tft " / '. Mk V!-V ■-, vm v <*• <# %&* J ■ -iJ- i <'-'■'■ Digitized by the Internet Archive in 2011 with funding from University of Toronto http://www.archive.org/details/deudenfdrelandOObang tøt/n DE UDEN FÆDRELAND <jv i DB HERMAN BANG: UDEN FÆDRELAND t* >!> 1<! 1 GYLDENDALSKE BOGHANDEL NORDISK FORLAG KØBENHAVN 1906 KRISTIANIA Af denne Bog er trykt 25 nummererede Eksemplarer paa Indiapaper. 03% 7 k't'H.ENHAVN — GKÆ.BES BOGTRYKKERI Joan Ujhazy saå ud ad Kupéens Vindue. Det var det samme Billede. Mens Toget igen gik skumplende i Gang, løftede Stationskarlen Span- dene og flyttede de tunge Ben hen over den pjaskede Perron. Dér boede Skrædderen og Skomageren og en Urmager. Der hang et Ur i hans Vindue: Hm, Lodderne gik, men den store Skive var tom og uden Visere. Og dér var Snedkeren. Hans Skilt var en sort Kiste. Men den ene Skorsten var Mejeriet. Saa bøjede Telefonens Traade igen hen over Marken, hvis Jord var uden Farve. De hang saa slappe under Regnen, som havde de ikke ret meget at tale om fra Pæl til Pæl, Stang til Stang, henover Marken. Joan Ujhazy blev ved, som han plejede, for sig selv at sige Ordene for det, som han saå, paa sin Moders Sprog: Herman Bane. 1 — Mark, Marker, lav Mark; et Hus, lavt Hus; to Fugle, to graa Fugle ... og Regn. Og pludselig søgende Tilflugt i et andet Sprog og strækkende begge Arme op i Luften sagde han: — Ah, la pluie, cette pluie morne. Da han drejede Hovedet saå han kun Hans Hacke, der sad i det modsatte Hjørne med de hvide Klaverhænder foldede, stirrende med de runde Øjne ud for sig — hjem mod Brtix, mod Bagerdatteren, Kæresten, Naboens Datter i Briix, Joan Ujhåzy vendte igen det lidt for lille Hoved og stirrede ud paa de samme Marker: — Mark, Marker, flad Mark. Tre Fugle — graa Fugle. Han gentog endnu de danske Ord i sine Tanker — Ordene i hans Moders Sprog. Hvor det var underligt, han havde kunnet glemme det og først havde set det tilfældigt paa den Hotelregning imorges: 8/3, den ottende Marts. Nu var Ane derhjemme allerede kørt til Byen, som hun gjorde paa hver Moderens Fødsels- dag, med alle sine Kranse. Hun bandt dem af Violer. De blomstrede saa tæt paa Engen under Skraaningen, hvor Dmeter havde sine Vinstokke. Og hun var, kroget og knækket, draget til Kirkegaarden og havde siddet paa den lille Jernbænk, opad Muren, under Vaabnet, og havde sunget sine Salmer udover Graven. Der var to, Ane kunde. Der var ingen Toner og ingen Melodi. Men Ane sad ret op og ned, uden at røre sig, opad Muren og blev ved at synge: Julefryd> evige Fryd, Hellig Sang med himmelsk Lyd. Det er Englene, Hyrderne saå, Dengang Herren i Krybben laa. Evig er Englenes Sang, Evig er Englenes Sang. Da Joan var Barn, sad altid han ved Siden af Ane paa Bænken. Han syntes næsten det var ligesom naar Nik gøede, den russiske Mynde, der var død, fordi den frøs saa meget om Vin- teren. De rutheniske Piger, der vaskede ved By- brønden, kiggede ned til Ane, ind over den lave Mur, og Toldforvalterens rumænske Frue, der laa oppe i sit Vindu med de bare Arme paa de snavsede Karmpuder, lo ned til de ungarske Gendarmer. 1* Men Ane blev ved at synge, mens hun knyt- tede Hænderne, den anden Salme eller det var jo ingen Salme, den anden Sang, hun kunde og som hun sang — frem over Graven: Der er et yndigt Land, Det staar med brede Bøge Nær salten Østerstrand, Nær salten Østerstrand. Det bugter sig i Bakke, Dal. Det hedder gamle Danmark, Og det er Frejas Sal Og det er Frejas Sal. De rutheniske Piger slog leende deres Va- sketræer klaprende mod Muren, men Ane hørte dem ikke. Det bugter sig i Bakke, Dal, Dets Navn er gamle Danmark . .. Pigerne jodlede og klaprede med Træerne og trallede og lo, mens de sang paa deres Maal: Saa tog Fedor Susanna Susanna, Susanna, Susanna med det hvide Bryst, Susanna. De klappede i Hænderne og de pegede Fingre : Susanna, Susanna, Susanna med det hvide Bryst. — Stem i, stem i, skreg Pigerne fra Muren, hvor de var halvt krøbne op, og de grinende Gendarmer sang med, overdøvende Ane, mens de klaskede i deres Næver: Og de blev to Og de blev tre, Susanna med sit Elskovsbryst Susanna. Anes Haand laa paa Joans Hoved. Taa- rerne smøg saa tæt ned over hendes Kinder — det var ligesom der var Render i Anes Ansigt for Taarer at løbe i — mens hun kvædede: Og det er Frejas Sal, Og det er Frejas Sal. Ane tav og pludrende var Pigerne gaaet til- bage til deres Brønd, medens Mørket kom saa pludseligt, som blev et dunkelt Vaad draget op fra Floden. 6 — Nu ska' vi gaa, sagde Ane: for nu glem- mer Fruen det ikke. — Hvad glemmer Mo'er ikke? spurgte Joan. Men Ane svarede ham ikke: — Kom nu, sagde hun, hun førte ham hen mellem Gravene, hvor hans Fødder stødte mod de perlestukne Kranse. De kørte hjem til „Slottet". Ane talte ikke og Joan maatte jo raabe saa højt, om han skulde snakke med hende. Det var som Hørelsen var gaaet af hende, og hun hørte ikke, hvad alle de fremmede Mennesker snakkede — siden hans Moder var død. Men hjemme stod den engelske Gouver- nante paa Stentrappen mellem Søjlerne og skændte, fordi de kom saa sent . .. . . . Joan Ujhåzy havde atter drejet sit ru- mænske Hoved. Naar han sad saadan, med lukkede Øjne, kunde han saa tydeligt se sin Moder — som hun havde siddet i den lave Stol, dér paa Dmeters Skraaning i Solen mel- lem de glimtende Vinstokke. Hendes Ansigt var saa lille og Haaret laa ned over hendes Tindinger ligesom paa de gamle Billeder og Ane og Joan sad ved hendes Fødder. Joan lænede sit Hoved til Moderens Stol, og hun klappede sagte hans Haar med sin Haand — hun havde