sæ N. NH * . < 8 8 2 * 1 r a kan NG + 1 > mn . i & 2 ien 7 7 . ** 1 2 2 de 1 He ge & " ag 0 i 5 * *. » 1 * 2 * 2 . — . Na na 4 « — *** » * rå * + — » Sk ern, -. at: | „n S -= VÅR e A. 5 * es + i i ** sal ér gg. et te * N e 9 2 7 2 — Sr BSL ES wd] * n 1 rr ALS N 5 D — FA rs re 1 og bx 37. 2 1 Ås * 2 5 * * 5 2 <k 3 de hp N i K "7 ME " me * sF : 4 et . ES væ ” * 2 É — 2 i - sr  1 4 Romantiſk Opera i tre Acter i i | J. C. Bernar d. Mu ſik af Conradin v. Kreutzer. Overſat af C. N. Roſenkilde, Skueſpiller. Kjøbenhavn, 1824. Treykt og forlagt af Hart. Frid. Popp. 8. W ee, Perſonerne. rr Libusſa, Czechernes Fyrſtinde. Dobra, en Jomfrue af hendes Folge. Schima, Ziak, | Te Wladyker d. e. Adelsmænd. Tursko, Wladislaw, Botak, å Jomfruer og Riddere af Folget. Riddere. Folk. Forſte At t. Stor aaben Skovegn. J Baggrunden Skov og Field: ſtrækning. — — Forſte Scene. En Deel af Libusſas Jagtfolge trader ind. C 0 or. Med freidigt Mod, med mandigt Bryſt Vi Jægere ſtreife omkring; At ſpore Vildtet er vor Lyſt. Ved Jagerſang, Til Hornets Klang Vi folge dets lyſtige Spring. Vi unde os ei Hoiletid, Men ud over Hoi over Dal Vildtbyttet raſk Vi hente hid Da toner Sang Til Hornets Klang Mod Skovens Lavhvælvede Hal. 6 Anden Scene. Jomfruer, mellem dem Dobra, flere af Jagt— følger. De Forrige. Jomfruer. Hvor ſkal Vi finde Troſt O redſelſvangre Time! Adſkilt fra os blandt disſe Klipper Hun ei høre kan vor Roſt! De Forrige. Et Sorgens Bud J bringe! Flux! den Elſkte ſoge Vi. Jomfruer. Saa iler forend Haabet glipper Hele Choret. Fort igjennem Krat og Stie! ö (De ile ud). Tredie Sen, Wladislaw med Kogger og Bue. Skjonne Toner i det Fjerne! Jceger-Hornets muntre Klang! O! jeg hører den faa gjerne Lyde over Fjeld og Vang! Freydigfrie Jægerliv! J den klare Sommerhimmel, Mellem Skovens Blomſtervrimmel, * Over Hoi og over Stie, Efter Vildtet ſpeide Vi. — Freydigfrie Jeægerliv! Fjerde Scene. Libus ſa kommer frem over Hoien, forfulgt af en Bjorn. Hun kaſter Jagtſpydet mod Dyret, men feiler. Wla— dislaw feer hende og iler til for at frelſe hende. J det Libus ſa ſtyrter over Seenen, og, greben af Skrakken, bliver ſtaagende i Forgrunden, ſees Dyret i Baggrunden. Wladislaw trykker fin Pil af imod det og felder det derpaa med fit Sverd. Libusſa endnu forfulgt af Birnen paa Hseien. Hjelper mig! — O! Vee mig Arme! — Ingen Hjelper nærmer fig. Wladislaw. Ha J Guder! Jer forbarme! Frelſens Kraft I ſtjenke mig! (Efter at have fældet Biornen, vender fig mod Libus fa). Hvilken Engel! — Hulde Skabning! O! hvor ſkjon — O! Guders Lyſt! Libusſa (ligeledes vendende fg, treder ham et Skridt nærmere. Hoilken Yugling! Begge. Ach hvor bæver Sedt beklemt mit bange Bryſt! Libusſa. Maatte jeg ham evig ſee! Wladis law. Sende evig faa at ſkue! — 6 Begge. Kjerlighedens rene Lue Libusſa. J hans Blik jeg flamme ſeer. Wladislaw. Flammer i det milde Blik. Libus ſa. Bange Foden vabler ved hvert Skridt. Wladisla w. Meer og meer hun mig ſortryller blidt! Begge. Glad og engſteligt mit Hjerte ſlaaer Sødt dets bange Slag mig Lykke ſpaager. Libusſa. Hvorfor tøver jeg, at fee ham ner? Wladis la w. Ja! — jeg nermer mig min Himmel her. Libusſa. Jeg ſkylder Dig Tak for min Frelſe! — Du lader til at undre Dig over at finde en Jomfrue her alene paa Jagt i denne vilde Skov-Egn? — Jeg kom bort fra Fyrſtinde Libusſas Folge, da det vilde Dyr forfulgte mig, ſom Du hiſt feldede. Har Du ſeet Fyrſtinden her i Egnen? Wladis law. Jeg har hort Jagthornet lyde til Jæger; nes Sang, feer har jeg ingen. Ikke heller kjen⸗ der jeg Fyrſtinde Libusſa. Men ſnart haaber jeg at fane hende at fee, jeg har juſt i Sinde nu at gage til Wizehrad. Libusſa (for fig). Han fjender mig ikke! — (til ham). Hvad bringer Dig til hende? Maaſfkee kan jeg være Dig til Nytte, Libusſa kalder mig ſin Veninde. Wladislaw. Jeg tor fortroe mig til Dig! — Jeg er fra Zdechow, mit Navn er Wladislaw, en Son af Adelsmanden Botak, ſom den uretfærdige Horz af Ziatecz efter. Hertugens Dod forjog, efterat have jet anfaldet og plyndret den Vergelsſe. Libus ſa. Det var en uheldſvanger Tid, riig paa For— brydelſer. — Lod Din Fader ham da forblive i ufor— ſtyrret Beſiddelſe af ſin Eiendom? | Wladislaw. For foag til at indlade fig i Kamp med den megtige Ransmand derom, drog han til Kaurzin, hvor han tilkjobte fig et Stykke Land og byggede fig 10 et Huus nærved Skoven. Men han har aldrig fra; fagt fig. fin Eiendom, ſom Domoslaw, Røperens Son, nu er i Beſiddelſe af. 2 Libusfa (ſtudſer). Hvorledes Domoslaw? Wladiglamv. Min gamle Fader fagde tit til mig: Lad vor Fjende kun en Tidlang triumphere; naar Du en; gang bliver myndig, faa gaaer Du til Hertugen og beder om hans Beſkyttelſe. Men vor retfærdige edle Beherſker døde imidlertid! Nu ſender min Fa: der mig til hans Datter Libusſa. Libusſa. J en uſalig Time — frygter jeg for! Wladislaw. Hvad er der da foregaget her? J vor Eenſom⸗ hed hjemme erfare Vi førft ſeent, hvad der ſteer ved Hoffet. Libus ſa. Gaa viid da! Den ſtolte Domoslaw beiler ivrigt til Libusſas Haand tilligemed hans Fjende Tursko; men med heftigere Attraae endnu efter Thro— nen. