i^^^ -tF^ . ^ \i / . V !f 1. IK^^H 670 s *-■ iJir^ - ^^ "C^ ^ 558 vd**^ ^\f '¥ r^^ 7v%'^ o ^ V'n T> '^<w ' CD vrj: »«■. - • ^^^^^^1 . "^c siK^- )^ =co r<:^^'-rT^V-^'ii ^;^^"^ >^ v/-, > / ^A I Den sidste Athenienser, AP Victor Rydberg. )r]^ 9 * Oversat efter Originalens andet Oplag af OTTO BORCHSENIUS. FØRSTE DEL. ^^J^^ KJOBENHAVN. ANDR. SCHOUS FORLAG. 1874. te lo ri ej V, I I. COHENS BOGTRYKKERI. Indhold, Forste Del. Side Kap. 1. I Athen, en Morgenstund for 1500 Aar siden 1. — 2. Møder paa Torvet 15. — 3. Delli. Orakelspørgerne 31. — 4. Krysantevs 55. — 5. Hermiones Nat i Templet 71. — 6. Prokonsulen i Forlegenhed. I det biskop- pelige Palads 90. — 7. Petros 117. — 8. Søjlehelgenen 134. — 9. Filosofens Hjem 164. — 10. Filosofens Hjem (Forts.) 194. — 11. Rakel 215. — 12. Begyndelsen til et Sørgespil 235. — 13. Sørgespillet 251. — 14. Sørgespillet. (Forts.) 278. — 15. Sørgespillet. (Forts.) 306. — 16. Under den ny Kejser 327. Anden Del. Side Kap. 1. Et Aar efter 1. — 2. Petros og Barak 21. — 3. Theodoros 46. — 4. Mødet 66. — 5. Skeptikeren 85. — 6. Karmides og Rakel 118. — 7. Clemens og Evsebia 157. — 8. Krysantevs gjenfinder sin Son 166. — 9. Aanden og Kjodet 201. — 10. Hos Myro 228. — 11. Lighuset 244. — 12. BiTlluppet 267. — 13. Den følgende Dag 294. — 14. I Sunion 305. — 15. Krigen i Sunion 522. — 16. Slutning 371. Første Kapitel. I Athen, en Morgenstund for 1500 Aar siden. »llvorledes forholder det sig. Karmides: har Druens Gud uogeu Son?« »I Sandhed, Olympiodoros, det er lettere at gjøre Eede for de atheniensiske Hundes Slægtregi- stre end for de olympiske Guders. ^len hvortil dette Spørgsmaal ? Agter du at sysselsætte dig med Mythologien?« »Nej , ved Zevs, det har aldrig været min Tanke. Det overlader jeg til Krysantevs og hans skjonne Datter. Jeg mener blot, at hvis en saadan Son gives, saa skal jeg endnu i Dag diote en Sang til hans Ære. Hans Tilnavne har jeg allerede fær- dige: »Morgenkval-Uddeleren, Ulyst- og Anger- Guden, den olympiske Tindinge-Smed«. O min Karmides, er han endnu ikke fudt denne bedrove- lige Gud, saa turde han snart skue Dagens Lys, elier det behager ham. i Lighed med sin Fader, at lade sig fode paa Ny; thi mit Hoved, det foler jeg. or frugtsommeligt med ham.« Den sidste Athenienser. \ »Vel muligt. Zevs fodte jo Visdomsgudinden af sil Hoved; hvorfor skulde da ikke Olyrapiodoros »Ja ikke sai^dt? Og det vil ikke undre mi«-, hvis Tindinge-Smeden, ligesom hun. træder fuldt- rustet ud og overrasker Verden med Ambolten un- der Armen og Hammeren i Haanden.« »Trost dig, min Ven I Morgenluften vil forjage disse mythologiske Fantasier. Hvor frisk blæser ikke Vinden fra Havet I Det gjor godt at ind- aande den I« »Ah I — du har Eet. Morgenstunden er herlig — en naturhistorisk Opdagelse, som jeg skal med- dele mine Venner. Hvor lang er Skyggen?« »Det lider mod Torvehandelens Slutning,« sva- rede Karmides, idet han med ovet Øje maalte So- lens Hojde over det fjerne, granbedækkede Lyka- bettos. — »Skal vi til Torvet? Vi kan undervejs gaa ind til Ly sis og tomme et Bæger Lesbisk med Is.<< »Et godt Indfald. Det skal lindre mine Fod- selsveer. Hejda, Karmides I kast hellere dit Guld i en Danaes Skjod end paa Gaden: Der tabte du en Ring; den ligger ved dine Fodder.« »Aa! Knkels Ringl Pantet paa min lille Jod- indes Flamme!« sagde Karmides til sig selv, idet hnn tog Ringen op fra Gaden og fæstede den ved sin Guldhalskjæde. »Priset være dine skarpe Sanser, Olympiodoros! Jeg vilde ikke have mistet dette Klenodie for min kappadokiske Akillevs.« »Jeg forstaar dig, du nye^ Alkibiades. Ve mig! Hvor skal jeg ad Aare finde en anden Karmides?«) »Hvad jpg beundrer hos vor Prokonsul,« ved- blev Kaimides, »er hans Evne til Selvbeherskelse. De Lænker, som Vinguden lægger paa en saadan Mand, er Blomsterkjæder. som han bryder, naar *) Det laveste Terningkast kaldtes saaledes af ro- merske Spillere. 1* hau vil. Han laa i Nat paa sin Sofa, Bægeret var faldet ud af hans fiaand og Kransen gledet ned mod hans Xæse, hans Øjne vare halv tillukkede, og haus Tunge lallede slapt efter Tonerne af den lydiske Flojte. »under de mest latterlige Forsøg paa at folge dens Lob, da Dorvogteren lod melde, at en kejserlig Brev bærer ventede ham. Vor Annæus Domitius sprang op som en Fjer. lagde Kransen bort, ordnede Kappen og skred med majestætiske Tiin ud i Avlaen, hvor han modtog Brevet, læste det ved Skinnet af Alterlampen og aftærdigede Bu- det, for at vende tilbage og fortsætte Drikkelaget . . .« »Nu, og Brevets Indhold?« »Bah. hvilket Sporgsmaal! Gaa til Ægyp- tens Sfinx og udgransk, hvis du kan. Naturens Gaadel« »Jeg tænker, at Julianus . .« »Hys I nævn ikke det Xavn!« af brod Karmides ham og saa' sig omkring. »Fordemte Tindinge-Smed I — Hvorledes var det. min Karmides: er jeg ikke i Dag budet ud til din Landgaard? Der foresvæver mig nogle Ord fra din guddommelige Mund om grønne Træer og britanniske Østers.« »Ganske rigtigt.« »Men Myro og Praxinoa?« »De følge med.« »Herligt!« »Og med nogle andre af dine Venner har jeg aftalt et Møde, en Time efter Torvehandelens Slut- ning, ved Trappen til Akropolis.« »Godt!« »Du maa ikke belave dig paa noget Overor- denligt, Olympiodoros ! Alt vil komme til at gaa simpelt og landlig til.« »Fortræffeligt! Jeg længes netop efter Na^ul* og Usbid. Jeg skal med Gla^de vogte dine Oxer, klippe dine Faar og drikke Vand af samme Kilde som dine Hyrder. Vand. du Gudedrik! Jeg hader — ak, den fordumte Tindinge-Smed! — alle Drikke undtagen Vand. Jeg opdager i dette Øjeblik min sande Bestemmelse. Jeg vil blive Hyrde — en ny Dafnis. Du maa lade en eller anden Testylis eller Amaryllis indvie mig i Ostetillavningens Myste- rier, min Karmides Jeg foragter Kulturen og iler til Naturens moderlige Barm. ApoUon har jo været Hyrde; Paris ligesaa: Hyrde var Drengen, som Kypris selv i Frygieus Skove for- fulgte, Skoven saa' hendes Fryd, og Skoven saa' hendes Taarer; Hyrde Endymion var, og hos Hjorden han sov, da Selene steg fra Himmelen ned at kysse hans rødmende Læber; Rhea begræder en Hyrde, og Lynguden selv i en Ørns Ham kredsede rundt om Idas Top for en vogtende Yng- ling. *) Theokritos. 