutusta silmällä pitäen edistää paikallista talouskasvua ja paikallisia rakenteita hyödyntäen lyhyitä toimitusketjuja (esimerkkinä ”Paikallisia puutuotteita” -aloite) niin sanotun ”osta paikallisia tuotteita” -periaatteen mukaisesti. 9. korostaa, että vuoden 2014 uudistuksella mahdollistettujen vihreiden, sosiaalisten tai innovatiivisten kriteerien huomioon ottamisen julkisten palvelujen tarjoamisessa on pysyttävä kunnallista itsehallintoa koskevan periaatteen mukaisesti kokonaan asianomaisen viranomaisen harkinnassa. Komitea katsoo, että mahdollinen tuleva velvoite soveltaa strategisia hankintatavoitteita jokaiseen hankintaan on torjuttava, jotta hankintamenettelyjä ei kuormiteta tarpeettomasti. Komitea huomauttaa, että strategisten hankintatavoitteiden huomioon ottaminen ei voi olla tarkoituksenmukaista monissa hankintamenettelyissä, esimerkiksi tuotteiden vakiohankinnoissa. 10. korostaa, että poliittiset lisätavoitteet lisäävät virheiden mahdollisuutta ja myös ristiriitojen uhkaa kyseisten tavoitteiden välillä. Komitea korostaa, että julkisten hankintojen tavoitteet voidaan saavuttaa vain siinä määrin ja sillä ehdolla, ettei unohdeta ensisijaista tavoitetta hankkia kansalaisille hyviä tuotteita ja palveluja järkevään hintaan. 11. korostaa myös, että paikallis- ja alueviranomaisten oikeus tuottaa ja järjestää palvelunsa omien laitostensa, liikelaitostensa tai julkisten yritystensä kautta tunnustetaan selvästi vuoden 2014 uudistuksessa samoin kuin sidosyksikköhankinta ja kuntien välinen yhteistyö. Tehtävien siirto kolmansille osapuolille onkin vain yksi monista vaihtoehdoista tarjota julkisia palveluja (5). AK korostaa lopuksi hankintaviranomaisten oikeutta kunnallistaa uudelleen kolmannelle osapuolelle siirrettyjä tehtäviä. 12. pitää perusteltuna tavoitteena korottaa kynnysarvoa, josta lähtien julkiset hankintasopimukset on julkaistava Euroopan laajuisesti, koska näin voidaan säilyttää avoimuuden sekä viranomaisiin ja pk-yrityksiin kohdistuvan hallintotaakan välinen tasapaino. Komitea kehottaakin komissiota pyrkimään WTO-tasolla pitkällä aikavälillä siihen, että julkisia hankintoja koskevassa sopimuksessa määrättyjä kynnysarvoja korotetaan merkittävästi. II   POLIITTISET SUOSITUKSET Strategiset hankinnat 13. katsoo, että vuoden 2014 julkisia hankintoja koskevilla direktiiveillä hankintaviranomaisille annettu mahdollisuus ottaa strategiset hankintatavoitteet huomioon hankinnoissa voi yksittäisissä tapauksissa johtaa hankintaviranomaisen kannalta ”parempiin hankintoihin”. 14. muistuttaa, että viranomaisille tästä aiheutuvan hallinnollisen rasituksen on oltava oikeasuhtainen siihen hyötyyn nähden, joka julkisilla hankinnoilla voidaan tuottaa kansalaisten etujen mukaisesti.  Julkisilla hankinnoilla ei pyritä ensisijaisesti saavuttamaan poliittisia tavoitteita, esimerkiksi ympäristökestävyyden, sosiaalisen osallisuuden ja innovoinnin alalla, eikä edistämään tietynlaista yhteiskunnallista kehitystä. Niitä kuitenkin käytetään yhä enemmän myös ohjauksen ja muiden poliittisten tavoitteiden saavuttamisen välineenä. Julkisten hankintojen tarkoitusta ja päämäärää ei saa kadottaa näkyvistä: talousarvion kurinalaisuutta ja julkishallinnon tehokkuutta koskevien periaatteiden mukaisesti on löydettävä paras hinta-laatusuhde. 15. toteaa, että – AK:n ja CEMR:n kyselyn tulosten mukaan – paikallis- ja alueviranomaiset ovat tietoisia mahdollisuudesta soveltaa vihreitä, sosiaalisia ja innovatiivisia hankintakriteereitä. Vastausten mukaan niitä sovelletaan osittain pidättyvästi, toisaalta koska siihen ei ole tarvetta, toisaalta koska virheiden mahdollisuuden kasvaessa myös muutoksenhakumenettelyjen todennäköisyys kasvaa. Etenkin alue- ja paikallisviranomaiset valittavat tämäntyyppisten hankintamenettelyjen toteuttamisessa tarvittavan asiantuntemuksen puutetta. 16. korostaa, että paikallis- ja alueviranomaiset asettavat usein edullisimman hinnan etusijalle huolimatta mahdollisuudesta tehdä hankintasopimuksia laatukriteerien perusteella, koska niiden mukaan se edustaa asianmukaisinta julkisten varojen käyttöä ja on helpommin sovellettava kriteeri. 17. viittaa komission tiedonannossaan (6) esittämään arvosteluun, että 55 prosenttia hankintamenettelyistä tehdään pelkästään alimman hinnan perusteella. Komitea toteaa, että kyseisissä hankintamenettelyissä on hyvin voitu ottaa huomioon strategisia tavoitteita, sillä esimerkiksi ympäristö- ja energiatehokkuuskriteerit voidaan esittää tehokkaasti jo tarjouseritelmässä ja sopimus voidaan tehdä sitten alimman hinnan perusteella. 18. korostaa, että kyselyn tulosten mukaan strategisten hankintakriteerien tarve vaihtelee huomattavasti. Innovointia edistäville hankinnoille ei nähdä juurikaan tarvetta, sosiaalisia hankintoja koskevat mielipiteet jakautuvat tasaisesti ja ympäristöä säästäviin hankintoihin suhtaudutaan enimmäkseen myönteisesti. Komitea toteaa, että kaikkien kriteerien soveltaminen aiheuttaa sääntelykehyksen monimutkaisuuden vuoksi vaikeuksia toimeksiannon toteuttamisehtojen määrittelyssä ja erityisesti kriteerien täyttymisen osoittavien kansallisten sertifikaattien ja merkintöjen vastaavuuden arvioinnissa (7). 19. korostaa, että innovatiivisten hankintojen, myös innovaatiokumppanuuksien ja esikaupallisten hankintojen, käyttö on rajoittunut tähän mennessä harvoihin paikallisviranomaisiin tietyissä jäsenvaltioissa. Tämä johtuu etenkin siitä, että tutkimuksen ja kehittämisen edistäminen on harvoin etusijalla, hankitaan standardituotteita tai talousarviolle on asetettu rajoituksia. Komission Big Buyers -aloite voisi olla yksi väline, jolla edistetään innovatiivisia hankintoja. Komitea korostaa kuitenkin, että keskitetyt hankinnat ja ostoryhmittymät helpottavat yleensä etenkin pienten viranomaisten hankintoja ja tuottavat niille tehokkuusetuja. Pk-yritysten pääsy julkisten hankintojen markkinoille 20. muistuttaa, että pk-yritysten edistäminen oli yksi vuonna 2014 toteutetun hankintalainsäädännön uudistuksen viidestä painopisteestä. Komitea toteaa, että pk- ja startup-yritysten on edelleen vaikea täyttää taloudellisia tai teknisiä valintakriteereitä. Sen lisäksi viivästyneet maksut, pk-yritysten puutteelliset tiedot hankintojen keskeisistä näkökohdista sekä muutoksenhakumenettelyjen mahdolliset korkeat kustannukset ovat edelleen huomattavia esteitä. 21. toteaa, että tähänastiset toimenpiteet pk-yritysten osallistumisen lisäämiseksi eivät ole parantaneet tilannetta odotetusti – mikä ilmenee myös AK:n ja CEMR:n kyselystä. 22. 