VRffiR S* ■_ '::^::::::&>tø2i „.ai^sS^ <gæ«*". ri ^ÉfF in-nr bind SAMLEDE NOVELLER OG SKITSER w/w... *■■/* SDE NOVELLER OG SKITSER mæmmmmmsm OULEFER1ERNE og flnDRe noveubeR og skitsw MADSEN LINDS FORLAG ANDEN PAA NY REVIDEREDE UDGAVE KØBENHAVN 1912 TivvkT nos .!. Jørgensen å Co, (M. a. Kankovj&u] Juleferierne. Al* en gammel Skolemands Erindringer 1. Snefog. Tredive Aar gammel fik jeg Rektoratet i en jydsk Købstad. Jeg tiltraadte mit Embede ved Paa- sketid, og dog var jeg til Julen endnu ikke gift — ej engang forlovet. Det kunde være mig vanskeligt nok at forklare et saadant Underværk, der var saa meget større, som jeg ej alene dyrkede de alvorlige Muser, men tillige var en nidkær Offerpræst i deres muntre Søstre T h a- 1 i a s, T e r p s i c h o r e s og E u t e r p e s (Kome- diens, Dansens og den lyriske Poesis Gudinder) Templer. Uden Mytologi: jeg var første Violin i alle Koncerter, første Elsker paa vort Privatteater, og det var en almindelig Mening blandt alle Stadens unge Damer, at det aldrig havde den rigtige Art med Fi- garo og Molinasco, naar Rektoren ikke førte dem op. julen var for Piaanden. Jeg havde roet (3: glæ- det) mig til et Par Ugers otium (Ferie), da jeg i dette Tidslob tænkte at fuldende min Doktordisputats »om <le gamles selskabelige Forlystelser«. Men uventet indbødes jeg til at deltage i d e ii v e r e s. Kammerraad Hansen (jeg giver ham dette SI. St. Blicher: Samlede Noveller III. 1 Navn, fordi saa mange bærer det, og jeg er en Hader af de mystiske ••, der saa ubehageligt standser Li ningen) fra Ulvedal, som havde en Son i Skolen, kom for al hente denne hjem og trængte med san godmodig Heftighed ind paa mig om al ^)vc Fø] skak al jeg omsider indvilgede paa del Vilkaar al vorde befordret hjem, saa snarl jeg ønskede det Mod det mulige Tilfælde, al 'liden stundom kun- de vorde mig Lang, forsynede jeg mig med en Duodez- udgave af gamle G ell e r t. Saa snarl jeg havde indvilget, sagde Kammerraa- den: »Monstro vi ikke kunde faa Konrektoren lokket med?« »Og alle Hørerne, Fader!« lagde Sønnen til. Dette Indfald blev straks sat i Værk, og da jeg, eller Begæring, anvendte mine bona officia (velvillig Mægling), fik vi ja hos dem alle undtagen hos Tredje Lektiehøreren, der ikke befandt sig vel. Men førend jeg begynder paa Fortællingen om vor Udflugt til Ulvedal, tror jeg at burde give et Skyggerids af disse mine Medlærere, der alle var ugifte som jeg selv, men for Resten ikke lignede hver- andre i nogen Ting. Konrektoren havde været gift; men nu i mange Aai Enkemand og barnløs, levede han temmelig stille med en gammel Søster, som bestyrede hans lille Husholdning. Han var en Mand af sunde og gode Grundsætninger, bestemt Karakter og fast Vilje, alvorlig og dog blid i sit Væsen, en fortrinlig Skole- mand baade som Lærer og Opdrager og fuldkommen grundig i de Videnskaber, han over et Kvart Sekulum havde foredraget, nemlig Latin og Græsk. Disse Sprogs klassiske Forfattere var hans kæ- reste Omgangsvenner, fremfor alle H o r a t s, hvem han kunde udenad og citerede ved alle Lejligheder. I hans ensformige Liv fandt kun den ene Afveks- ling Sled, at han hver Sondag Aften spillede Toc- eategli med Femte-Lektiehøreren. Ogsaa her brugte han sin egen antikke Terminologi. Hukken for Eksempel kaldte han bestandig Principilus, Mar- chen hed hiberna, og naar han gik over, glemte han aldrig at sige: »jacta est alea, jeg gaar over Ru- bi kon.« Hans nu nævnte Modstander ved Brætspillet, hvem vi herefter vil kalde Q v i n t u s, var, da jeg lærte ham at kende, paa Alder med Konrektoren — en Mand paa tresindstyve, stor, firskaaren og begavet med en Jernkonstitution. Hans Ansigt var i Forhold til Kroppen stort, farveløst og barskt, uden mindste Udtryk af nogen som helst Sindsbevægelse — ej engang Vrede. Der er et Ordsprog: »at man ikke kan se Folk længere end til Tænderne«; men ham kunde man ej engang se saa langt; thi den store Overlæbe hang ned over Under- læben, endog naar han spiste, og ingen havde nogen Sinde set ham smile. Naar han lo, da hørtes blot en- kelte hule Stød eller Drøn, der ikke gjorde mindste Forandring i hans alvorlige Aasyn. Han beherskedes kun af een — jeg kan ikke sige Lidenskab — men Tilbøjelighed: den at samle Penge, hvorfor han ej heller nænnede at spise sig mæt undtagen ved andres Bord, hvor han da rigtig- nok tog dygtigt til sig. Men brugte han Munden flit- tigt ved Bordet, da lod han den og hvile paa alle an- dre Tider. Aldrig tiltalte han nogen først; han holdt sig blot til Svar, og disse aldeles i La konernes Sma£. Kun paa Skolen anvendte han sine overor- dentlig kraftfulde Taleorganer. Han var ingen daarlig Lagrer: kun havde han en esren Maner, den han fulgte saa nøje som et Ritual. Til de Bøger, han tydede, havde han nemlig en dob- belt Oversættelse, en b u n d e n og en f r i, og jeg kan ikke nægte, at jo den sidste ofte steg til Tøjlesløshed. Saaledes erindrer jeg blandt andet, en af de før- ste Dage jeg var paa Skolen, at have hørt ham gen- tiemgaa en Scene Ih>s Terents, hvor der forekom i r den Sats: [ra amantium amoris esl integratio. Da Disciplen havde oversal ligefrem: l)c elskendes Vrede er Kærligheds Fornyelse, raabte han: i r i t!« Disciplen begyndte: Naar Kærester skændes »De æ Løwn, din Slubbertl< tordnede han (hans frie Oversættelse var gerne ren Jydsk i del hedder: Naar Kulleren rvwes o. s. v. De skælmske Drenge lod ofte, som om de ikke huskede hans Travestering, for at faa ham selv til at komme frem med den. Naar hele Klassen da gav sig til at le, blev han slet ikke vred, men sekunderede vel endog med et hult »hø, hø, hø!