6 HYOifor skulde da ikke Olympiodoro^ kuune ned- lade sig til Krogstaven og Hyrdeflojten'? Men et Ord, min Karmides! har du Vagtler, Kamp- haner og Terninger i dit Arkadien?« — >.Vær rolig. Jeg har en Anelse om Natur- livets Fornodenheder.« »Véd du. at jeg ved næste Væddelob lader min Bellerofon optræde? Solverhvid, krusmanket. bygget til at klove Luften som en Pil. Hvad me- ner du? Jeg vover den mod Prokonsulens thrakiske Hingst. <- >.l)et kan du trygt gjore.« >-'Jeg haaber det.« De tvende unge Alænd befandt sig nu udenfor Lysis's Samlingssal, et af disse, for Athenienserne saa kjære. med Malerier smykkede Tilflugtssteder, hvoraf Staden ejede flere, end Aaret har Dage. En Mængde Gjæster havde allerede indfundet sig og vandrede samtalende i Buegangen eller sad uden- for i Skyggen af et fra Bjælkelaget nedrullet Sol- telt, i Begreb med at nyde Frokosten: Brod dyp- pet i Vin. Efter at Karmides og Olympiodoros havde forfrisket sig med et Bæger Lesbisk, kjolet med Is, styrede de deres Gang til Torvet. Her herskede livlig Trængsel, thi den allerede kor- tere og mere skraa Skygge, som faldt fra det tempel- prydede AkTopolis, mindede Kjobere og Sælgere om, at Tiden na-rmede sig, da de maatte rømme Tonnet. Fiskere med rode Huer og korte Tunikaer holdt sprællende Thunfiske i Vejret fra deres transportable Hyttefade og erindrede med hoje Kaab om, at det nu var Fuldmaane og deres Vare bedst. Smaa- handlere løb omkring med Prøver paa deres Varer; unge Piger falbød Blomsterkoste, Kranse og Guir- lander, idet de smuttede mellem de lange Eækker af Vogne, hvor Øiet fængsledes af Citroner, Ferskener, Figner, Leg og Grøntsager, medens Trækdyrene, Mulæsler og attiske Klepperter, græssede bagi. Fra andre V^ogne styrtede i fulde Straaler de svul- mende Vinsækkes Indhold ud i de henstillede Kar. Et Stykke derfra, netop omkring Torv-Her- mes's kolossale Broncestøtte , altsaa paa samme Sted som i Aristofanes's Dage, falbød Kjød- og Pølsehandlerne deres i Form af Søjler og Guirlander ordnede Varer, omgivne af talrige Kunder, blandt hvilke de Riges Slaver vare de mest højrøstede, thi her, om ellers nogensteds, bestemte Pungens Vægt Personens. Medens Slaven saa efter endt Handel fjernede sig med den fulde Kurv paa Hovedet, listede derimod den fattige Borger sig bort med sin kar- rigt tilmaalte Smule under Kappen, heldig, hvis ikke et Hul i denne forraadte en fuldblods Atheni- ensers Fornedrelse. Længere borte, hvor Træng- selen var mindre stærk, stod Gipsfabrikanter, Potte- magere og Glashandlere mellem Rækkerne af deres ofte kunstneiisk fuldendte Arbejder, og endnu fjer- nere fra den største Vrimmel af larmende og gesti- kulerende Mennesker — omkring Æreporten, der skulde minde om det Kassanderske Rytteris Ne- 8 derlag — vare glimrende Boder, til hvilke kostbare Tojer tra Øerne og Asien, Røgelser og Salver fra Arabien og Indien. Juvolerarbejder og Luxusgj en- stande af allehaaude Slags hidlokkede velklædte Kje- bere af begge Kjou. Karmides og Olympiodoros, der, inden vi traf dem. allerede havde faaet Badene og Haarfriseren fra Haanden, forogede nu Antallet af de unge Spradebasser, der ved en mærkværdig Skjæbnens Tilskikkelse vare vaagnede saa tidlig paa For- middagen og. uden andet Ærinde end at forøge Trængselen og tilfredsstille deres Xysgjerrighed, arbejdede sig igjeunem de kjobslaaende Grupper, snart nikkende til en fager Terne fra Kvar- teret Skambonide og snart granskende de til Salgs udbudte Slavinder, der, forte herhen fra forskjellige Lande, lod øjet frit skue alle Nuancer af kvinde- lig Ynde, lige fra den sorte Æthiopierindes til den rødmende syriske Piges. Ogsaa de fremmede Kjob- mænd fortjente, i det Mindste af det uvante Øje, at betragtes : man saa blandt hundrede Andre i den brogede Vrimmel den spinkle, livlige Alexandrier, som , skjøur. født ikke langt Ira Pyramiderne, dog med sin gammelhelleniske Dragt vilde ha^vde sit Udspring fra Jordens mest dannede Folk, og som , adspurgt om sin Byrd , vilde svaret , at han var en makedonisk Græker : man saa* den svær- lemmede lUyrier i en fordringsløs ulden Kappe, som dog ikke savnede den røde Kant, der vidnede om hans frie Herkomst; man saa' Manden fra den per- 9 siske Grænse . kjenrlelig paa sin lodne , kegle- formige Hue, sin blomstrede Kjole og sine vide Biixer, der vare snorede sammen om Smalbenet; man saa' den stolte Spanier, hvis skinnende Kappe (vævet Svulst!) vidnede med Senecas Sørgespil om hans Landsmænds Tilbøjelighed for det Pralende; man saa' den langskj æggede Jode i mork Kaftan, foret med Skind, samt, for endelig at slutte Ud- valget, den yppige Halvhellener fra Asien med par- fumerede Lokker, Guldringe i Ørerne og en fodsid Timika. Kommende fra Piræos-Gaden syntes en ]\land at rette sin Gang over Torvet. Folkemængden aab- nede sig villig for ham . og alle Nærstaaendes Øjne fæstedes paabanshoje. majestætiske Skikkelse, omkring hvilken Kappen faldt i plastiske Folder; idet han gik forbi, hilsedes han af Mange i Hoben. »Krysantevs!« mumlede Karmides, og hans Ansigt formorkedes. »Hvem er detV« hviskede de Fremmede og fulgte ham med Øjnene, til han var forsvundet i Vrimlen. Svarene lod: »Krysantevs. Arkonten. — Den rige Krysantevs. — Filosofen Krysantevs, Ærke- hedningen.« Det sidste af disse Svar kom tra en Kristen. Nu lod Tofvopsynsmandens Klokke gjennem Larmen, og taa ]\Iinutter efter vare alle Boder tagne ned, alle Vogne forspændte, og den brogede Mængde opslugtes efterhaanden i Mundingerne af Piræos- 10 Gaden, Kerameikos og de Gader, der i forskjellige Ketninger furte omkring Åkropolis. vStrax dei-paa vare en Mængde Byslavers Arme i Bevægelse for at feje Torvets Stenbro, medens Vandkærrer kryd- sede hverandre og udsendte, for at dæmpe Stevet, en tin Regn. der hurtig blev opsuget af de friske Vindpust fra Havet. Torvet, der nylig var i Mor- gendragt — og 1 denne Paaklædning saa godt som ukjendt og uigjenkjendeligt for de mange Atheni- ensere, der elskede Morgendromme — gjenvandt som ved et Trylleslag sit sædvanlige Udseende, der bedre stemmede overens med dets Minder og dets Værdighed som Hjertet i Visdomsgudindens Stad. En Tilskuer, som havde valgt sit Standpunkt foran Zevs Elevtherios's Tempel eller den kongelige Sejlehal, der mod Syd begrænsede Torvet, vilde da til Hojre have set Raadhuset, Retfærdighedens Tem- pel. Metroon og. ApoUons Tempel — en Linie af Kolonnader, i de forskjellige Marmorarters matte Glans, alle hvilende i Skj'ggen af Åkropolis, medens Solen til Venstre lyste paa Billedgalleriets blaahvide Sojler og i Baggrunden af det Hele gjod sin Straale- tlod ud over Areopagos's Hoj og det ved dennes Fod beliggende Tempel for Krigsguden. Omgivet af disse Bygningskunstens ædle Frembringelser, Stejle- rad ved Søjlerad. i hvilke den korinthiske Pragt gav Plads for den doriske Majestæt og denne atter tor den joniske luftige Ynde , fremkaldte det vidt- strakte, nu næsten tomme Torv. hvorover en morke- blaa, i Horizonten gronglinsende Himmel hvæ-lvede 11 sig, en ubeskrivelig Følelse af vemodsfuld Storhed, der i bøj Grad forøgedes ved de Bronce- og Mar- morstøtter, som efter Menneskemængdens Forsvind- ning nu alene befolkede og i tavse, højtidelige Li- nier, Piedestal ved Piedestal, omgav det. Hvor de nu stod, med Ansigtstrækkene stemplede af olym- pisk Ko, gjennemaandede (som altid hos Antikerne; af et Vemodspust, syntes disse Gjengaugere af Old- tidens vældige Aander, hævede over Tidens Om- vexlinger og salige i sig selv, drømmende at be- tragte Solstraalernes Leg og Skyggens sporløse Van- dring over den minderige Plads. Lidt efter lidt kom der Liv i dette Billede. Fra den pragtfulde Gade Kerameikos steg Grupper af Borgere, som paa denne Tid plejede at sam- les her, ned paa Torvet, for at tale om Dngens Ny- heder og Stadens Anliggender; og hos disse Athe- niensere kunde den Fremmede, hvis han havde øje for Sligt, endnu beundre den attiske Fiahed i Ad- færd og Tale, hvis Lige aldrig var fundet udenfor Athens Mure, samt den smagfulde og prunkløse Simpelhed i Dragt, der ogsaa var fundet andensteds, men nu var stængt ude fra den ovrige Verden af Despotismens Datter : barbarisk Yppighed. Et Offertog skred stille og ubemærket — saa ube- mærket , at det kunde vække Medlidenhed — imellem disse Grupper henimod Mcirmortrapperne, der førte op til Propylæerne. I Billedgalleriets Søjlegang samlede en Lærer i den stoiske Filosofi et Antal Tilhørere, der for største Delen vare ro- 12 nierske Seuatorssuniier og andre fornemme Ynglinger, som vare komne til Athen, for at tilegne sig hellenisk Visdom. Thi denne By var endnu, ved Siden af Alexandria, den antike Dannelses Midtpunkt, et Un versitet for det romerske Verdensrige, og over- straalede sin Medbejlerinde med Erindringerne om Tankens og Visdommens Heroer: Soki'ates, Platon, Aristoteles, Zenon ogEpikuios. Endnu efter at den kristne Kirke længe havde været en triumferende Kirke, etter at i selve Kom det sidste hedenske Alter, .Sejrens, var bleven nedbrudt, endnu længe herefter brændte i den stille, skjulte By ved den Saroniske Bugt den liedenske Filosofis Lampe, be- vogtet af hellige Minder og næret af Forskningens sidste Olie, indtil den endelig, nær ved at gaa ud af sig selv, slukkedes af et Vindpust fra Despotis- men, og den tromnie Verden, lydig og uden Mod- sigelse af en eneste Rost, annammede Ordene: credo, qvia absm'dum*). Men forinden - saaledes ved Tidspunktet tor denne Fortælling — forelæstes endnu Epikuros i hans beromte Haver: endnu udlagdes Platons Lære, hvor han selv, »den gud- dommelige«, syv Aarhundreder forud havde forkyndt den: under Akademias Popler: endnu vandrede Ze- Dons Disciple mellem Mesterværker fra Pamfilos's og Polygnotos s Pensler i den sanjme Sojlegang, som '■) r Jeg tror, fordi det er urimeligt" — et Udtryk, som tilskrives Kirkefaderen Tertullian, skjønt uet ikke ordret i denne l-orm gjenfindes i hans Skrifter. 13 fra Begyndelsen af gav denne Skole Navn — den sparsomt, men af hoje, overmenneskelige Skikkelsei- befolkede Skole! Fra deji nordostlioe Del af Byen begyndte Klok- kerne at ringe i en kristen Kirke. Luften, der var ren og elastisk, forplantede den mægtige, zitrende Klang vidt ud over Egneu. Den gjenlod i Bue- gangene, den slog imod Akropolis's Kalkskrænter, og, kastet tilbage herfra, klang den som dybe, anelsesfulde Sukke, ])ressede ud af Pallas Athe- nes Kobberbarm, hvor hun, jættestor, lysende i Solen og synlig for Sejleren langt ude paa den anden Side Sunions Odde, rejste sig fra Klippens Tinde og med hjelmdækket Hoved saa over Parthenons Gavl ned paa sin Klient , Byen under hendes Fod der. Andet Kapitel. Møder paa Torvet. Klokkerne ringede endnu, da Karmides og hans Venner vare samlede ved Marmortrappen til Pro- pylæerne. Dagen var de Kristnes Glædes- og Hvile- dag; man saa' dem familievis skride over Torvet paa Vej til Kirken. Skaren var talrig: den lod ane, at selv Athen, Hedenskabets Bolvæn'k, maaske 14 inden ret lang Tid skulde tilhore en Fjende, der var voxet op indenfor Forskansningen og ikke trængt ind udefra. I Kom ved Tiberen og Rom ved Bosporos, i alle det store Verdensriges folke vrimlende Stæder vare de Kristne allerede i Antal de overlegne: dér