saa mange Ringe paa sine Fingre, og hun saå aldrig paa dem — : — Hvor hans Haar dog er tæt, sagde hun. — Det er Ungarerhaar, sagde Ane. — Ja, sagde Moderen og hendes Haand blev stille over hans Haar. Faderen kom frem mellem Vinstokkene. Han tog en Klase Druer i sin Haand. — Se, hvor den er smuk, sagde han og lagde den gul og tung ned i Moderens Skød. — Ja, den er køn. Faderen stod og saå paa den gule Klase i Moderens Skød: — Saadan er uslebne Topaser, sagde han. — Ja, sagde hun og løftede Øjnene. — Idag er her da varmt mellem Stokkene, sagde Faderen. Han talte til Moderen saadan tydeligt som man taler til et Barn, eller højt som til En, der ikke hører rigtig. Moderen nikkede, mens Faderen førte sin Haand ned over Kæden af Perler om hendes Hals — hun havde mange Kæder og fik be- standig nye: 8 — De er saa smukke, sagde hun med en Stemme, der altid var ligesom et andet Sted end hendes Ord, og hun følte selv om Perlerne om sin Haand. Men Faderen bøjede sig og kyssede hende paa Haaret, saa hastigt. — Har du redet? sagde hun. — Ja, sagde han og slog Pisken mod de ungarske Støvler, som han altid bar fra den Tid, han endnu i Budapest gjorde Tjeneste ved det andet Husarregiment. — Saa hurtigt, du er kommen hjem. — Her kan man snart faa redet rundt, svarede Faderen, og hans Øjne havde skiftet Udtryk. De tav alle, mens Faderen gik bort mellem Vinstokkene. Solen glitrede og lyste henover Moderens Kæde og i alle hendes Fingerringes Stene. Hun stirrede, med sine fjerne Øjne, saa længe ud over Flodens Vand. — Ane, sagde hun og rørte sig ikke: Kan du huske, hvor Fjorden den var blaa hjemme ved Vejle. Ane havde drejet sit Hoved: — Der gik den lille Damper, sagde hun og der kom et pludseligt Lys i hendes Øjne. — Aa ja, det var „Svalen", sagde Moderen, saa tæt vi dog stod, tit, om Søndagen. — Og saa krængede den, naar der var Sø, sagde Ane: men det var kun brat ud for Munke- bjerg. Moderen smilede ligesom Ane: — Nej, der var ingen Fare, sagde hun. Men Ane sagde: — Og som de spillede, Musiken fra Frede- rits. Moderen svarede ikke mer, men stirrede kun igen paa Floden , der gled ved hendes Fødder: — Tag Sjalet, Ane, sagde hun. — Fryser Mo'er? sagde Joan og løftede sine store Øjne. — Ja, lidt . ,. Ane havde taget et Sjal og lagt det om Mo- derens Fødder: — Men Ane, sagde hun: her er der heller ikke nogen rigtig Varme ved Solen. — Nej, sagde Ane, her bare stikker 'en. Joan stoppede ogsaa Tæppet ned om Mode- 10 ren, mens han blev ved at se hende ind i An- sigtet — der kom altid saadan en stor og stiv Barneforskrækkelse i hans Øjne, naar Mo'er frøs og blev „hvid i Ansigtet". — Saa, saa, sagde han og blev ved at stoppe Tæppet ned, saa langt han kunde naa med sine Hænder. — Tak, Tak, Tak, lille Josse, sagde Moderen: nu sidder jeg saa godt. Joan havde sat sig igen, men han blev ved at skotte op til Moderen: for hun blev ved at være hvid i Ansigtet. — Ane, sagde Moderen, imorgen vil vi køre ud til Møllen, hvis Solen skinner. — Ja, Frue. — Den Sommer var her rart, sagde Mode- ren, da Thomsen byggede Møllen. — Det var her, sagde Ane. Thomsen var ved Humør. Men han var jo osse en Sjæl- lænder. — Ja, nikkede Moderen, han var fra Sla- gelse. Det er alle Thomsens. De sad igen og saa mod Flodens Vand. Ignaz og Dmeter gik forbi fra Vinstokkene og hilste med deres store Hatte. 11 — Lad os nu gaa op, sagde Moderen. Hun støttede sig lidt til Ane, mens hun gik med Joan ved den ring-tunge Haand: — Men Ane, sagde hun, og der gik et pludseligt Lys over hendes Ansigt: iaften læg- ger vi i — i vores egen Kakkelovn. Gamle Ignaz og Dmeter slog Hvilestolen sammen efter Fruen. — Hvordan mon det egenlig er? sagde Ignaz og saa efter dem, der gik. — Ja, sagde Dmeter. — Hun sidder saa stille, sagde Ignaz. — Ja, sagde Dmeter. — Hun sidder saa stille som de hellige Bil- leder, sagde Ignaz. Tjeneren Ignaz talte tit om den Naadige og de hellige Billeder saadan ud i ét — maaske var det, fordi Veronika, den Hellige med Vun- derne, hun havde ogsaa saa meget med Kæder om sin Hals og med Guld paa sine Voksfingre i Kirken. — Men, sagde han og bed i Træpiben: det er nu, som jeg mener det, at et Fruentimmer sku' aldrig rejse saa langt. — Næ, sagde Dmeter. Ignaz bragte Hvilestolen op. Om Aftenen blev der lagt i Kakkelovnen, den store sorte Kakkelovn paa Fødder. Moderen sad og stirrede ind i den gulrøde Ild. Joan var krøbet op paa hendes Skød. Faderen kom ind og han satte sig ved Siden af dem. — Nu har du det rart, sagde han og lo : her foran din egen Kakkelovn. Moderen lagde det lille Ansigt ind mod hans Skulder. — Ja, nu er her dejligt, sagde hun: Nu er her ligesom hjemme. — Ja, sagde han og drog sit Ansigt bort fra Ildens Skær, saa Mørket laa over det. De sad længe, tæt ved hinanden. Joan var flyttet over paa Faderens Skød, hvor han sov med Ansigtet gemt under Frakkens Opslag. — Joan, Joan, sagde Moderen og førte sin Haand ind under hans Nakke: — Nu skal du i Seng. Joan var vaagnet i et Sæt og havde set ind i hendes Ansigt: — Mo'er fryser, sagde han. 13 — Fryser du? sagde Faderen, lige saa ha- stigt. — Ja, Mo'er fryser, sagde Joan, der havde taget hendes Haand. — Nej, nej, sagde Moderen og tog Hæn- derne til sig: Nu skal Joan i Seng. — Godnat. Godnat. Men ogsaa hendes Læber var kolde, da hun kyssede ham, og Joan blev ved at se ind i hendes Ansigt: — ■ Godnat, sagde han og det var, ligesom det gylpede op i hans Hals. — Nej, sagde Moderen, en artig Dreng græ- der ikke, naar han skal i Seng. Men Joan bed kun Tænderne sammen og gik med Miss Teker. Miss Teker klædte ham af og bad den en- gelske Aftenbøn, siddende ved Siden af hans Seng. Saa flyttede hun hen ved Lampen og broderede paa sit store Kanevas. Joan blev liggende med store aabne Øjne og stirrede paa den vide, lyse Plet over Lampen. Miss Teker løftede Hovedet: — Nu skal Joan sove. -Ja- 14 Men han blev ved at ligge og stirre; Tæp- perne gled af ham, fordi han laa uroligt, og Miss Teker lagde dem sammen om ham igen. — Sov nu, sagde hun. Men Joan sagde — og pludselig talte han Rumænsk — op til hende: — Hvorfor fryser Mo'er? — Joan véd, at Joan skal tale Engelsk. — Yes. Og Joan gentog, mekanisk og straks, i det samme Tonefald: — Why does mamma always feel æld? — Nu skal Joan sove, svarede Miss Teker. Og lidt efter hørte hun, han sov, som var hans Øjenlaag dumpede i paa en eneste Gang. Det var altid saadan med Joan, at han talte jo ikke meget, men sad mest sært stille enten med sit Legetøj eller med ingenting. Men paa én Gang stod der et Spørgsmaal ud af ham: „Hvor- for", som han saa blev ved med og løb med til alle, gennem hele Huset; som om der ikke levede andet i hele Hjernen paa ham løb han med det samme Spørgsmaal — til Faderen og til Moderen og til Gouvernanten og de to 15 Staldkarle og dem i Køkkenet og til gamle Hana. Gamle Hana var den serbiske Kartoffel- skrællerske. Hun sad i Rummet foran Køk- kenet. Hun var lidt tosset og Næsen løb paa hende. Hun sad altid og rokkede med Ho- vedet og smaasang. Det var nogle gamle Viser, serbiske Viser fra Floderne. Joan tog en Treben og satte sig hos Hana. Han kunde sidde der mange Timer mens hun sang. Hans Hovede rokkede ligesom Hanas. Men pludselig sagde han og saå paa Hana ligesom paa Miss Teker: — Hana. -Ja. — Hana, hvorfor pakker de Mo'er i Sjaler? Hana saå paa ham og forstod ham ikke: — Ja, her er Babylons Taarn, sagde hun og sang igen. De to rumæniske Kokke løb ud og ind. Mundene stod ikke paa dem og de spiste altid Tomater, der var ligesaa røde som deres Læber. Miss Teker drog gennem hele Huset og kunde ikke finde Joan. Tilsidst fandt hun ham hos Hana. Han maatte ikke være der og Miss Te- 16 ker sagde for at skræmme ham, at der var Rotter hos Hana. Rotter var det værste, Joan vidste. Ved Floden var der saa mange af dem, saa store og med lange, fede Haler. Joan lærte at stave af Miss Teker. Men Ane kom tit og hentede ham — ned til Fruen. Moderen kom ikke ud mere. For det var Vinter og der var store Bølger paa Floden, naar Joan saa ud af Vinduet. Moderen sad altid foran Kakkelovnen og Ane maatte aldrig gaa fra hende. - — Du maa sidde stille, sagde Ane til Joan. — Ja, hviskede Drengen. Moderen krøb sammen under sit Tæppe: — Bøgebrænde varmer mer, sagde hun. — Ja, sagde Ane: der er ingen Ligning. — Paa Munkebjerg, sagde Moderen, var Bøgene saa brede. — Ja, de var, sagde Ane. Joan løftede Hovedet fra Billedbogen: — Hvorfor taler Mo'er altid om Danmark? — Fordi, lille Josse — for derfra kom Mo'er. Moderens Stemme lød saa sagte, og, mens hun saa ind i Ilden, førte hun Fingerspidserne 17 mod hverandre ligesom Marinka, Kammerjom- fruen, gjorde om Søndagen. Men paa en Gang løftede hun Hovedet og sagde med en helt anden Stemme , en helt munter Stemme: — Nu skal du synge, Josse. — Ja, sagde Joan. At synge for Moder var det bedste, Joan kendte. Han begyndte at synge med en lille skær Røst, lige ind i Ilden sang han alle Hanas Viser — mens han slog Takt med Fødderne. Men Ord var der ikke til, for han forstod jo ikke Serbisk. — Saadan synger Hana, sagde han, og højere og højere sang han ind i Ilden. Moderen havde lukket Øjnene. Men en Gang imellem slog hun dem op igen og saå paa alle sine Billeder, som hang saa tæt om hendes egen Kakkelovn — alle de fra Vejle og saa „Skumringen". — Nu kommer Mo'ers Sange, sagde Joan, og han tog fat med samme skære Røst paa alle Mørkningssangene, som Moderen sang, mens han blev ved at trampe Takten med begge Fød- der. Men Ord var der heller ikke i dem, for i Herman Bang. 2 18 Sange kunde han ikke holde paa de danske Ord, som var der. Der kom et Smil over Moderens Ansigt: — Ja, ja, det er den, sagde hun. — Det er den. Og næsten uden at hun vidste det, hviskede hun Ordene, mens Joan sang Melodien : Det var Ridder Hr. Aage han red sig under 0, fæsted han Jomfru Else, hun var saa væn en Mø. — Hvordan er det, du si'er? spurgte Joan, der pludseligt holdt op at synge. — Det er om Ridder Aage, sagde Moderen. — Men hvordan? sagde Joan. Moderen tog ham om hans Haar: — Det forstaar du ikke, sagde hun: Det var i Danmark. Men Joan tog fat paa Melodien igen og sang — ind i Ilden. Fæsted han Jomfru Else alt med det røde Guld, Maanedsdagen derefter laa han i sorten Muld. 19 — Hys, hviskede Ane: nu skal Josse være stille. Moderens Øjne var faldne til. Hun blundede med Hænderne i sit Skød, det lyse Haar laa ned over hendes Tindinger. — Kom, nu. Nu sover Mo'er, sagde Ane. Døren gik. Det var Faderen, der kom ind: — Hys, tyssede Joan: nu sover Mo'er. Joan blev staaende ved Døren og blev ved at tysse med Fingeren oprakt foran sin Næse, mens Faderen gik hen over Gulvet og betrag- tede Moderens Ansigt. Det saå ud som var det af Voks — dér ved Ilden. Saadan, som hun havde siddet den Dag, med Ringene i sit Skød, saadan ogsaa den Dag, da Ane paa en Gang var sprunget op og væltede sin Stol og rev i Moderens Arm og raabte: — Frue, Frue! og skreg og løb gennem Stuen og lod alle Døre staa og skreg: — Herre, Herre! Men Joan, han tog om Moderens Hænder: — Sover Mo'er? Og Hænderne rørte sig ikke: — Sover Mo'er? sover Mo'er? 2* 20 Og Ansigtet, det rørte sig ikke: — Sover Mo'er? Og pludselig slap han Hænderne og kunde ikke skrige, men løb, med Armene foran sig, efter Ane og faldt paa Trappen og blev liggende — mens Ane blev ved at løbe hen over Gaar- den: — Herre, Herre! Hun svingede Armene som to svingende Hjul — forbi Hestene, der stejlede og rev sig løs fra Josef og løb: — Herre, Herre! skreg hun ud over Markerne. — Hvad er der, hvad er der! raabte Josef: Forbandede Ludder, hvad er der? raabte han; og han sendte en Strøm af ungarske Skældsord frem efter Ane, der skreg: — Herre, Herre ... — Danskermær, skreg Josef, der kæmpede med Hestene, mens Halvaraberne satte ind gen- nem Stalden, sitrende over de skinnende Kroppe; og med Fraade om de skælvende Muler gemte de sig, ind til hinanden, rystende i Baasens Mørke. Miss Teker løb ned ad Trappen, ned i Hal- 21 len, Haaret var udslaaet og Haarbørsten holdt hun i Haanden og kastede den og skreg: — She is dead, she is dead. Misstress is dead; mens Marinka med stive Øjne stod og rullede den Dødes hvide Hænder, som vilde hun varme dem — og vidste ikke, hvad hun gjorde, og sagde forvildet: — Faa hende i Live, faa hende i Live, sagde hun og pludselig begyndte hun at hulke med Hovedet ned mod den væltede Stol. Og rejste sig igen og løb gennem Hallen og tog Miss Tekers Børste op og løb forbi Hana og skreg som Ane: — Herren . . . Herren! — Hvad er der, hvad er der? Det var Kokkene, der sprang frem fra deres Dør, halvvaagne, vækkede af Middagsblundet, nøgne : — Hvad er der? Men ud fra Vinduet, hvor Gardinerne flag- rede, raabte Miss Teker ud over Gaarden og slog Hænderne op for sit Ansigt: — She is dead — she is dead . .. — Herren, Herren . .. 22 Joan var staaet op; uden Tanker, saa angst som om Natten, naar han vaagnede i Mørke, listede han ind og saa paa den døde Moder — gennem Sprækken. Saa kom Faderen ind og skød Marinka bort og Gartneren, som var løben ind, og Ignaz. Han løftede Moderen op i sine Arme, højt op i sine Arme og bar hende ind. Der var blevet stille i Huset. Inde i Sove- kamret slog Ane hvide Lagener op paa alle Vægge. En Gang imellem stod hun ned af Stigen og saa paa den Døde. Øjenlaagene var gleden op over de brustne Øjne. Ane gik op i sit Kammer og aabnede sin Kommode. Hun tog to gamle Skillinger. De var fra Frederik den Syvendes Tid. Der var et Hul i dem begge to. Da Ane fik dem i Haanden, begyndte hun at snøfte. Saa gik hun ned igen, ind til den Døde og laasede Døren. Og mens hun græd, saa Taa- rerne faldt ned paa de hvide Hænder, lagde hun Skillingerne paa den Dødes nedtrukne Øjen- laag. 23 Joan, hvem ingen saå, sad hos Hana. Der var helt tyst i Køkkenet, som om ingen skulde spise. — Hana, hviskede Joan. — Lille Herre. — Hana, hviskede han og saå op i hendes Ansigt: hvorfor er Mo'er død? Og han sagde død saadan som et fremmed Ord, en Lyd, man ikke forstaar. — Lille Herre, svarede Hana kun og stirrede ud i Rummet med de halvblinde Øjne. Men paa én Gang kom Marinka løbende. Hun var helt sort. — Nu kommer Pateren, raabte hun, og løb videre ud i Hallen. Joan var fulgt efter. Han holdt Armene saa tæt ind til Kroppen. De to Kordrenge gik lige bag ved Præsten, i hvide Skjorter. Og Marinka lukkede alle Dørene op og bankede paa den øverste. Hun bankede igen : — Ana, Ana. Men Døren var lukket: — Ana, Ana, kaldte hun højere: — Ana, det er Pateren. 24 Men pludselig havde Ane revet Døren op og, midt paa Tærskelen, som en forvildet, mens hun holdt i Karmene med begge sine Arme, som om al hendes Fortvivlelse udladede sig i Raseri mod den fremmede og kronragede Mand — skreg hun en Strøm af vildsomme Forban- delser paa Dansk og paa ungarske Brokker, For- bandelser frem imod Præsten — og slog Døren til, imens de tomme Røgelsekar sitrede i Dren- genes Hænder. Joan var løbet ud. Skælvende over sit hele Legeme trykkede han sig ind mod Hanas Knæ: — Hana, Hana, hvorfor gik Præsten? — Lille Herre, lille Herre. Men saa rejste Fader, og Joan fik den franske Frøken. Men det var Ane, der bad med ham om Aftenen. — Ane, hvor er Fa'er? spurgte Joan midt under „Fadervor". — Han fløjer, sagde Ane og blev ved i Bønnen: — Forlad min Skyld, som jeg forlader mine Skyldnere. 25 — Hvorfor, spurgte Joan og tænkte paa Faderen. — Led os ikke i Fristelse, men fri os fra det Onde, blev hun ved. — Hvorfor? spurgte Joan igen og var med ét blundet ind. Joan forstod ikke mere rigtigt, hvad Ane talte, for han glemte Dansk nu, da Moder ikke var der. Sommetider vaagnede Joan igen og han hørte Ane, der sad og græd henne ved Lampen. — Hvorfor græder du? spurgte han og løf- tede Hovedet. Det gav et Sæt i Ane: — Josse skal sove, sagde hun. — Men hvorfor græder du? Ane fik Taarerne væk med Bagen af sin Haand. — Jeg græder ikke, lille Josse, sagde hun, jeg sitter bare og sør'er . .. Om Dagen sad Joan mest hos Hana eller hos Josef i Stalden, for han spillede Violin. Den Sommer kom Læreren. Han var en Græker og saa lang, at han maatte bøje Hove- det, naar han gik ind ad Døren til Skolestuen. Da Faderen var hjemme, skrev han en stor 26 Timetabel over alt det som Joan skulde lære. Men Hr. Christopulos glemte tit at læse. Han sad kun med Joan paa sit Skød og glattede og glattede hans Haar og stirrede frem i Luften. Joan havde aldrig set saadan Øjne som Hr. Chri- stopulos' — saa store og saa blaa og aldrig var de glade. — Men vi skal læse, Joan, sagde han, og han fortalte igen om alle Stederne paa Kortet. — Hvor boer du? spurgte Joan. — Jeg? jeg boer i Hellas. — Hvor er det? Hr. Christopulos førte sin smalle Haand ned over Grækenland: — Dér er Hellas, sagde han. — Hm. Og Joan saa paa Hellas. — Og hvor boer jeg? spurgte han. Hr. Christopulos sagde, at han havde søgt om „Øen". — Men hvor du boer, staar ikke paa Kortet. — Hvorfor? Men Læreren svarede ikke. Han saa paa Grækenland, mens hans Haand gled hen over Joans Haar. — Nu skal du spille, sagde Joan. 27 Hr. Christopulos gik hen til Klaveret og be- gyndte at spille. Tonerne steg op under hans lange og smalle Hænder, mens det var, som saå hans Øjne saa langt bort. Joan havde sat sig med Hovedet lænet til Pianoet. Men snart laa han helt strakt ud paa Gulvet saadan som han laa om Sommeren paa Jorden foran Vin- stokkene, i Solen. — Spil mer, sagde han. I Stalden, hos Josef, spillede han selv. Hans Arme var for smaa til Josefs store Violin. Men Melodierne, de piblede frem, lidt efter lidt, Hanas Sange og Moderens Sange, han skilte dem ikke ad, men de flød sammen, mens han blev saa rød og hed som naar han red paa „Caprice" med sin Fader. Naar Fader var hjemme, red de hver Dag. Ponyen kunde ikke strække ud, men den løb med Joan som en stor Hund ved Siden af „Amour". De red langs Floden forbi Træhuse og over Marker. Bønderne hilste og Faderen kaldte dem ved Navn og Joan nikkede. Carol, Sognefogeden, der stod foran sin rød- malede Gavl, tog Hatten af: — Hvordan gaar det, Carol? spurgte Faderen. — Det gaar blot daarligt, Herre, sagde Carol 28 og stod med Hatten i Haanden: nu er hele Livet svullent. Carol talte om sin Kone, der var syg. — Du skulde hente Lægen, sagde Faderen. Carol drejede paa Huen: — Det koster tyve Gylden at faa ham over Floden, Herre, sagde han. — Ja, det gør det jo. Naa, hvad der kan linde, kan du hente oppe hos os. De red videre langs med Floden. — Fa'er, sagde Joan : hvorfor har Carol saa store Sølvknapper i sin Frakke? — Fordi han er en Rumæner, sagde Faderen. Iwo stod paa Toften uden for sin graa Længe, midt mellem sine Svin: — Nu er dine Svin nok snart tjenlige, sagde Faderen. — Ja, de er, svarede Iwo. — Saa skal du vel til Marked? — Floden er for strid, Herre, sagde Iwo og saa hen over Svinene: En tør ikke føre dem over. — Det kan være sandt, sagde Faderen. Vingaardskarlen Dmeters Moder stod lidt derfra ved sin Grøftekant, i sit brogede Skørt. 29 — Hvor den lille Herre vokser, naadige Herre, sagde hun. — Ja, sagde Faderen, og saå over paa Joan, der sad helt rankrygget paa sin Pony; men nu er han jo ogsaa otte Aar . .. — Og han faar Fædrenes Ansigt, Herre, sagde den Gamle: Nej, fremmed Blod synes aldrig i den Slægt. Der fløj som en Trækning over Faderens Ansigt: — Det kan være, sagde han, og de red igen, mens Dmeters Moder nejede. Vejen løb saa tæt ved Floden, der gik saa stærk og mørk. De red til Øens Østspids, der var tynd som et Rev. Paa begge Sider skred Flodens Strøm. Faderen holdt længe og stirrede ud over Vandet. — Fa'er, sagde Joan: — Fa'er, hvorfor er Vandet saa sort? — Fordi Floden er dyb, sagde Faderen. Men da de begyndte at ride igen, saå Joan Simon Bissekræmmeren, der kom gaaende med den store Kasse paa sin Ryg, og han raabte — for Bissekræmmeren med alle hans Sager, 30 Ure og Tørklæder og Piber og Huer og Kæder, var det morsomste, han vidste — : — Fa'er, Fa'er, dér er Simon. Simon var stanset helt inde paa Marken og han gik i Jorden saa dybt, saa hans lange Frakke laa helt hen ad Græsset. Men Faderen red ham forbi. — Fa'er, Fa'er, blev Joan ved: det var Simon. Det var Simon fra Orsowa. Men Faderen saa ikke til Simon. Joan blev ved at dreje sig paa Hesten, mens Simon fra Orsowa var gaaet videre. De bøjede bort fra Floden og red, ind over Markerne, helt ud til bag Krattet, hvor Josef sagde, at dér huserte de, alt det Pak der var og Smuglerne. Da de kom til „Borgen", stod Faderen af Hesten og bandt Amour og Caprice. Joan tog Faderen i Haanden, da de gik ind i Ruinen. Det gjorde han altid. Der var blot de tre tykke Mure tilbage. Den fjerde var kun nogle Grusdynger ligesom Bjerge. Faderen gik op ad de smuldrende Stentrin og lænede Ar- mene mod Murens Kant. — Maa jeg sidde hos dig? sagde Joan og 31 Faderen løftede ham op, saa han sad paa Mur- randen. Joan sad og drejede Hovedet: dér laa Carols Gaard og dér i det skidne Hus boede Josefs Kæreste og dér hjemme var Hr. Chri- stopulos' Vinduer. Her saa man hele Øen og alle Huse, helt forbi „Moders Mølle". Faderen stirrede længe paa de langsomme Vinger. — Dér sad Mo'er, sagde Joan og pegede ud paa den lille Bænk foran Møllehuset. — Ja, hviskede Faderen. Men nederst, lige dernede, laa Byen med Kirken midti. Dér ved Døren var Moders Grav. Joan saa altid ned til Moders Grav. — Fa'r, sagde han: skal du ogsaa ligge, hvor Mo'r ligger? -Ja- — Skal jeg ogsaa ligge, hvor I ligger? — Ja — en Gang. — Hvorfor? spurgte Joan. Faderen stirrede ud over Floden. — For dér, sagde han, ligger alle Ujhåzy'er. 32 Og lidt efter sagde han — og vidste maaske ikke selv, at han talte — : — Hvor man er født, dér maa man begra- ves. Joan hørte ikke mer. Hans Drengehjerne var pludselig igen sprungen over til Simon — at Faderen havde ikke sagt Goddag til Simon. Men han drejede Hovedet igen. Dér aller- yderst, bag Krattet, var Smuglernes Huse. Der var saa smaa Vinduer i alle de Huse. — Hvorfor rider vi aldrig forbi Smuglernes Huse? spurgte Joan. Faderen svarede ikke. Og paa én Gang plumpede det ud af Joan: — Josef si'er, Smuglerne ta'er de smukkeste Kærester. Faderen vendte sig: — Jeg har jo sagt dig, du maa ikke være i Stalden. — Ja, sagde Joan spagfærdigt. Men lidt efter sagde han, maaske for at komme bort fra Josef og Smuglerkæresterne: — Peter Georgewitschs Hus er stort. Og han saå ned paa Peter Georgewitschs Hus, der 33 laa bredt og langt, med sine to hvide Søjler ligeoverfor Kirken. — Ja, det er stort. — Er det større end „Slottet?" spurgte Joan. — Nej, Slottet er det største. — Naa. Joan sad lidt. Saa sagde han: — Men den Gang, da" Tyrkerne kom, var Borgen den største. — Ja, da var Borgen størst, svarede Fade- ren. Men Joan spurgte om Tyrkerne og om Paschaen, som de havde hængt, for han var bleven overvundet, og alle hans Folk, de maatte flygte, alle Tyrkerne. — Hvor flygtede de da saa hen? spurgte Joan. — Over Floden, sagde Faderen. — Hvem slog Tyrkerne? — Joan Ujhåzy slog dem. — Joan Ujhåzy, gentog Drengen ganske sagte. Han var helt hvid i sit Ansigt. — Og hængte han Paschaen? spurgte han igen, som før. -Ja Herman Bang. 3 34 Solen stod lavt paa Himlen. Over den graa 0 kastede Husene deres lange Skygger. Joan frøs paa sin Murkant, og han sagde, som en Gang før: — Fa'er, hvor Floden er sort. -Ja. — Og den løber helt omkring. — Ja, sagde Faderen og knyttede begge sine Hænder mod Ujhåzy'ernes Mur. Joan blev ved at stirre paa den sorte Flod med sine store Øjne. Saa sagde han pludseligt: — Fa'er, Floden ligner Klædet paa Loftet. — Hvad for et Klæde? sagde Faderen. Men Joan svarede ikke. Det var ligesom han pludselig var bleven bange eller var bleven kyst. For Klædet paa Loftet, det var de store Ruller, som de havde rullet ud over Gulvet og alle Trapper den Dag, da Mo'er var død og de bar hende ud — Ignaz gik forrest, da de bar hende ud, i den hvide Kiste. — Kom, sagde Faderen, nu skal vi hjem. De gik bort fra Borgen. Men Joan tænkte igen paa Simon fra Orsowa, som Faderen ikke havde set paa. Da de kom hjem, fik Joan to Stykker Suk- 35 ker til Caprice af den yngste Kok. Han sneg sig hen under Vinduerne over til Stalden, hvor Caprice fik Sukkeret. — Vi mødte Simon, sagde Joan. — Naa, sagde Josef, render han her nu igen med sit brogede Stads. Naa, her paa Øen træn- ger Pigerne, det Skidt, forresten nok til Forklæ- der over deres Maver. Joan stod lidt. — Josef, sagde han: hvorfor si'er Fa'r ikke Goddag til Simon fra Orsowa? — Nej, sagde Josef, det gør Herren ikke. For Simon er en Jøde. Og der er ingen kristent Mandfolk, der hilser paa Jøderak. Joan stod lidt, til han sagde og talte sagtere: — Josef, véd du, han der hængte Paschaen, han hed Joan. Der lød et vældigt Skrig i Gaarden og Josef løb hen i Stalddøren. Det var de to rumænske Kokke, som sloges med Vogterdrengene. Blodet løb Serberne ud af Næsen. Alle Vaskepigerne kom ud med opkitlede Skørter og skreg, mens Dampen fra Gruben stod ud i Gaarden. Rumænerne fløj ind paa de serbiske Drenge 3* 36 som et Par Katte, mens de rutheniske Vaske- piger hylede. — Hold Kæft, I rutheniske Mære, raabte Josef. — Paa'en, paa'en, raabte Dmeter og sprang Kokkene tilhjælp. — Klø dem, klø dem, raabte Josef med Hænderne begravet i sine ungarske Bukser: Klø dem, de serbiske Svin. Serberne hvinede, for Rumænerne havde bidt dem i deres nøgne Arme. — Klø dem, klø dem . .. — Hjælp, Hjælp. Det var Pigerne, der hvinede. — Stille. — Er I gale? Det var Faderens Stemme, der lød fra et Vindu — højt over Støjen. Og pludselig hørte de Ane, der raabte fra et andet Vindu, ud i Halvmørket, gennem Skrigene: — Josse, Josse. — Hvor er Hr. Joan? raabte Faderen. Der var blevet stille. Som Skygger sneg de sig alle væk — bort i Mørket. Men Joan 37 løb, angest, op ad Trappen ind i Hr. Christo- pulos' Stue. — Josse, Josse. Det var Ane, som slog paa Døren. Da hun havde aabnet den, tog hun Joan i Armen og næsten rev ham med sig, gennem den lange Gang, ind i hans Kammer: — Men hva' er 'et, jeg har sagt, at du ikke maa føjte og rend' saa En sitter med Livet i Hændern'. Men Knubs sku' du ha', saa du fløjer med det Helvedes Rak, som er til Gud Faders Forbandelse . . . Ta' Strømperne a', har jeg sagt. Men Fruen sku' sé for en Pøl, som vi vandrer i med vores Fødder . . . Ta' Strøm- perne a' dig, har jeg sagt, men Fruen tog hjem til Gud Fader og det var saamæn oss' det klogest . . . for her er Forbandelsens Land og Pestenes Dal, som det skrevet staar. Men Fruen gik hjem til sin Fred i Jesus, ta' Strømperne a'. Pludselig begyndte hun at græde og lagde sig ned foran Sengen: — Og en anden ku' sitt' her tilbage. Og hva' ka' man? Man ka' ingenting og man er et Kræ paa Guds Jord og man ka' ikke andet 38 end bede . . . Josse, lille Josse, forstaar du, hva' jeg si'er . .. — Ja, hviskede Joan, ja . .. Han græd selv, af Skræmthed og Angst, saa Taarerne løb ned ad hans Kinder. — Næ, næ, du forstaar 'et ikke — og Ane græd højere — han forstaar ikke Moderens Maal — — Moderens Maal, Moderens Maal, blev hun ved at gentage. Og hun talte til ham med de fremmede Brok- ker, blandende Serbisk og Ungarsk og Rumænsk og Ruthenisk fra Vaskekælderens Skændsmaal. Og igen talte hun Dansk, forbandende dem, baade Hedninger og Jøder og Græker, som tog ham, som tog hendes Josse. — Og hva' ka' man, hva' ka' man, et en- ligen Kræ, som er ladet tilbage paa Jorden. Hun talte som en Bog, hun, der aldrig talte, og hun blandede sine Ord med Bibelens Sprog, Bibelen, der var det eneste, hun læste. Hun viklede Joan ind og hun dækkede ham til og viklede ham ind og hun græd igen over Fruen i sin Himmel. 