« Han skulde virkelig ikke været ilde lidt af dem. naar han blot havde været mindre gerrig og tillige, hvad man her i Provinsen kalder mindre n æ r i g. Naar Qvintanerne (femte Klasses Disciple) kom fra deres Hjem efter Ferierne, maatte de derfor stedse melde sig hos ham; men den, der kom tomhændet, blev ikke vel modtagen. »Har du ellers intet Bud til mig fra din Mo'er?« spurgte han, naar Disciplen ikke mindede sig selv. »Nej!« »Har hun slet intet Smør flyet dig med? »Nej!« Ingen Ost?« »Nej!« »Heller ingen Kyllinger? »Nej!« »Go din Vej, din dowen Slog!« brummede han da. .leg gider ikke sit dæ for miin' Øwn. Denne hans Nærighed var saa meget lumpnere, som han gerne solgte de Naturalier, der blev ham forærede, og kun fortærede det, der var i lav Torve- pris. Hans Klædedragt svarede til hans Levemaade. Den daglige bestod af en brungul Enspænderfrakke, di i to Knæbukser og lange stive Støvler, af hans Vest saa man lige saa lidt som af hans Tænder. Hans sorte Halsklæde faldt lidt i det brunrøde, og hans Piske- paryk i det rødgule; thi den fik kun Pudder til de trende Højtider, samt de to Gange han aarlig kommu- nicerede, ved hvilke Lejligheder ogsaa hans ældgamle sorte Klæder kom for en Dag. Q v a r t u s var næsten i alle Henseender det modsatte til Q v i n t u s. Lille, spinkel og væver, havde han endnu i sit fyrretyvende Aar meget tilbage af vore yngre Dages Pænhed og Bestræbelse for at behage Damerne, hvor- vel han i denne sidste bestandig syntes at have været uheldig; i det mindste var han aldrig med nogen Pige- lil kommen saa langt som til Brudeskammelen. Da Venus var ham saa ugunstig, havde han be- givet sig i Tjeneste hos den Gud, der trøster saa mangen ulykkelig Elsker og Ægtemand. Dog var han, paa den Tid jeg lærte at kende ham, endnu ikke rent forfalden, men pimpede kun saa smaat. Disciplene, som snarere end alle andre opdager en Lærers Fejl og Svagheder, var og her de første, som mærkede den gode Qvartus' jævnlige Libatio- ner (Drikoffer) til Fader Evan, idet han under Lære- timerne flere Gange gjorde sig Ærinder ind paa sit Værelse, snart efter et Lommeklæde, snart efter en Bog og saadant mere. En anden Skrøbelighed, af hvilken mange be- nyttede sig for at have Smaaløjer med ham, var denne, at han gerne pralede af sin fordums, endnu ej ganske opgivne Lykke hos Damerne, hvorfor han og skar hele Kønnet over een Kam. Da denne hans Grille ikke var nogen Hemmelighed, kan man nok forestille sig, at han ej alene blandt Mandfolk, men og i Dameselskab ofte maatte holde Lyset. De skælm- skt1 Piger stræbte da ved el under saadanne Om- stændigheder ganske uskyldigl Koketteri a1 bestyrke ham endnu mere i Indbildningen af hans egen Uimod staaelighed. ( )m T er t i u s kan jeg fatte mig kort. Han var el af disse Dusinmennesker, som mang- ler Selvstændighed eller selvegen Karakter og antager derfor, ligesom visse Dyr. Farven af de dem nærmes! omgivende. Han var efter Verdens Dom el godt M e n n e ske , fordi han gjorde inlel ondt (i akti- visk Bemærkelse), fordi han saa vidt muligt føjede sig efter alle, fordi han aldrig modsagde nogen, og fordi han gjorde alting med og alting middelmaadigl — eller i det højeste kun temmelig godt. Han var en temmelig god Lærer, en middelmaadig Musikus, dan- sede temmelig godt og spillede middelmaadig Lombre. Han var paa Alder med mig, skønt hans jævne, alde- les ulidenskabelige Væsen lod mange antage ham for aldre, hvilken Formodning desuden bestyrkedes af hans mørke Haar og stærke Skæg. Saaledes kender vel Læseren nu temmelig god! del lærde Selskab, der havde besluttet at tilbringe Julen paa Ulvedal. Jeg, fordi jeg ikke kunde imod- slaa en gæstfri Mands hjertelig mente Overtalelser, Ronrektoren, fordi han ikke kunde imodstaa mine, Q v i n t u s, fordi han ventede at leve godt paa en andens Bekostning, Q v a r t u s , fordi han ventede gode Drikkevarer og Dameselskab, og T e r t i u s, fordi — alle vi andre vilde derud. De! blev henimod Aften, inden vi kom af Sted. I Kammerraadens Kam4, som kun rummede to Per- soner, sad han og jeg: han selv var Kusk. hans Son sad bagpaa. Slæden, som fulgte os, forte de fire andre Lærere. Det havde hele Dagen været stille graat Vejr: men ved vor Udkorsel af Byen begyndte en Sydost- vind al rejse sig og oprøre den løse Sne, der syntes at dampe som en fin Røg hen ad Digekammen paa den 9 indgrøftede Vej; dog haabede Kammerraaden at lange de to Mil til Ulvedal uden Hindringer, da He- stene var raske og Vejen ham velbekendt. Vi smurte dygtig paa, som det hedder her i Provinsen; men snart begyndte det ogsaa at sne ovenfra under stedse tiltagende Blæst, og næppe var vi komne en halv Mil frem, førend Himmel og Jord stod i eet — alt var hvidt baade for- oven og forneden. Det var første Gang i mit Liv, at jeg befandt mig til vild Mark i et ret alvorligt Snefog. Ubevant altsaa med Besværlighederne og med Faren, forlystede jeg mig over Uvejret, som Barnet over en Ildebrand, som Ossians Carthon, der han fortæller om sin Fædre- borgs Ødelæggelse: »Røghvirvlerne,« siger han, »frydede mine Øjne; jeg vidste ikke, hvi Kvinderne græd.« Ogsaa mig frydede disse Snehvirvler, der ind- hyllede os som i en tæt Sky; heller ikke vidste jeg en Tid lang, hvi den muntre Kammerraad blev saa al- vorlig og ordknap. Endog længere hen paa Aftenen, da vor Forfat- ning virkelig ikke var til at skæmte med, følte jeg selv i min Frygt en vis lønlig, maaske jeg tør kalde den romantisk, Lyst, som ofte udspringer af Faren, naar denne just ikke truer med uundgaaelig Under- gang. Jeg forestillede mig, at jeg var paa Havet i en forrygende Storm. Kørselen lignede temmelig en Sejlads; Kanen slingrede, dukkede op og ned som et Skib mellem op- rørte Bølger, og dens Spor udslettedes lige saa snart. Her, tænkte jeg, har vi da en femte »usporlig Vej. som billigen kan føjes til »Ørnens Vej i Luften, Slan- gens Vej i Bjergene, Skibets Vej i Havet, og en Mands Vej til en Kvinde.