havde, med Kejseren og Hoffet til Forbillede, Fler- tallet af de Rige og Fornemme lidt efter lidt sam- let sig orpkriug Korset ; dér havde Enhver, som følte en Gnist af Ærgjerrighed i sit Bryst, ilet med at bekjende en Lære, der var det eneste Vilkaar for en af Despotismen mindre lænkebundet Virksomhed; dér havde endelig utallige Nodens Børn ikke formaaet at vise den Gave af en Klædning og tyve Guld- stykker tilbage, som udgjorde Lokkemaden, hvormed Konstantinus, en ny Menneskefisker. di'Og Sjæle op af Hedenskabets Dyb. I Athen var Forholdet ander- ledes. Athen ]aa udenfor Omraadet af det kejser- Uge Hofs umiddelbare Indflydelse; Filosofien havde i denne sin Moderjord de stærkeste Rudder og bar endnu i denne Stund Blomster. Athenienseren var bundet til sine Fædres Tro ved ærefulde histo- riske blinder, verl Filosofiens og Kunstens henri- vende Magt. Han fandt det haardt at fordømme Perikles og Aristides, at betragte Sokrates og Pla- ton som Redskaber tor onde Dæmoner; han vilde nødig nedbryde sine Templer, Bygningskunstens Mesterværker, eller sonderslaa sine Billedstutter, Mejselens Vidundere. Derfor var Mængden af dan- nede Atheniensere endnu den gamle Religion hen- given, saaledes som denne længe havde været: for- 15 ædlet af en klarere Gudsbevidsthed oggjennemtrængt af F'ilosofien. Mange bekj endte den med større Be- gejstring end nogensinde, fordi dens Tilværelse var truet, og fordi de i den saa' den menneskelige Vær- digheds, Tankefrihedens og den synkende Kulturs eneste Hedning. Men alle de, for hvem Forskning, Kunstnydelse og historiske Minder vare som ikke existerende, alle de, der hentæredes af hemmelig Smerte, af Anger over Syndei-, for hvilke de ikke saa' nogen Forsoning, af grumme Samvittigheds- nag eller af Frygt for Tilintetgjørelsen, alle disse Utallige havde ilet med, for Visheden om Forsoning og et evigt Liv. Vi vende tilbage til Torvet, som i dette Øjp- blik frembød et Billede at gribende Modsætninger. Templernes herlige Kolonnader. Gudernes, Tænkernes, Digternes, Heltenes Billedstotter, bestraalede af en mild Sol og overhvælvede af en smilende Himmel ~ og indenfor denne Kamme, der var dannet af Naturens og Kunstens glade Skjonhed, de til Kir- ken vandrende Kristnes Skare, som strømmede ned fra Kvartererne Kolyttos og Skambonide. en alvor- 16 liof. ja mork Hob. Kvinderne utilslorede og de fleste af Mændene indhyllede i grove Kapper, fremmede for deres Omgivelser og med skrigende Modsætninger indenfor sin egen Kreds — Side om Side med pjal- tede Elendige de kejserlige Embedsmænd i asiatisk brammende Dragter — Side om Side med Sværmere, som vare tilsulede af Smnds og blodte af Saar. de selv havde tilfojet sig, de glimrende af Slaver baariie Palankiner. hvori fornemme kristne Kvinder hvilede — alt dette, glidende forbi Øjet. medens Luf- ten bævede nf det indviede Malms manende Klang I Gruppen ved Marmortrappen formindskede ikke Iniltrykket af dette Billede, der var antikt i sin Arkitektur og romantisk i sin Staffage. De ungt- Epikuræere stode spegende omkiing en BaTestol, meUem hvis Gardiner man snart kun skimtede en Flig af det koiske Tuj, som for sin Gjennemsig- tighed kaldtes Byssos-Taage , snart en blændende hvid. guldsmykket Arm, og snart i bedste eller værste Fald et lokket Pigehoved, som ikke tilhorte nogen mindre F^erson end Praxinoa, Athens yndigste Hetære. Medens man endnu ventede paa Myro. hendes Veninde eller maaske Medbejlerske, frem- fortes af Slaver thessaliske Gaugere, smykkede med glimrende Dækkener. Karmides, Hovedfiguren i Gruppen, bar en hvid folderig Kiton, der naaede til Knæet og om Livet var holdt sammen af et med gyldne Snorkler broderet Bælte, samt over Kjor- telen en V rod tyrisk Kappe . skjodeslost ka- stet over den ene Skulder. Omkring Halsen hang 17 en Guldkjæde , hvori Signetringen var fæstet. Benene, der vare nøgne fra Knæet til den med en Silkesko bedækkede Fod, havde den marmorag- tige Glans, som alene Legemsøvelser og Badesla- vernes Frotteringer med Olier, Essencer og Pimp- sten kunde tilvejebringe. Karmides's Venner vare klædte omtrent som han. Det Hele frembød et glimrende, men for de forbidragende Kristne ingen- lunde opbyggeligt Syn. »Hu, disse Mennesker,« sagde Praxinoa om de Kristne, »deres Aasyn gjør mig bange. Smukke Karmides, træk Gardinerne for. Jeg bliver syg, hvis jeg skal se disse ulykkelige Ansigter.« Naar Praxinoa kaldte Karmides smuk, saa var denne forøvrig gængse Artighed her i Overens- stemmelse med det virkelige Forhold. Hans Skik- kelse, som besad den græske Types naturlige Adel, var ved gymnastiske Øvelser udviklet til en Form- fuldendthed , værdig til at mejsles i Marmor, og hans Ansigtstræk vare regelmæssige , uden at dette hæmmede Intelligensens frie Spil; men i disse Træk vexlede tillige en besynderlig Blan- ding af Letsind med Resoluthed, af Haardhed og Høj- mod, og hele hans Skabning, fra Øjekastet til Mu- skelspillet i hans Lemmer, bar Vidne om den tra- giske Strid, i hvilken Naturen, langsomt givende efter, men endnu sejrrig, bekæmper Virkningerne af vedholdende Udsvævelser. »Ved Dionysos !« udbrød Olympiodoros. idet han. Den sidste Athenienser. 2 18 ordnende sin Gangers Bidselremme, kastede et Blik over Torvet, »der har vi jo Prokonsulen.« »Hvor?" »Ved Torv-Hermes's Støtte. Han staar ved Siden af en Bærestol og taler med Damen i denne.« »Rigtigt. Jeg ser ham.« »Det er Evsebias Bærestol,« sagde Karmides. »Jeg kj ender den igjen.« »Aha! Men betragt vor Annæus Domitius! Jeg tror, ved Here, han paa aabent Torv faar en Gardinprædiken af sin skjonue Hustru,« udbrod en af Tnglingerne. »Det vilde ikke være saa underligt,« bemær- kede en Anden. »Jeg bilder mig alligevel ind, at de gjensidig har Grand til at bære over med hinanden. Men det er sandt, Karmides, fortsætter den fromme Evsebia sine Forsog paa at omvende dig?