39 — Og vi, vi, som er udi Udlændighed, sagde hun. Joan sov ikke. Gennem de sitrende Øjen- vipper stirrede han hen paa Ane, der sad under Lampen, foran den store Bibel. Hun tog Bril- lerne af og paa, og Ordene blev borte foran hendes Øjne, som blændedes: — Se, jeg sender Sværdet, Hungeren og Pesten over dem, og jeg vil gøre dem som de modbydelige Figener, som ikke kunde ædes, fordi de vare saa slette. Og jeg vil forfølge dem med Hungeren og med Pesten og gøre dem til en Gru for alle Riger paa Jorden, til Forbandelse og til Forfærdelse og. til Spot og til Forhaanelse Ane læste højere og bladede i den store Bog, hvor der laa saa mange Mærker af røde og hvide Baand: — Frygt da ikke, du min Tjener Jakob, siger Herren, og vær ikke forfærdet Israel, thi sé, jeg frier dig ud fra et langt fraliggende Land og din Sæd ud fra din Fangenskabs Land og Jakob skal komme tilbage og bo rolig og tryg og ingen skal forfærde ham. 40 Anes Graad stilnede og hun havde foldet sine Hænder. — Aa, Herre, min Gud, aa, Herre, min Gud, sagde hun. Joan sov ind. Men der kom som Smaaryk i hans Legeme, endnu i Søvne. . . . Men naar Faderen var rejst igen, tog Frøkenen over Floden til Orsowa og Joan var med og de besøgte alle Frøkenens Veninder. Men de kom mest hos Kommandantens Frue, hvis Kjoler laa saa langt hen ad Gulvet og som havde gult Haar og store røde Pletter paa Kinderne. Joan sad ved Vinduet, med Ho- vedet i sine Hænder og saa ned paa alle Sol- daterne, der var hvide og gule og røde og med saa meget Guld. Kommandantens Søn, der var rødpurret, stod ved Siden af ham. Han havde saadan hvasse Negle, som han, fordægt, satte tæt ind i Joans Lægge. Fruen og Frøkenen sad bagved i de store Stole — men Betrækket var laset — og lo og hviskede og drak af smaa Glas og sad saa nær ved Ilden, at den brændte dem. De fik 41 ogsaa Kager med mange Korinther og Fruen kaldte paa Joan, at han skulde spise med: — Cest bon ca, c'esi bon, sagde hun og stoppede ham Kagen i Munden. — Ah, qu'il est beau, le petit Sans-patrie, sagde hun og tog paa ham med sine bare Arme, som Joan var bange for. Og Joan vendte tilbage til Vinduet og saå paa Soldaterne, der stadig gik op og ned. — Uh, sagde Kommandantens Frue til sit eget opløbne Afkom: flyt dit fregnede Fjæs væk. Og Drengen vendte tilbage til Vinduet. Men sommetider var de ovre hos Marinka, som boede paa den anden Side Torvet. Hendes Vinduer var de største i hele Orsowa og der stod Ananas med grønne Toppe og Glasskaaler og hvide Flasker. Men inde var der fuldt af Officerer, som drak Té og som Mademoiselle snakkede med. Og Teen blev bragt rundt af to Frøkener, som var helt hvide i Ansigterne og som Officererne kyssede. Men Marinka havde faaet sorte Øjenbryn og stod selv bag en hvid Disk med Sølvskaaler og smaa Tønder, der var paa Sølvfødder, og alting skinnede. Frøkenen gik tit ind i en lille Stue, hvor 42 der var Dør for, og Joan gik alene rundt og saå paa Officererne, som spillede Kort. Men der var én, som aldrig snakkede men kun sad lige i Hjørnet ved Disken og kyssede Marinka paa alle hendes Fingre hver Gang, hun gik forbi. Joan stillede sig op ved hans Bord og saå paa ham — fordi han aldrig sagde noget. — Har De været i Krig? sagde Joan. — Ja, svarede den unge Mand, jeg har været i Krig. — Naa. — Med hvem? spurgte Joan saa igen. — Med Tyrkerne, svarede Officeren. — Naa. Lidt efter sagde Joan og stemmede Hæn- derne om Læderbæltet om den gensdarmblaa Bluse : — Jeg vil ogsaa være Soldat. Den unge Mand saå paa ham med sine af- lange Øjne: — Men du er ingen Serber, sagde han. Den franske Frøken kom ud af den lille Stue. Hun var helt rød i Hovedet: — Depéche-toi, sagde hun. — Depéche-toi — nous sommes presses. 43 Det var mørkt over Floden, inden de kom hjem. Joan listede over i Stalden. Han krøb op paa Havrekassen foran Amours Baas. — Josef, sagde han. -Ja. — Har Marinka en Mand? spurgte Joan. — Hun har s'gu mange Mænd, sagde Josef og spyttede ud mellem sine spidse Tænder. Joan sad lidt. Og i Børns besynderlige Tankegang sagde han: — Men Marinka har været hos os. — Ja, det er rigtigt, sagde Josef, for her lan- der ja Gu' alle Tøse og alle de Tøjter som maa rakke fra deres Land. — Hvorfor? sagde Joan. — For saadan er 'et, sagde Josef og satte sig paa Havrekassen. — Depéche-toi . . . Allons, nous sommes pres- ses . .. Mademoiselle var vred. Det var blevet altfor sent og hun næsten løb over Torvet for at naa hjem, inden det blev helt mørkt. 44 — Skynd dig, skynd dig, hun knubsede Joan i Tindingen. Men pludselig løb der en Flok Drenge op, mange Drenge, hundrede Drenge, op imod dem og skreg og hujede og forrest løb David, Simons Søn og alt hans Tøj var i Stykker: — Jøden, Jøden, skreg de. — Jøden, Jøden, skreg de og peb i Fing- rene. Men David vendte sig om, lige foran Joan, og knyttede sine løftede Hænder foran dem alle, foran alle de hundrede. — Jøden, Jøden, pisk ham, Jøden. — Pisk ham, Jøden, skreg de. Og pludselig sang de det som et Omkvæd, alle Drengene: — Pisk ham, pisk ham, pisk ham, Jøden. Og David løb igen, med løftede Hænder, og klamrede sig til Frøkenen, der skreg, mens Drengene hvinede: — Op med Tomaterne, pisk ham, Jøden. Op med Tomaterne. Pisk ham, Jøden. David var snublet, mens Tomaterne fløj; de knustes mod hans blottede Krop, ind mod hans 45 Ansigt, ned mod hans Haar, saa det syntes, som Blodet randt: — Pisk ham, pisk ham, pisk ham, Jøden. — Kom, kom, skreg Frøkenen og snublede igen, skubbet og trykket og puffet — af Dren- gene, der trængtes ind paa hende: — Kom, kom! — Pisk ham, pisk ham, slaa ham, Jøden. David laa paa Jorden; hans Hænder var oprakte med de udspilede Fingre. — Spark ham, spark ham, Æsels-Jøden. De sparkede ham, de trampede ham, de stampede ham. — Kom, kom, skreg Mademoiselle. Men pludselig borede Joan sig frem — ind mellem