« Men hvorledes skulde Salomon falde paa »Kanens Vej i Snefog?« Vi kunde nu vel have været undervejs en halv- anden Time og burde altsaa med den hurtige Korse] »narl værel ved Maalet, da Kammerraaden holdt for ;ii raadføre sii; med sin Kusk oin Vejen; paa Herrens* Tilraab kørte denne tæl hen lil Siden af os og be jaede Herrens Ytring, oni del ikke var fejl? lil den derpaa følgende Bebrejdelse svarede hun: al han havde stolel paa sin Husbond. Der, hvor \i standsede, vår Læ, og foran os kunde vi gennem Snedampen skimle noget mørkt som en Bakke eller el Hus. Kusken blev skikkel hen for al undersøge denne Genstand. Vi Passagerer tog os denne Hændelse endnu temmelig let. Konrektoren var den første, som aabnede Sam- talen med at deklamere et Par latinske Vers af O vid, der beskriver Vinteren ved det sorte Hav, hvortil Q var tus bemærkede: »at Digteren næppe havde føll Kulden bedre end han, og at en Kakkelovn eller noget andet varmt var en ønskelig Ting. Disciplen forstod straks hans Mening, sprang hen til Slæden og fremtog da en Flaske med Spiritus i, af hvilken vi alle, paa Konrektoren nær, fik os en Slurk. Imidlertid kom Kusken tilbage og berettede, al vi befandt os ved Kanten af en Skov — hvis Navn jeg ikke mindes — en Fjerdingmil fra Ulvedal, og al han snart skulde finde hjem. Han korte nu foran med Skeden. Det ophørte lidt efter lidt at sne ovenfra. Blæ- sten lod til at have sagtnet sig: vi hørte kun en dump Susen i den formentlige Skov. Og da vi dertil havde fuldkommen Ly af den, var vi vel til Mode i Haahet om snart at komme under gæstfrit Tag. Dette Haab skulde ikke saa meget snart opfyldes: vi kørte Og korte: men der kom ingen Ulvedal. Efter en god halv Times Fart over en temmelig ujævn Bund, hvor vi tidt var nar ved al vælte, standsede Kusken med den trøstelige Erklæring: -at han ikke vidste, hvor han var.< 11 Eventyret, som hidtil for sin Nyheds Skyld havde moret mig, begyndte nu at vorde lidt betænke- ligt. Kammerraaden bandte sin Kusk, Kusken sine Heste; men min Konrektor trøstede os med et: »Sodales! et hæc olim meminisse juvabit, « (Kam- merater! at mindes dette, vil siden glæde os. Vir- gil.), og den stakkels Q var tus trøstede sig selv med nok en Taar af Flasken. I det samme opdagede Kusken Sporet af en Slæde foran os. Vi besluttede at følge det, i sikker Forventning om inden kort Tid at naa en eller anden menneskelig Vaaning. Vi kørte og kørte, og se! jo længere, jo mere banet blev Vejen. Vi kørte atter i glad Forundring over det stærke Slag; men — endnu saa vi hverken Hus eller By; det var ubegribeligt. Omsider øjnede vi noget sort tæt forud. Kusken gaar derhen og ser, at det er et af hans egne Heste- dækkener. Det fandt sig da, at vi over en Time hav- de kørt rundt i vort eget Spor, og at vi netop var der, hvor vi første Gang havde gjort Holdt. Det var ingen Spøg mer, Kammerraaden tog til at skænde paa sig selv, beklage os og gøre Undskvld- ninger, medens Kusken atter rekognoscerede. Han kom snart tilbage og glædede os med den visse Un- derretning, at vi ikke var langt fra Hus, da han havde opdaget et Lys, som han ganske bestemt forsikrede, ikke var nogen Lygtemand. Han satte sig op og drejede derhen; Kanen bagefter. Vi gled nu hen ad en bred og lige Vej mod Lyset, der snart delte sig og saas at skinne fra tvende Vin- duer. Herren og Kusken udtømte sig i Gisninger over, hvilket Sted det vel monne være, da der syntes at staa levende Gærde paa begge Sider af Vejen. Nu standsede Hestene lige tæl ved Huset: Lyset bevægedes hurtigt derinde og forsvandt; men næsten i samme Øjeblik aabnedes en Dør med stor Alarm, og fra den lød et barskt: Hvem det? 12 Vildfarende Folk, svarede Kammerraaden, vær saa god al sige os, hvor \i er. Gud bevar ns. lir. Kammerraadl lød del igen, hvorfor kommer De igennem Haven I had for en Have? spurgte denne. [hl Haven, Deres egen Havel lød Svaret. Og saaledes fandl del sig da, al vi paa en Sne- drive var komne over Havedigel ned ad en bred Gang, der var indesluttet af Avnbøghækker, og holdt nu uden for Havestuedøren. Under Spøg og Latter ilede vi ind i Huset, hvor vi modtoges af Forvalteren, ham der forst raabte os an, af Fruen og hendes tvende Døtre, der ventede paa os med en dygtig Natter. Og visselig! vi behøvede ikke at nødes: en Gaas og en Hare beholdt ikke an- del end Skroget tilbage; især blev Gaasebrvstet under Q v i n t u s' Hænder og Tænder saa godt skeletteret, al Husets yngste Søn erklærede det uden videre Be- handling tjenligt til en Springgaas. Da Værtinden ikke havde belavet sig paa saa mange Gæster og slet ikke paa nogen saa graadig som Q v i n t u s, maatte koldt Køkken erstatte det mang- lende. Da alles Madlyst omsider var stillet, begyndte hun forst at spørge om Aarsagen til vor lange Ude- blivelse og underlige Ankomst gennem Haven: men Søvnen indfandt sig saa hastig oven paa Maaltidet, at ingen svarede uden Konréktor, der i en snøvlende og slæbende Tone sagde: »Infandum regina jubes renovare dolorem.« (»Du byder, o Dronning! at gentage vor usigelige Elendighed. Æ n e a s' Ord til Dido.) Fru Hansen gjorde store Øjne til dette latin- ske Vers: men hendes Mand, der var studeret, sagde leende: »Det er saa megel paa Dansk som: vi længes alle sammen efter Sengen, i Morgen skal jeg fortælle dig del hele.« Q v i n l u s udstødte nogle hule Lattertoner og 13 erklærede dette for en fri, men heldig Oversættelse, hvorpaa han rejste sig; vi andre ligesaa. Et Kvarter derefter laa jeg begravet i Søvn og Edderdun. Klapjagt. Da jeg næste Morgen aabnede mine Øjne, faldt de lige paa vor muntre Vært, der stod foran min Seng iført en grøn Frakke, kantet med Pelsværk, en lodden Hue paa Hovedet og med Vandstøvler op over Knæerne. »Min Søn har fortalt mig,« sagde han, »at De er Jæger; jeg har derfor gjort Anstalt til en ordentlig Klapjagt. Vejret kan ikke være bedre; men Dagen er kort, derfor maa De undskylde, at jeg purrer Dem.« »Av! jeg er bange, jeg vækker den gamle Mand,< vedblev han med dæmpet Røst og vendte sig om til den anden Seng, hvori Konrektoren laa. Men denne var allerede vaagen; han slog Om- hænget til Side og sagde: »Leporem venator ilt alta sectetur in nive — mane surgit.« (For at Jægeren kan spore Haren i den dybe Sne — staar han tidlig op.) Kammerraaden lo, og efter at have paamindet mig endnu en Gang om Vigtigheden af Tidens Iagt- tagelse, gjorde han Plads for Tjeneren, der kom med Te og Kaflfe. Det varede ikke længe, inden jeg fuldt paaklædt til Jagten forenede mig med det øvrige Selskab ved Frokostbordet, hvor jeg af mine Medlærere kun fore- fandt Tredje-Lektiehøreren, som gjorde alting med. Alle de andre var mig ubekendte; men jeg erfarede snart, at her gaves Officerer og Præster, Herremænd og Bønder, ja saagar en Degn, der tillige viste sig som i i Lyseholder for Samfundet, hvorvel han s \ e <l adskil* lige ved sijic olie bidende S\ ar. Min Sidemand, en velfodret Pranger og Selvejer, sagde, med el Blik lil Krudtmaalet i mil Knaphul: \ tænkte ikki, te <li lærde (del var den velfor- nemme Mands Talebrug, al lian næsten aldrig fuld- endte nogen Periode). Degnen, der herved fandt sig fornærmet, svarede for mig: Jeg har ogsaa lærl Latin og tænker dog, jeg kan se Uge ud ad en Bøssepibe, han ved. Hm! sagde Prangeren med cl spodsk Smil. naar en Hare bliver saa stor som en Stink som saa — « Degnen, der bedre end jeg kendte Betydningen al denne Figur, svarede lige saa spodsk: »Han har vel aldrig haft sig en Neverknk? (en Riis.) Kan han huske, da han faldt i Søvn ved den hule Eg og Mikkel lettede Bagbenet over hans Støvle — han ved?« Her brast hele Bordet i Latter: den smertede holdt gode Miner og lo selv med. I saadan Tone løb Samtalen lort, indtil Jagt- herren kom ind og forkyndte os, at Klapperne var samlede. Idet vi rejste os, kom Q v i n t u s og Q v a r l u s og satte sig ved det ledige Bord. Konrektor kom og- saa, men ikke for at spise; han havde sin Rejsekavaj paa, en Nathue under Hallen og Stok i Haanden. (ind bevåre os!<; raabte flere med een Mund, hvor vil De hen?« Paa Jagt!« svarede han og stødte Stokken mod Jorden med en Mine, som naar han paa Skolen raabte pax! (stille!) lil Disciplene, »det er den første Gang i mit Liv, del vorder vel og den sidsle. Domine confrater! 'lir. Broder!) sagde han til mig. jeg vil følge Dem, se Deres underlige1 Gerninger og op- flamme Dem med min Tale. ! .) Dette vakte en almindelig Latter; men Kammer- raaden sagde dog: »Tal kun ikke saa højt, at Fjenden hører det! Og derpaa steg vi i de forspændte Slæder og gled lejende af Sted hen til den Skov, hvor Jagten skulde hegynde. Det var en af de Vinterdage, der, hvorvel i fuld- kommen Modsætning til den smilende Sommers, i mine Øjne har en højtidelig, en — om jeg saaledes udtrykker mig ret — en hjertestyrkende Skønhed; et stille Snefald havde senere paa Natten klædt Jorden, Skov som Mark, i pureste hvidt. Enkelte Træstam- mer, Væggene i et Par fjerne Bondehuse var de ene- ste mørke Pletter i det uendelige Snehav, der trindt om smeltede sammen med Himmelen. Himmelen var klar og aldeles skyfri; men Far- ver, glinsende, levende, som ingen jordisk efterligner, sølverhvidl, blegrødt, rødgult, rødblaat, purpurrødt, eller hvorledes vi i det fattige Tungemaal søger at be- skrive dem — sammensmeltede, vekslede, dreves uafla- deligt og dog umærkeligt, alt som Daglyset steg i Syd- ost. I Vesten højt sad Maanen med et lidet Indskaar i sin blege Skive. Den syntes tøvende at ville kæmpe med Solen om Lysets Herredømme. Nærved blinkede endnu den Stjerne, som stedse ledsager Nattens Dronning og er den sidste, der viger for Dagens. Men da denne opsteg i sin blændende Skønhed, flammende, funklende, af det hvide Vinter- hav, jagende foran sig Morgenglansen vidt ud over, højt op ad Himmelbuen, da dens Lueblik faldt som et oplivende Smil paa den blege og kolde Jord, der nu rødmede Jtø en Brud ved Brudgommens Nærmelse, da Træernes Sølvergrene glimrede i Morgenlyset, Rimfunkerne gnistrede i den klare Luft og tindrede som Diamanter paa de snedækkede Marker — men hvor fandtes vel den dødelige, der ejer Ord for den sodeste, reneste af alle Glæder? vi har jo kun eet Organ baade for Glæden og Sorgen — Taaren. 16 Slæderne hold! ved Kanten af Skoven. 1 største Stilhed steg \i ud. Kammerraaden, der selv satte af, anviste med Hvisken og Fingerpeg vore Sluder op igennem en lang og dyb Dal. Min Konrektor blev lins mig, inen maatte finde sig i al tage Plads bag ved del Træ, for- an li\ ilkef jeg stillede mig. Jeg formanede ham endnu en Gang al holde sig rolig ved Synet af fremkommende Vildt og ventede med Bøssen ved Holten paa Signalet til Jagtens Be- gyndelse. Efter et halvt Kvarters Forløb lød kort forud til højre et Knald, saa et til venstre og det tredje i Mid- ten, og derpaa Klappen og Banken paa Træstam- merne, tillige med den anførende Skyttes og de næst- kommanderende Skovfogders Raab. Snart viste sig en statelig Kronhjort øverst oppe paa den modstaaende Banke. Han standsede nogle Øjeblikke, saa sig tilbage og klippede med Ørerne, og derpaa sprang han i kort Galop lige hen imod mig. Paa ti Skridts Afstand stod han atter stille og drejede Hovedel. Jeg holdt ham paa Halsen og trykkede til: han faldt. Konrektor stak Hovedet om til mig og spurgte, hvad det var? Jeg pegede paa Hjorten, som laa i de sidste Trækninger. »Macte virtnte esto!« (til Lykke med din Tapper- hed!) raable min Sekundant triumferende. Jeg bad ham indstændig om at dæmpe sin Glæde og sin Slemme og ladede igen. Bakken foran var jævnt opskydende og temmelig bar for Træer, saa at jeg kunde overse dvn hele Skvdeplads lige til baade oversle og nederste Ende ai Dalen. Det var et yndigt Syn for en Jæger, hvorledes Vildtet, alt som Klapperne drog frem, kom sprin- gende, humpende eller luskende hid, Raadyr, Harer og Ræve, de sidste forsigtigt spejdende efter en sikker 17 Gennemgang og hine firmende planløst hid og did, snart farende tilbage og snart i deres blinde Frygt hurlende tæt forbi Skytterne, alt under livlig Skyden — mine Træffer, mine Bommer. Konrektor kunde ikke bare sig for at hviske til mig, naar han saa noget: »Ecce! ecce!« (Se! se!). Hvortil jeg igen hviskede med halv Mund: »Tace! tace!« (Ti! ti!). Endnu var intet kommet mig i passende Skud- vidde. En Ræv havde længe gaaet frem og tilbage hen ad Bakkens øverste Kam. Omsider forsvandt han paa den anden Side. Straks efter forkyndte de vilde Skrig fra Klapperne, at han søgte at snige sig igen- nem dem; men kort derpaa pilede han ned imod min anden Sidemand til højre. Denne traadte ubesindigt et Par Skridt frem og lagde an. Ræven snoede sig som en Vind — Bøssen knaldede — forbi! Nu blev han ved i Farten side- læns hen forbi min næste Sidemand; han skød — ogsaa forbi! Med lønlig Glæde over disse Fejlskud ventede jeg nu, at Raden skulde komme til mig; men ak! alt for tidligt ytrede min Bagmand samme Forvent- ning i et alt for lydeligt: »Jam ad triarios venit res.« (Nu falder det Kærnetropperne til). Vips! gjorde Mikkel atter en Vending og frel- ste sig bag ud mellem mine to Sidemænd, der, ær- gerlige paa sig selv, gjorde lange Halse efter Skæl- men. Jeg selv kunde ikke undertrykke et harm- fuldt: »Aa fy da!« Men jeg maatte dog til sidst le ved min Kollegas Undskyldning: »Jeg troede profekto ikke, at han forstod Latin.« Nu raabtes af. St. St. Blicher: Samlede Noveller'.'lII. 2 18 Skytterne samfedes od den fældede Skovens Kon| med Stolthed delte jeg deres Glæde over delte lykkelige Skud: thi el stor! Dyr var paa Ul dals Jag! en stor Sjældenhed. Herover glemtes mine Sidemænds Pudler og den stakkels Konrektors Flov- se; ja, del øvrige skudte Smaavildl ænsedes næppe. Den anden Saal var mager; men i den tredje var jeg saa heldig al skyde tre Ræve, hvorover jeg indhostede hele Selskabets beundrende Lykønsknin ger; men mest smigrende var mig dog Herregaards Skytlens Ytring til nogle af de andre: »Det er en allerhelvedes Hektor: han kunde tjene for Skytte, hvor det skulde vare. Den første Skov var afdreven, og som vi \\UW begive os paa Vej til den næste, kom Kammerraa dens store Familie os i Mode. Der var begge Jomfru Hansener, der var Q v a r t u s, og der var Q v i n t u s, og — som i en meget naturlig Forbindelse Flaskefoder og Mad- kurv. De skælmske Piger, som af Broderen var blevne underrettede om hans Læreres Skodesynder. lod ham igen give dem et Vink om, at det var en ufravigelig Skik paa Ulvedal aldrig at nyde noget, naar der var Jagt, for om Aftenen efter Jægernes Hjemkomst. Saaledes trak Madkurven den ene. Flaskerne saavel som Pigerne den anden. Denne gjorde sin Bestilling som Udskænker Ære, men sad ej heller selv med tør Mund; thi Kammerraaden mindede ham jævnlig om, al han ikke maatte glemme sig selv. Drak jeg virkelig ikke selv? spurgte han hver Gang ganske forundret og tømte med et resolvere! Naa da! Sølvtumlingen. Q v in t u s aad for dem begge to. f, som læser denne min første og sidste Kærlig- hedshistorie, tilgiv mig den Snaksomhed, hvormed jeg opholder mig ved saa mange Smaatræk i disse mine lykkelige Ungdomsdage. Ethvert af dem har 19 Rosomhed (Underholdning) for mig; endog de Ube- tydeligste vilde jeg nødig savne paa dette landlige Vin- terstykke, der endnu saa ofte fremstiller sig i For- tidens fjerne Baggrund, tiltrækker og fængsler min Erindring, opliver og forynger mit gamle, af tunge Sorger derefter saa haardt prøvede Hjerte. Gode Læser! jeg har ingen anden, til hvem jeg kan sige: »kan du huske det? og kan du huske det?« De er borte, alle de, som dengang med mig delte den glade Jul. Jeg er ene blandt en yngre Slægt, og derfor dvæler mine Tanker saa tidt og saa længe ved den henfarne. Efter at have tildelt os denne Forfriskning vendte vore smukke Marketendersker tilbage med en let Madkurv og tomme Flasker. Konrektoren, som nu havde faaet nok af Jagten, fulgte dem; vi andre kom først efter, da Solen havde fuldendt sin korte og lave Bane og de større Stierner pippede frem paa Himmelens mangefarvede Hvælving. »Otium est pulvinar amoris,« (Lediggang er El- skovs Hovedpude) sagde Konrektor advarende til Di- sciplene, naar han tydede et Sted i Æ n e i d e n s fjerde Bog, hvor den fromme Skælm Æneas mødes med Dido i Grotten, og forklarede han altid otium ved: »gode Dage og Mangel paa bestemt, stadigt Ar- bejde.« Her befandt jeg Rigtigheden af hans Maksime (Grundsætning). Tilforn havde jeg virkelig aldrig haft Tid eller Mag til at forelske mig. De smukke Pigean- sigter var gledne mig forbi som Billeder i den magiske Lygte. Havde jeg endog en enkelt Gang givet mig Stunder til at fastne mit Blik ved en Genstand i Ho- vedstadens glimrende Panorama, de alvorlige Muser havde dog stedse henvist deres lvdige Søn til Kollegier og Biblioteker, Lukubrationer (Nattevaagen) og Time- informationer. Der skal otium til at elske, og den manglede jeg nu ikke paa Ulvedal: ogsaa var der Piger nok: 2* 20 men den etie uik mig i Vejen for den anden. Det gik mig ligesom den beskænkede, der stod midi paa Torvel med Gadedørsnøglen i Haanden og stak efter de uafladeligt rundtsejlende Huse. De smukkeste af alle dem, jeg s;m. var unægte- lig Kammerraadens egne to Døtre; men de var begge to lige smukke, saa al jeg aldrig vidste hvem j<'g skulde give Fortrinnet, naar de stod ved Siden af hverandre, og var de adskilte, syntes mig den tilste- deværende altid al have del. Enten del nu kom af denne Ligevægt i min delte Tilbøjelighed eller deraf, at de unge Piger i Grun- den mit hverken mer eller mindre end Hverdags- fruentimre med glat Overflade, men uden dyb Grund — nok er det, jeg kunde af den ene modtage Kaffe- koppen uden noget elektrisk Stod i Fingrene og ved Lombrebordet spøge med den anden uden at forspille mig. Selv de Kys, der under Julelegene saa rigelig faldt i min Lod, frembragte ikke i mit Hjerte hin sode Beklemmelse, Digterne saa ofte omtaler — ingen vil da tvivle paa, at jeg efter Dagens Udmat- telse og Aftenens Lvstighed sov saa haardt, som om der aldrig var Kærlighed til. 3. Urolig Nat. Gerne havde jeg sovet til den lyse Dag: men der blev intet af; højst kun i tre Timer var jeg borte. Da vækkedes jeg af et stærkt Rabalder paa vor Kam- merdør, og derpaa fulgte en drøj Ed, en flerstemmig Latter og derimellem flvssen og Kalden til Orden og Rolighed. Endelig gik Døren ordentlig op, og en Pige kom ind med Lys i Haanden og Reisekapper paa Armen. Efter hende kom fire Mandfolk — tre unge og et gammelagtigt — belæssede med Pelse, Pudehynder, Sofapuder og ditto Pølser, hvoraf jeg sluttede, at en 21 Søsterseng skulde opredes til disse lystige Brødre, der nylig maatte være ankomne og ikke vilde gøre »dem selv« Uro. »Hvem ligger her?« hviskede en til Pigen, me- dens de alle paa Tæerne fulgte hende. »Det er de to fornemste af Hørerne,« svarede hun, idet hun aabnede en Dør i Tapetet. »Det kunde jeg mærke,« sagde en anden, »her lugtede saa latinsk.« Og dermed gik hele Flokken ind i det aabnede Bagværelse. Pigen kom straks tilbage og overlod Herrerne til dem selv. Nu vilde jeg igen overgive mig til Søvnen, men forgæves! Først gjorde de derinde en uendelig Støj med at trække hverandre af Støvlerne, hvorved snart en, snart en anden dumpede i Gulvet, hvilket heller ikke gik af uden Latter. Og da de endeligen var komne til Leje, begyndte Kommersen paa ny, som jeg kunde høre, med at trækkes om Kapper og Hynder, hvilket omsider foranledigede et almindeligt Bombar- dement med Sofapølserne, der gav et Bump efter det andet paa Bræde- Væggen. Endelig sluttedes Stilstand. Jeg var allerede nær ved at sove ind igen, da et skingrende Hanegal lød ude i den lange Gang. En Fnisen i Bagværelset lod mig formode, hvo der havde bragt den levende Vækker i vor Nærhed. Det blev ikke derved: Hanen havde begyndt sin Fanfare anden Gang, da han blev afbrudt ved en Larm af ganske anden Beskaffenhed, og som sand- synligvis forskrækkede ham endnu stærkere end mig; thi han udstødte et skærende Skrig. Det lød nemlig, som om flere velbeskoede Heste kom galop- perende op ad Trappen, der førte til Korridoren, og frem og tilbage i samme. Det var for galt. Min Genbo, der hidtil havde sovet sødelig oven paa Dagens uvante Anstrengelse, vaagnede endelig, satte sig over Ende, lyttede og mumlede for sig selv: 22 Lemures nocturnaqve spectral (Gengangere og natlige Spøgelser). .Icl; svarede intet, fordi jeg ventede paa, hvad dette vilde blive til. Men Spektaklet ophørte; der paafulgte en dyb Stilhed, som dog snart afbrødes, idet den ene af Galningerne med hul og skælvende Stemme deklamerede: »Und immer weiter, hop hop hop, Geht's fort im donnernden Gallop — videre kom han ikke; thi ved cl dundrende Stod sprang Døren op paa vid Væg, og midt i Aabningen viste sig - en Dværg med cl langt, hvidt Skag. Jeg blev ikke ganske vel lil Mode: Konrektoren lige saa lidt. Sover De? hviskede han. .leg svarede »nej«; men i det samme lostes Gaa- den: Mandslingen brægede: del var — en Gedehuk. Som jeg siden eller hørte, gik Personen tril om- kring, hvor han behagede, og maatte den Nat være sluppen ind i Korridoren med de fremmede, der vir- kelig var ganske uskyldige deri. Frygten gaar gerne, naar dens naturlige Aarsag opdages, over til Arrighed. Saaledes gik det ogsaa mig. Jeg sprang op og grel) Mads om det ene Horn, og <ia jeg endnu troede, al dette ogsaa var et Puds af de lire Spektakelmagere, trak jeg ham hen til deres Dør, aabnede den og stødte ham derind, hvor- paa jeg alter lukkede. Derpaa gik jeg hen til Kon- rektoren, fortalte ham ganske sagte alt, hvad der var foregaaet, imedens han sov, og lagde mig igen. .leg havde kun gjort ondt våerre; thi i Stedet for at Fyrene før havde slaaedes med bløde Sager, tog de nu lal paa Bukken og skod ham over paa hver- andre fra en Side al Kammeret lil en anden til uendelig Morskah for dem selv, men mindre for den ærværdige Ur. Mads, der, halv af Angst, halv af Ar- righed, gav sin bedste Stemme med i Latterkoret. 23 Men man kedes ved alt i Længden. En af dem foreslog omsider, at man skulde slænge en Kappe til Hukken og der indbyde ham til Hvile. Da alt der- etter blev fuldkommen roligt, maatte jeg /tro, at han havde laget imod Tilbudet. »Tandem!« (Endelig) sukkede jeg og lagde mig i Lave; men det var forbi med min Søvn; jeg var nu engang bleven alt for aarvaagen. Vel en halv Time laa jeg og ventede forgæves; da lød et langt og dybt Suk fra den anden Seng. Jeg keg derover, og da Maanen nu var kommen saa højt op paa Himmelen, at den temmelig oplyste Værelset, saa jeg min Genbo halvt oprejst i Sengen med den ene Haand holdende i Sengebaandet og med Hovedet hvilende paa den anden. »Er De ikke vel?« spurgte jeg. »Aa jo!« svarede han atter sukkende, »det er blot gamle Reminiscenser« (Erindringer). Efter et Ophold sagde han paa Latin, hvilket Sprog han talte fuldt saa færdig og gerne som Dansk: »Kære Ven! De ved nok, jeg er Enkemand og barnløs; men har De hørt, hvorledes jeg blev det?« »Nej!« »Vil De høre det?« »Ja! naar,« lagde jeg til, »det kun ikke er at oprive Deres Hjertesaar?« »Ak!« sagde han, »mine Hjertesaar lukker sig alligevel ikke her i Verden, de kan ikke og skal ikke, de er for mig Guds aabne Breve paa en glæde- lig Genforening med dem, efter hvem jeg sukker. Da jeg havde taget store Filologikum, gjorde jeg en Rejse til de nordtyske Universiteter. I Kiel saa jeg min salig Kone. Vi kom til at elske hverandre, og da jeg Aaret derefter havde faaet mit nærværende Em- bede, rejste jeg derud og holdt Bryllup.« Her tav han, trykkede sine Øjne med Lagnet Ofi vedblev: 24 »Fem Anr levede \i tilsammen. Min Ven, der var ikke el ondi Ord imellem os i disse fem Aar. Husker De det sidste Kapitel af Salomons Ordspr< der har De hendes Beskrivelse. Jal hun gjorde in i g g o (1 ( o g intet o n <i l alTe h e n d Livs Dage.« Her sank han tilhage paa Puden og græd, men ikke lange; atter hævede han sig og sagde: »Min Svigerfader var Købmand, en inderlig god Mand; han var skrøbelig af Helbred, brystsvag. Ef- ter de fem lyksalige Aars Forløb kom der Brev fra hans Kone, at hans Dage var talte, at han endnu kun havde det Ønske før sin Død at se sin eneste Datter: de havde en Søn til, men som døde kort før Faderen. Hun vilde af Sted, hun burde vel og; men det var mig ikke muligt at ledsage hende længere end til Kolding. Der skiltes vi. Der saa jeg hende sidste Gang, men ikke hende alene. Vort eneste Barn, en velsignet Glut, fire Aar gammel, havde vi taget med dertil, dog uden at tænke paa, at hun skulde videre. Men da hun nu skulde tage Afsked med Moderen, da blev der Klage og Jammersang, og den ene kunde ikke komme fra den anden, og Enden blev, at de to fulgtes ad, og jeg rejste alene til mit Hjem. Gode Mand! ved De, hvad det er at vente? ellers ved De ikke, hvor langsommelig Tiden kan være. Dagen efter min Hjemkomst løb jeg selv paa Post- huset, for jeg beregnede, at hun kunde skrevet mig til fra Flensborg. Der var intet Brev. Dog slog jeg mig til Ro; thi næste Postdag tvivlede jeg ikke om at erholde et. Det kom heller ikke. Jeg var fløjet derhen, men jeg krøb tilbage. Nu begyndte Dagene at længes; Nætterne ligesaa. Jeg vaklede mellem Haab og Frygt, mellem Tro og Tvivl; jeg antog og forkastede en Mulighed efter den anden. Følgende Postdag heller intet. Nu blev Minutterne til Timer, Timerne til Dage. Jeg havde hverken Rist eller Ro. Jeg gik op og ned 25 i mit øde Kammer. Jeg gik fra Værelse til Værelse i hele Huset som en, der leder og ikke ved hvorefter. Jeg saa paa Solen, den stod stille; jeg saa til Klok- ken, havde det ikke været for Pendulens Slag, jeg vilde ogsaa troet, at den var gaaet i Staa. Snart ka- stede jeg mig paa Lejet, snart gik jeg med hurtige Skridt hid og did, som om jeg derved kunde frem- skynde den blytunge Tid. En Maaned havde slæbt sig af Sted; det fore- kom mig, at det var et Aar, siden jeg skiltes fra Kone og Barn. Jeg kunde ikke holde det længer ud. Jeg rejste Dag og Nat. Jeg kom til Kolding og vidste ikke, hvordan jeg var kommen der. Jeg kom til Ha- derslev. Gæstgiveren, som kendte mig fra mine for- rige Rejser, spurgte mig, om jeg nu vilde ud og hente min Kone, og fortalte, at da hun for en Maaned siden var der med hendes Datter, laa just et Skib sejlfær- digt til Kiel; paa dette gik hun om Bord for at spare Vognleje, og da Vinden var god, haabede hun at naa Rejsens Maal saa meget snarere. Ved denne Efterretning løb en kold Gysen over mit hele Legeme; jeg var næppe i Stand til at bestille Vognen. Jeg kom til Kiel, — ind i min Svigerfaders Hus, — han laa Lig, — hans Kone laa for Døden, og min — min vidste ingen af at sige.« Han tav; men et dybt Suk sagde mig Resten. »Herre Gud!« sagde jeg, »Skibet maa være for- gaaet.« »Uden mindste Tvivl,« svarede han i en rolig og hengiven Tone; »Skipperen havde hjemme i Kiel; Værten i Haderslev havde nævnet hans Navn, som jeg mindedes. Jeg forhørte mig der; hans Enke bar allerede Sorg for ham. En anden Skipper havde bragt den Efterretning, at han i en Byge var kæntret og sunken med Mand og Mus.« Her lagde Oldingen sig igen tilbage og foldede Hænderne over sit Bryst. 26 Denne sørgelige Historie gjorde saa dyb! el In<l Iryk paa mil Sind. al min Indbildningskraft lod mi^ ingen Ro, men førte mig fra en Jammérscene til den anden, fra Enkemandens lomme Bolig Ml Ligstuen i Kiel, lil den ulykkelige Kvinde paa del synkende Vrag, hvorledes hun fortvivlel knuger Barnet i sin Favn og raaber til Himlen om Frelse, indtil Bølgen kvæler hendes Slemme Og lukker sig over begge. Jeg blev lil sidst saa benovet, al jeg gerne kunde have rejsl mig af Sengen for al vorde denne rædsomme Forestilling kvit. Jeg satte mig virkelig over Ende og saa over lil den ynkværdige Mand. Man sov! »Gud være lovet! sukkede jeg med lettere Hjerte, »som skænker os Lindring og Lise for end- ogsaa de tungeste Sorger. Han lader den lægende lid henglide over dem alle; den jævner, udsletter og dækker over, som Havet over dem, det tager ned i sil dybe Skod.« Nu nød jeg omsider en rimes Slummer. Da jeg vaagnede, randt vel Fortællingen mig straks i Tan- ker: men det forekom mig nu, som om Begiven- heden var bleven meget ældre, som om det allerede var længere rid, siden jeg hørte den, og sjælekarsk stod jeg op for at nedskrive et Par Bemærkninger om de gamle Romeres Jagtforlystelser. Medens jeg slumrede, var der lagt Ild i Kakkel ovnen og Kammeret allerede lunt. Jeg tændte Lys. satte mig og skrev og var netop bleven færdig, da tjeneren kom og meldte, at Tevandet var inde i Stuen. Klokken slog syv. .)c^ gik ned og fandt hele Familien oppe, og nu kom (lasterne lil en efter den anden, til sidst min Konreklor. Blandt de første Sporgsmaal var som sædvan- lig, hvorledes vi havde sovet. Uden Omsvob fortalte jeg Nattens Begivenheder og spurgte naturligvis om, hvem mine muntre Naboer monne være. Ingen vid- 27 ste del bestemt; man gættede paa den og den; thi Skælmerne havde sagt Pigen nogle ravgale Navne, som hun ikke kunde huske. Som vi snakkede herom, kom de tre af dem — de unge nemlig. Da den forreste tren ind ad Døren, raabte Kam- merraaden med en dygtig Trumf: »Jeg tænkte det nok!« og sprang ham i Møde. Men han og alle vi andre brast med det samme i en krampagtig Latter; thi hvem havde han ved sin Side? Gedebukken! med Degnens Paryk og snollede Hat paa Hovedet; dens ene Forben laa paa Spøge- fuglens Arm, og saaledes trippede den nok saa pænt frem paa Bagbenene. »Her,« sagde han, »forestiller jeg Dem min Kon- tubernal, velærværdige Hr. Mads Buk, privilegeret Søvnforstyrrer paa Ulvedal samt Vicegartner samme- steds som og adjungeret cum spe successus (med Haab om at arve hans Embede) hos Degnen i Ul- strup.« Hvad det dog er for en velsignet Gave denne snaksomme Munterhed, der som et elektrisk Stød meddeler sig alle og tvinger selv den bedrøvede til at le med Taarer i Øjnene! at kunne vende den lyse Side op paa alle Ting, gribe enhver Glæde i Flugten, spøge med Vid og skæmte uden at fornærme! Herredsfogden — uagtet hans ungdommelige Udseende var han en Mand ind i de fyrretyve — be- sad i høj Grad dette lyksalige Talent og ansaas derfor med Rette som Sjælen i alle Selskaber. Vort fik nu først ved hans Ankomst rigtigt Liv, og det forekom mig virkelig, som vi hidtil havde savnet ham. De to andre var vakre Ynglinger, begavede med en Del af hans Lune og hele hans Godmodighed. Da der endelig opstod en Pause i Latteren, erin- drede vi den fjerde medrejsende. Ingen af de tre kendte videre til ham, end at han var Købmand og hed Andersen. Han var stødt 28 paa dem i Gæstgivergaarden i Vejle, og da han straks viste sig som en danne! og megel behagelig Mand, havde de ikke tagei i Betænkning af tilbyde ham en Plads paa deres Vogn, saasom han netop skulde den Vej. I del samme traadte han ind, og efter a1 være paa Anmodning forestillel Værl og Værtinde sagde han med en Verdensmands Belevenhed: »Dersom Undskyldninger kan forsvare min Paatrængenhed, eller om jeg troede, at cfe forlangtes, vilde jeg gerne frembære dem; men disse Genier har lovel al tale min Sag« — Iler afbrødes han ved del elskværdige Ægtepars hjertelige Velkommen! og endnu inden at være gjoil bekendt med os andre vedblev han: »Jeg er Købmand — i yngre Dage Sømand — og kommer fra Kap for at besøge mit Fodeland. som jeg ikke har set i toogtyve Aar, men mest for at se min eneste Broder, som jeg i al den Tid slet ikke har hørt noget til. Han bor her i nærmeste Købstad og er Konrektor — « Her vendtes alles Øjne til denne: han sad bleg og skælvende og formaaede ikke at rejse sig, næppe nok at frembringe de Ord: »Christian! er det dig?« Brødrene sank i hinandens Arme. Min ædle Vens Overraskelse var saa meget større og frydeligere, som han allerede i mange Aar havde troet Broderen ddd, da der siden hans første Udrejse til Kina ikke var indløben anden Efterretning fra ham, end at han var forbleven i det usunde Batavia. Hans bestandige Tavshed havde sin Grund forst i Ungdoms Letsind og siden i den Beslutning ej at ville lade hore fra sig, medmindre han kunde vende tilbage som rig Mand, hvilket nu var Tilfældet. 29 4. Komtessen. Herredsfogden spillede en særdeles god Violin og havde paa maa og faa medbragt et Skrin pakfuldt af Musikalier. Seks andre behandlede forskellige In- strumenter; men der var desværre ingen paa Ulvedal, naar undtages en gammel Fløjte af Kammerraadens. Dog herfor blev snart kendt Raad: en Vogn kørte til Byen at hente Stadsmusikanten med hele hans Forraad. Imidlertid led vi slet intet af Kedsomhed. Efter en tæt Frokost, ved hvilken Degnen og hans hornede Substitut (Medhjælper) gav rigeligt Stof til Skæmt og Løjer, tog Herredsfogden fat paa sit Instrument og strøg en Vals, der snart rev de fleste med sig, og da der ikke var Damer nok, maatte ogsaa Mandfolk danse med hinanden. De genfundne Brødre sad smilende sammen og saa til. De slap næsten aldrig hverandres Hænder, og den ældre, Konrektoren havde femten eller seks- ten Aar forud, passede især paa den yngre med en Ængstelighed, som om han var bange for at miste ham igen, — som en nygift Mand, sagde Herreds- fogden, paa sin unge Kone. Kom Købmanden ham et Øjeblik af Sigte, spurgte han urolig: »hvor blev Christian? saa I ikke Christian?« og søgte, til han fandt ham. En Morskab afløste den anden; den lystige Ju- rist var Sjælen i dem. Han gjorde endog et Par Gange det vidunderlige Kunststykke, at han fik Q v i n t u s til at le saa heftigt, at man saa hans Tænder. 