« »Nej,« svarede Karmides , »vi blev begge kjede af Forsøget. Evsebia er meget foranderlig . . .« »Og du selve Troskaben!« »Og hun har formodenlig«, tilføjede Karmi- des, »en elskværdigere Proselyt i Sigte.« »Der er M3T0! Naa endelig! — Velkommen du Fjerde af Yndens Gudinder!« »Velkommen, Dagens Straale, som aldrig l3^ste klarere for vor Stad!« deklamerede Olympiodoros og vedblev, til Trods for M3TOS Solskjærra, der truende kredsede i Nærheden af hans Mund: 19 „Kom, Gudinde, nu og af Smertens tunge Baand os løs! Opfyld nu den Bøn, som Hjertets ømme Længsel bad dig opfylde: — Hulde! strid ved vor Side !" ") ' Efter at Myro var ankommen, var Selskabet fuldtalligt. Yngliugerne svingede sig op paa deres Heste, Slaverne loftede Praxinoas Bærestol paa de- res Skuldre, og Toget satte sig i Gang. Vi forlade det og begive os til Annæus Domi- tius. for at høre, hvorledes det forholdt sig med den Gardinprædiken, om hvilken en af Karmides's Ven- ner havde været ondskabsfuld nok til at henkaste en Formodning* Vi nærme os Annæus Domitius med den Ag- telse, som hans Samfundsstilling og Personlighed bør vækiie hos os. Han er Prokonsul over Akaja og den første i anden Rangklasse af det romerske Ri- ges Dignitarier, med Rettighed til at kaldes illu- stris og clarissimus; hans Stamtavle tæller Filosofen Seneca mellem sine yngre Navne og vid- ner om hans Nedstamning fra en allerede i Repu- blikens Dage anset Slægt. Annæus Domitius's Kappe er broderet med Palmeløv og Stjerner; Støv- letterne, som betegne hans Raadsherreværdighed, skinne i Parpurglans og prydes, som Brugen er hos nobiles, af gyldne Halvmaaner, hvilke sidste en- ten skulde betegne hans høje Byrd, som berettiger hans Sjæl efter Døden til en Plads ovenover Maa- ) Sappho. 2* 20 nen, i Naboskabet af Stjernerne, eller (eftersom An- næus Domitius er Kristen og slige Forestillinger barn uværdige) snarere indeholde en gavnlig Ad- varsel om, at »under Maaueu, den evig omskif- telige, boede Ingen, der var fri for Skjæbnens Stod«. Nok herom, Halvmaanerne lindes der, deres Betyd- ning maa nu være hvad den være vil. Tvende Slaver, som havde baaret Fyrfade med Kogelse i Prokonsulens Fodspor, staa nu i ærefrygtsfuld Af- stand, samtalende med Evsebias Palankin bærere. Annæus Domitius er en Mand paa fyrretyve Aar. passende boj. men mere end passende fed. Hans Mave vilde hverken anstaa Hermes eller Apol- lou, men derimod ikke misklæde en bedaget Favn. Prokonsulens Isse er skaldet, hans Ansigt bærer veltilfreds paa Overflodigheden ved en Dobbelthage, Øjnene ere livlige og kloge. Rouéen, Gom*manden, den beregnende Verdensmand, saaledes er Annæus Domitius, saavidt Skinnet ikke bedrager. Linierne omkring Munden fortælle endnu om Nydelsen ved den sidste lukuUiske Souper, de slappe Træk sladre om natlige Orgier, eller (hvis man kan tro Prokon- sulens egne Antydninger til hans Hustru) om nat^ lige Studier (der i Folge samme Avtoritet skulde omfatte Theologien og drives i den allerdybeste Hemmelighed). Men Annæus's Profil er kraftig, og Øjnene, som vi nylig nævnte, ere alene i Stand til at laane denne Fedtmasse Liv og Udtiyk. Men nu et Blik paa hans Gemalinde Evsebia, kaldet den skjoune, endnu oftere den fromme. Hun 21 er Romerinde, omtrent 27 Aar gammel, med Ørne- næse, store mørke Øjne og rubinrøde, smaa svul- mende Læber. Evsebia er paa Vej til Kirken, som hun aldrig forsommer,* naar Petros, de Rettroendes — det vil paa dette Tidspunkt sige Homoiusianer- nes*) — Biskop, den hjertegribende Formaner, den tordnende Straffer skal prædike* Hendes Dragt er Bodgj ørerske ns — og hvor den klæder hende godt, skjønt den ikke bestaar af en Trevl mere end den sorte Klædning, som uden Bælte og fodsid fal- der saa blødt om de yppige Former. Ikke engang en linned Tunika under denne Klædning! Dens Farve stikker af, som et Ligklæde paa nyfalden Sne. mod den junoniske Hals og de ligesaa juno- niske Armes Alabaster, for ikke at tale om en saa- dan lille henrivende Ubetydelighed som den nøgne *) Den kristne Kirke er paa Tidspunktet for denne For- tælling væsenlig delt i tvende Partier, som bekæmpe hinanden : Homousianernes og Homoiusianernes. Det er ikke Romanforfatterens Skyld, at disse Partier for Øjet kun adskilles ved et lille i, men det er under saadanne Forhold et tilgiveligt Pedanteri, naar han beder Læseren lægge Vægt paa denne ellers let oversete Forskjel, saa at Partierne ikke, til Harme for dem begge, forvexles med hinanden. Jeg kunde visselig have kaldet de Første for de Rettroende, et Navn, hvorpaa de have Sejrherrens Krav, og da benævnet de Sidste som Halv-Arianere. Men Sejrens Alter er til al Lykke nedrevet, og det er ikke Nogens Pligt at ofre paa dets Ruiner. 22 Fod , der titter frem , iiaar hun vender sig paa Bærestolens Puder. Diademet, Ørenringene, Hals- kjæden, Armbaandeue, Eingene, alle disse forfæn- gelige Prydelser, lige indtil den juvelsmykkede Sol- skjærm, ere efterladte hjemme paa Toiletbordet. Evsebias morke Lokker rulle , uden at hæm- mes af en eneste Haarnaal, i frie Bølger om- kring Skuldrene, og hendes Fingre, der ere berø- vede deres Diamanter, have ingen anden Prydelse end deres naturlige Skjøuhed og den lette Kosen- fan^e, som Toiletpenselen har givet deres Negle. Evsebias Kind, ellers livlig farvet af Sundhed og Ungdom, er i Dag noget bleg, thi Bleghed klæder Bodgjorersken. Kunsten har her, med nogle lette Streg af en i hvid Sminke d3^pet Pensel, opfyldt et Ønske, som Naturen, overladt til sig selv, for Øjeblikket ikke kunde tilfredsstille. »Annæus,« siger Evsebia i en mildt bebrej- dende Tone, og hendes Blik svæver mellem Bære- stolens Gardiner hen mod Gruppen ved Marmor- trappen (som da endnu ventede paa Myi'o), »du var altsaa ogsaa i Nat optaget af vigtige Sysler. Var det med Statssager eller Theologien?