Drengenes Ben, frem under deres løf- tede Hænder, frem til David: — Løb, løb, skreg han. — Løb, skreg han, mens alting sitrede paa ham, Ansigt og de knyttede Hænder og Benene under ham sitrede: — Løb. Og David slap bort, som en Aal, som en Slange mellem deres Ben , henover Jorden, mens Drengene hujede og skreg igen og Made- 46 moiselle satte i Løb, op mod Marinkas Trappe, og han, den hvide Officer, der aldrig talte, greb Joan i sine Arme og bar ham ind: — // est fou. — // est fou, le Sans-patrie, raabte Made- moiselle, der var rasende, for alle hendes Klæ- der var sølet til. Joan talte ikke i Baaden. Den hvide Officer havde fulgt dem derned og havde dækket Joan med et stort Tæppe. Under det laa han og rystede endnu. Hjemme paa Stranden stod Josef og Hr. Christopulos og Ignåz og raabte i Mørket ud over Floden, frem imod Baaden. Men Mademoiselle sagde kun: — Her er vi jo. Og hun lod en pludselig Syndflod af Boule- vardernes Skældsord regne ned over de Ven- tende. Der var vist gaaet en Uge. Da de om Eftermiddagen kom ind med Baa- den til Orsowa og nærmede sig Molen, hvor Drengene laa med deres Snører, raabte et Par af Drengene: — Dér er de .... 47 — Dér er de, dér er de fra Øen. Bødkerens lange Søn sprang op fra sin Snøre : — Ja, dér er de sgu, Rakket fra Øen. Og han løb foran de andre hen til Sten- trappen, hvor alle Drengene stod samlede i en Klump, da Joan kom opad Trappen. Bødkerens Søn kom til at skubbe til Joans Skulder og saa traadte Skrædderens Dreng ham op ad Benene. Joan gik kun videre, bag Frøkenen, med Hæn- derne knyttede om sit Læderbælte. Hans Øjne var halvlukkede. Da Joan var kommen et Stykke væk, be- gyndte Skrædderdrengen at pibe i Fingrene og de andre hujede. Men Bødkersønnen var helt som skoldet i sit flade Ansigt og raabte: — Hvad bilder han sig ind, hvad Fa'en bilder han sig ind med sine lukkede Øjne. De blev ved at raabe, lige til Joan var bøjet om Hjørnet. Fra den Dag passede Drengene Baaden op, og naar de saa den, begyndte de at pibe i Fingrene: — Dér er de, dér er han — Og de slog Grus og Sten mod Baaden. 48 Mademoiselle var bleg under det meget Pudder, men Joan stod oprejst midt i Baaden : — Læg til, sagde han og gik forbi de skraa- lende Drenge med sine halvt tillukkede Laag. De hujede bag dem. Mademoiselle var saa hun rystede i sine Knæ. Hun næsten løb over Torvet. — Rakkerprins, Rakkerprins, skreg Drengene henover Torvet. — Viens, viens, raabte Mademoiselle til Joan. — Ham fra Øen, ham fra Øen. — Viens, viens. — Rakkerprins, Rakker. — Viens, parbleu, viens, Sans-patrie, raabte Frøkenen og løb op ad Marinkas Trappe, hvor Kommandantens røde Søn svang sig op paa Gitret: — Paa ham, paa ham — ham uden Fædre- land. Kommandantspirens Fistel lød over Pladsen : — Paa ham, paa ham, ham uden Fædre- land. Og som var Ordet fundet og Navnet givet og Skændslen stemplet, raabte de alle sking- rende op mod Joan: 49 — Paa ham, paa ham, ham uden Fædre- land. Forrest var Bødkerens Søn. — Kan du saa faa Øjnene op, raabte han og jog sine Bødkernæver ind i Joans Nakke. — Krum hans Ryg, hvinede Kommandan- tens Søn : — Prins uden Fædreland. — Han uden Fædreland, han uden Fædre- land. De stormede op ad Trappen og de sprang over Gelænderet, mens de peb og de skreg. Bødkerens Søn laa over den snublede Joan. Marinka kom løbende til Ruden : — Hjælp ham, hjælp ham, hjælp Hr. Joan. Men Officererne derinde svingede hende rundt, mens de lo: — Paa 'en, paa 'en, I Serbere, raabte de og lo og lo. — Paa ham, paa ham, ham uden Fædre- land. Joan blev borte under de snublende Dren- ges Vægt og de slog ham og trampede ham og de slog ham. Herman Bang 4 50 Oberstens Frue havde revet sit Vindu op og fægtede med begge de bare Arme : — Sans-patrie, pauvre Sans-patrie, raabte hun frem over Pladsen. — Skam Dem, skam Dem, raabte Marinka, og hun var løbet ud af Døren og frem paa Trappen. — Hr. Joan, Hr. Joan, raabte hun og slog Hænderne ud mod de tumlende Drenge. — Han uden Fædreland, han uden Fædre- land. Men paa en Gang havde Joan vredet sig ud under Bødkerdrengens Krop og svunget sig op og kilet sig ind mellem det hujende Pak — saa han stod paa det øverste Trin. Blodet rendte ham fra hans blottede Bryst over hans Livrem ned paa Armene. Saa greb Marinka ham og løftede ham op i begge sine Arme, der skjalv, og bar ham ind. Da Joan vaagnede, sad den hvide Officer ved hans Seng. — Lig stille, sagde han, lig stille. Joan bed sine Læber sammen. — Jeg vil hjem, sagde han, og pludselig 51 begyndte han at hulke, som skulde hans hele Drengelegeme sprænges. — Ja, du skal komme hjem, sagde den hvide Officer. Mademoiselle var gaaet tilsengs og vilde blive der. Marinka og den hvide Lieutenant kørte Joan ned til Baaden. Han laa i dens Bund, dækket af Tæpper, medens Dmeter og Ignåz roede. Da de naaede hjem, bar de Joan paa en Baare op til Slottet. Ane kom hjem fra Fruens Grav: — Hvad er der sket af Himlens Forfær- delse? hvad er der sket? Aa, bitte Jesus, de har slaaet ham ihjel, de har slaaet ham ihjel. Josse, Josse, de har slaaet ham ihjel . .. Og hun kastede sig ned over Sengen, hy- lende som en Hund over et Lig. Joan talte ikke, han førte kun sin hede Haand op og ned over sit venstre Bryst, der sved under det kølige Lærred, som var det hans bankende Hjerte, der brændte. — Lad ham ligge, sagde Hr. Christopulos. — Han skal ligge stille. Om Natten havde Joan Feber. Han blun- dede og han vaagnede. Ane sad ved Lampen 4* 52 foran sin store Bibel. Hun læste saa højt. at Profeternes Forbandelser blandede sig med den halvvaagnes Feber. 