« »Med Theologien? Nej, min Evsebia! Med Statssager? Ja, ved Herakles,« forsikrede Prokon- sulen, og tilføjede i en halvt fortvivlet Tone : »disse Statssager martre mig til Døde.« Prokonsulen trak et purpurkantet Klæde op af Bæltet og torrede sin Isse, som om den blotte Tanke paa disse Anstrengelser fik ham til at svede. I 23 Mellemtiden kastede han et stjaalent Blik til sine hedenske Venner, Epikuræerne, hvor særlig de tvende Bærestole tiltrak sig hans Opmærksomhed. »Annæus,« sagde Evsebia og truede med Fin- geren, »du har endnu den gyselige Uskik at sværge ved de hedenske Guder, og dog er du Katekumen.« »O, tilgiv mig, Evsebia! Jeg skal, ved Mar- tyrernes Benrade, ved Helgenernes Relikvieskrin, her- efter vogte min Tunge for denne Synd. Ak, naar skal vi vende tilbage til vort Korinthos , gode Evsebia? Dette Athen, hvori Kejserens Villie hol- der mig tilbage, denne By, som tilsyneladende er saa rolig, saa stille, saa flern fra Begivenhederne — ak, du aner ikke hvad der gjærer i dens Barm. Min Sjæl er i en uophørlig Spænding.« »Stakkels Annæus! — Han er dog endnu smuk, den arme i Mørke vandrende Yngling.« Disse sidste Ord, som Evsebia kun tænkte og ikke udtalte, gjaldt ikke Prokonsulen, men Karmides, som just nu steg til Hest. »Jeg véd,« vedblev hun, »hvad du mener. Alle vi Rettroende véd det, og Petros tover ikke med at udtale det paa Prædikestolen. Det er Krysantevs, den hedenske Arkont, som er den eneste Rod til dette Onde. At du ikke fængsler Krysantevs, som dog er den oprørske Julians erklærede Tilhænger! Vi Alle i Menigheden undres derover.« »Ak, min smukke Gemalinde,« faldt Annæus Domitius hende smilende i Talen og truede nu i sin Tour med Fingeren. »Nu bryder du vor Over- 24 enskomst. Ingen Statssager imellem os ! Du erin- drer det?« ?>Den anden Kod til det Onde«, vedblev Evse- bia med Harme, »er Homousianerne, disse forfær- delige K jættere, som paastaa, at Sønnen er af samme evige Guddoms væsen med Faderen. Er det ikke en Blindhed uden Lige I?« »Ak, en ubegribelig Blindhed — og en Let- sindighed tillige!« istemte Prokonsulen. »O, Evsebia, hvor du i Dag er fortryllende!« Prokonsulen greb og kyssede hendes Haand. »Annæus,« vedblev Evsebia, »er det sandt, at Kjætteriets Hoved, Athanasios, har vist sig i disse Egne ?« »Hvad véd jeg mere end Rygtet? Hvad kan jeg gjore mere end sende Befaling til alle Em- bedsmænd i Akaja om at efterspore og gribe ham? O, disse Statssager, de udmarve mig — efterhaanden.« »Stakkels, stakkels Annæus ! — Men sig mig,« hviskede hun og bejede sit Hoved nærmere mod hans, »har du i Nat modtaget noget Budskab fra Konstantinopel?« »Evsebia, ja!« svarede Prokonsulen i den samme Tone og lagde Pegefingeren paa Munden. Evsebia vidste det i Forvejen, thi Budbæreren havde sogt Prokonsulen i dennes Hjem, forend han af en fortrolig Kammerslave blev vist til det Hus» hvor Prokonsulen souperede med Karmides, Olym- piodoros og Hetærerne. Men hvad Evsebia ikke vidste og absolut vilde vide, var Brevets Indhold. 25 »Nu?« spurgte hun i yderste Spænding. »Julianus — — Men stille for Himlens Skyld, Evsebia!« »Xaa, skynd dig! Hvad er der sket med den ugudelige Thronusurpator?« »Oprør meUem hans Tropper! To galliske Le- gioner ere gaaede over til Kristendonamens og Kon- stantius's Fane. Men jeg besværger dig, Evsebia, bevar denne Hemmelighed i Dybet af din Sjæl!« Den skjønne Bodgjorerske foldede Hænderne og kastede et taknemmeligt Blik til Himlen. Da Prokonsulen betroede sin Gemalinde denne Underretning, vidste han, at den inden faa Timer vilde være skriftet for Biskop Petros. Meddelelsen var ogsaa afpasset derefter. »Og nu, min Annæus, formoder jeg, at du er paa Vej til Kirken, for at love Herren og bede om fortsat Held for Kejserens Vaaben?« »Evsebia, jeg foler dette baade som Pligt og som Trang. Men Statsforretningerne , ve mig, Statsforretningerne !« Prokonsulen saa' sig om og gjorde et Tegn til en Mand, som var standset i hans Nærhed. »Stakkels Annæus! jeg vil ikke opholde dig.« »Skjønne! dit Aasyn er min Lykke, men det er sandt, at jeg for Øjeblikket har travlt — — og- saa du bør ile thi der ser jeg allerede Biskopen og Kierkerne.« Evsebia saa' ud af Palaukinen. Huu søgte 26 Nogen i Skaren af de Præster, som i højtidelig Procession fulgte Biskopen til Kirken. Formodenlig fandt hun ogsaa den, hun søgte, thi Glansen i hen- des mørke Øje opløste sig pludselig i en smæg- tende Taage, hendes Barm hævedes af et Suk, og drømmende sank hun ned i Bærestolens Puder. Et Øjeblik derefter gav hendes lille Klokke Tegnet til Bærerne at sætte sig i Gang. Saasnart Prokonsulen var bleven alene, vinkede han ad Manden, som ventede i hans Nærhed. Denne stak et Brev i hans Haand, »Hvor?« spurgte Prokonsulen. »Midt imellem Athen og Korinthos.« »Gaal« Prokonsulen løsnede med sin Stylus det Baand, paa hvilket Seglet var trykt, og fløj hastig Over- skriften igjennem: » til Petros, Biskop i Athen, bro- derlig Hilsen og Fred af Faderen, ligesom og af Sønnen, af lige, men ikke af samme Væsen med Faderen!« Derefter stak han Brevet i Bæltet under sin Kappe, ordnede denne og agtede at gaa, da Biskop Petros, som red paa et Muldyr i Spidsen af sine Præster, nikkede og hævede Korset i Vejret, til Tegn paa, at han ønskede at tale med Prokonsulen. Et andet Vink til Kierkerne befalede disse at trække sig tilbage. Prokonsulen ilede med elastiske Ski'idt og begge Køgelsesvingerne i Hælene, for at mode Prælaten paa Halvvejen. 27 Petros, den homoiusianske Biskop, var endnu i sine kraftigste Aar — en bredskuldret, mager og muskulos Skikkelse med et Hoved, der blev baaret hojt og som i hvert et Træk var præget af Villie- styrke. Stridshesten havde bedre end Muldyret anstaaet en saadan Mand. Petros's Pande var høj og lige, Blikket skarpt og forskende. Øjenbrynene lange og stærkt hvælvede, Næse kroget og velpro- portioneret. Munden stor men symmetrisk. Hvilken Modsætning mellem denne Mand, der af Folkets laveste Klasse var steget op til sin Værdighed, og mellem den patriciske Annæus Domitius! Prokon- sulen over Akaja syntes lille og komisk, hvor han i sin pralende Galladragt, med skaldet Isse, rodt oppustet Ansigt , Dobbelthage , Hængemave og kvindelig fyldige Lægge stod overfor Petros, Bi- skop i Athen. Men Forholdet udjævnedes, naar man iagttog Komerens rolige Verdensmands-Hold- ning, hans spillende, selvbevidste Blik og det fine Smil paa hans Læber. »Lysende og ædle Herre,« sagde Petros i en Tone, hvis Overlegenhed opvejede 0^;clenes Ydmyg- hed, »tør jeg i Morgen have den Ære at se dig under mit Tag, eller tillader du din ringe Tjener at besøge dig paa samme Tid? Tiderne ere onde. Julians vanvittige Foretagende har til en frygt- indjagende Højde løftet Modet hos Kjætterne saavel som hos Hedningerne. Her findes meget^ som opfordrer os til fælles Raadslagninger.« Prokonsulen indrømmede dette under en be- 28 tænkelig Rygten paa Hovedet og skyndte sig raed at forsikre, at han skulde indfinde sig, hvor som helst Biskopen onskede og hans egen Pligt kaldte ham. Efter udvexlede Hilsener satte Petros atter sit Muldyr i Gang, fulgt af Klerkeme. Prokon- sulen gik i modsat Retning over Torvet. Epikuræerne, som vi nys forlod, hilstes paa deres Vej gjennem den lange Gade Kerameikos med Bi- faldsraab af Bekjendte og Ubekj endte blandt de Skarer , der viimlede i Samlingsalene og Bue- gangene. Men Mange vare ogsaa de, som korsede sig og valgte en anden Gade, naar de blev det let- færdige Tog vår. »Lutter ægte Atheniensere! Det gjor mit Hjerte godt at se dem,« sagde en gammel forsulten Athlet. ^ »Jeg kjender dem! Hellenere af den gamle Stamme, der elske Kunsten og Fædrenes Tro!« raabte en Billedhugger i luslidt Kappe og klap- pede i HæMiderne. »Han der paa den graa Skimmel, han, som ler saa hjertelig og spoger med Hetæren, gjæt hvem det er!« sagde en Boghandler, idet han vendte sig til en romersk Yngling, der tilfældigvis var bleven hans Nabo. »Jo. Ingen mindre end Olympiodoros, den udødelige Digter. Det var mig. der forlagde hans første Epigrammer. De fandt daarlig Afsæt- ning, thi Verden gaaer tilbage, og Literaturen for- agtet. Men jeg beklager mig ikke, nej ingenlunde. Endnu finde Muserne hoje Velyndere. — Og da jeg 29 tilfældigvis har hos mig et aldeles nyt Exemplar af de beundrede Epigrammer (Boghandleren trak en lille Rulle frem under sin Kappe), saa afstaar jeg det med Glæde til en ædel Fremmed — — « Eomeren sagde Intet, men vinkede ad en Slave, som modtog og betalte Rullen, hvorefter han fjer- nede sig fra den paatrængende Sladderhanks Nærhed. »De prægtige Fyre!« udbrød en Blomsterpige til en anden, idet hun løftede lidt paa Sløret og stir- rede efter Rytterne; »saa' du Karmides, min Ven? Saa' du ham?« »Demofilos,« sagde en Borger til en anden, »ser du Skyen over Thesevstemplet ?« »Jeg ser ingen Sky, min Ven. Himlen er jo aldeles klar.« »Saa hor da!« Med en Bojning af Hovedet henledede Bor- geren sin Vens Opmærksomhed paa tvende Personer i deres Nærhed. Den ene var en Gubbe, som med en Kurv paa Armen havde sat sig ned for at hvile paa Trappen til Buegangen; den anden en kristen Presbyter. Den Sidste tiltalte den Første med følgende Ord: »Du er Bathyllos, Olivenhaudleren ?« »Ja.« »Du gjælder for en from Maud, men i Kirken har jeg alligevel aldrig set dig. Hvoraf kommer det ?« »Jeg er en Rettroende. Guds Hus er i lang 30 Tid bleven vanhelliget af dem, der vakle mellem Ordets Sandhed og Arios's Løgn.« *Du er da en af dem, som spalte den eneste Kirke og adsplitte Herrens Lemmer. Forudse I ikke Gjengjældelseus Dag?« »Martyrernes Dag, Sejrens Dag!« svarede Gub- ben saa hojrostet. at han tiltrak sig alle de Om- kringstaaendes Opmærksomhed. Homoiusianeren fler- nede sig. »Demofilos. ser du Skyen nu?« »Ja, det er kvalmt i Luften. Det tegner til Torden.« »O, den er velkommen, hvis den blot renser Luften.« »Min Klinias,« hviskede Demofilos, >^ Rygtet gaar, at Julianus — — « »Tys, Menneske!« afbrød Klinias ham i samme Tone og saa' sig om med et ængsteligt Blik. »Nævn ikke hans Navn, hvis dit Hoved er dig kjært. Kejseren underholder hundred tusinde Spejdere. Murene har Øren. Sivene sladre som paa Midas's Tid, ja selv Maauen lader sig besværge til at rebe, hvad den læser i dine Ojne. Tal ikke, haab ikke, tænk ikke, saafremt du endnu elsker det rosenrode Lys!« 31 Tredie Kapitel. Delfi. Orakelspørgerne. Apollons berømte Orakeltempel var beliggende i en af Bjerget Farnassos paa tre Sider omgiven Dal. Egnen er vild og skrækindjagende, og maa have været det endnu mere for en Pilegrim, der betraadte den for første Gang, skjæl vende i Følelsen af at nærme sig en hemmelighedsfuld, guddommelig eller dæmonisk Magt, og uvis om, hvilken Skikkelse Dampen fra den pythiske Hule vilde give hans Frem- tid. Til en saadan Fremmed var selve Naturen et advarende Tilraab om ikke letsindig at søge at udforske den Skjæbne, som ventede ham nærmere hans Grav. Aaben mod Syd indsnevres Dalen, Klip- perne blive højere og brattere, deres Former vidun- derligere, jo mere man nærmer sig det Punkt, hvor Dalvæggene støde sammen i en spids Vinkel. Her, i Skyggen af Cypresser, springer Kastalia i tre Kildeaarer ud af Klippen. Denne tidtbesungne Kilde fostrer en Bæk, som efter en ensom Vandring gjennem Dalen forener sin Skjæbne med Aaen PI eistos, og sammen med den finder sin Grav i den korinthiske Bugt. Langs denne Bæk gik Vejen til Orakeltemplet. En Høstaften i Aaret 361 efter vor Tidsreg- ning vandrede paa Tempel vej en en ældre Mand og en ung Pige , som ved hinandens Side styrede Koursen ind ad Dalen til. Begge vare hvidklædte. 32 og man kimde have anset dem for Pilegrime, hvis ikke Oraklet mere end 30 Aar tidligere var bragt til Tavshed ved et Magtsprog af den forste kristne Kejser, og Valfarterne til Delfi siden da vare horte op. Fremmede vare de i al Fald i denne Egn. at domme efter Blik og Adfærd, der robede, at Gjenstandene. de her modte, vare nye eller idet Mindste ikke hverdagsagtige for dem. Pigen be- tragtede med Studsen de morke Klipper, som paa begge Sider taarnede sig op mod Himlen , og gyste maaske for den dybe Stilhed, der snarere for- hojedes end afbrodes af Bækkens Rislen og Cika- dens klagende Sang. De ovrige Sanser vare domte til Hvile, medens øjet mættede Sjælen med Billeder af en skrækindjagende Natur. Hvor var den ode nu, denne Vej, der fordum havde vrimlet af Sendebud fra Stæder og Konger, af Oftertog og Pilegrime! Græs og Mos bedækkede den, Myrter skjod op i Revnerne mellem dens Stene. Den skyedes ogsaa af Dalens Beboere; de valgte hellere en anden, nærmere Staden Delfi, fordi Egnen paa denne Tid foruroligedes af Rovere, der havde deres Tilhold i Parnassos's utilgængelige Klofter. Dette vidste begge de Fremmede, men de vare op- fyldte af Tanker, der udelukkede Frygten for deres Sikkerhed. Der fandtes imellem Manden og hans Ledsa- gerinde, trods Forskjellen i Aar, en paafald ende ydre Lighed. Den gra'ske Profil var fælles for begge, og hos begge mildnedes den , om end i for- 33 skjellig Grad, af samme individuelle Afvigelser. Det var vanskeligt af Mandens Udseende at bestemme hans Alder. Hans Lemmer vidnede endnu om en herlig Manddomskraft, men Kindernes Linier vare furede af xlarene, og — hvad der tydelig røbede den overskredne Midalder, men tillige gav lians Ansigt et mærkværdigt Udtryk — Øjenbry- nenes Bue sprang usædvanlig meget frem og lagde et Træk af Energi imellem Pandens Alvor og det næsten Sværmeriske i Blikket. Man gj en- finder dette Træk i antike Afbildninger af Nestor og Ajax. Hans Haar var noget tyndt over Panden ; Skj ægget (paa denne Tid en sjelden Prydelse), murkebrunt og kruset som Haaret, omgav Læber og Kinder. Hans Skikkelse var hoj og fuld af Vær- dighed. Pigens Ansigt var regelmæssigere end hendes Ledsagers , regelmæssigt lige til typisk Strenghed, og denne forøgedes af den klare, gjen- nemsigtige, men friske Bleghed i hendes Ansigts- farve. Hun lignede en Marmorstøtte, men Mar- moret varmedes af de store mørkeblaa Øjnes milde Lys og oplivedes af Mundens yndig bøjede Linie, der for en Lavater vilde have gjældt som et ubedrageligt Tegn paa Hjertets Godhed. »Hermione,« sagde Manden til Pigen ved sin Side, »Bjerg-toppen, som hæver sig der henne, iført Afstandens blaa Kappe, er Lykoreia. Paa den og dens Nabohøjder vandrede, inden Tvivlen foijog dem, Apollon og Sanggudinderne. Sølvskyerne, der bekranse den, vare da Fartøjer fra Lyksalighedens Den sidste Athenienser. Q 34 øer, der landsatte salige Aander, som kom for i de Olympiskes Sange at hore og i deres Danse sym- bolsk at skue Verdensaltets Mysterier. Disse Sange, saaledes beretter Sagnet, hortes i stille Aftener som denne ned i Dalen, og paa deres Toner sænkede Sjælefred sig i de Lyttendes Hjerter — — « »Og nu«, sagde Manden ved sig selv, »færdes paa de samme Hojder ulykkelige Menneskeborn, Voldsmænd og kristne Sværmere, udstødte af et Religionssamfund, der er dem værdigt. Rovere paa Parnasset! Saadanne skal have været truffet der før disse, men de plyndrede kun Digterne.« Et Smil spillede ved denne Tanke omkring Mandens Læber. »Fader,« sagde den unge Pige, »disse Klipper vilde forski'ække mig, hvis jeg vandrede alene. De ere saa hoje og gruelig søndersplittede. Men Øjet opfriskes af Lykoreia, thi paa det kaster Solen sit Skin, og Himmelen er klar og ren omkring dets Isse.« »Saaledes er det. Naar vore Omgivelser ere mørke og triste, søger Øjet gjerne et lysere Fjerne. — — Hermione,« vedblev han og pegede til Venstre, »dernede ligger den ældgamle Stad Delfi, af Homeros besungen under Navnet Pytho. Nu ere dens Tusinder af Billedstøtter sonderslagne, dens Skatte plyndrede, dens Glans forsvunden. Theatret, Stadiet, Læresalene, Gymnasierne ere tomme. De Kristne, Hermione. hade Kunstens hoje Leg saa- vel som Forskningens dybe Alvor. De tale om 35 Fattigdom og plyndre vore Templer, om Ydmyghed og trampe paa vore Nakker. Fordum gjenled disse Gader af Pæaner, fordum vrimlede de af høj- tidssmykkede Fremmede og hvidklædte Offerpræster. Nu vandrer et sørgende Folk over dets Torv. Den Mark, du ser der henne, med henvisnende Grønsvær, Tegnet paa en forsømt Dyrkning, til hvis Fuld- førelse der savnes baade Arme og Lyst, denne Mark er den krissæiske, hvorhen fordum Hellenernes Skarer drog for at overvære Aandens, Styrkens og Skjønhedens Sejre.« Hammerslag lod fra Staden. Man brød Sten af en Søjlehal til en kristen Kirke, der var under Opførelse. Det var den knidiske Søjlehal, paa hvis Yægge Polygnolos, Penselens Homeros, havde ma- let det erobrede Troja, Grækernes Afrejse og Odys- sevs's Besog i Underverden. Ødelæggelsen kunde ses fra det Punkt, paa hvilket begge de Fremmede befandt sig. De saa' det; Pigen indhyllede sit An- sigt i Sløret, Manden greb hendes Haand og frem- skyndede sin Gang. Saaledes traadte de ind i en Lund af gamle Lavrbærtræer, som adskilte Staden fra Orakeltemplet. Lunden opfyldte det Inderste af Dalen mellem Par- nassets Ski'ænter og forøgede dens Skumring med sit mørke Løv. Den var helliget Apollon, og Kran- sene til Hellas's Digtere og de pythiske Sejrherrer vare tagne af den. Dens gamle Stammer hældede ud over Bakken, samlede sig til hviskende Grup- per og flettede deres Kroner sammen til dunkle 3* Hva.'lvinger. i hvis Skygger man anede store Minder. 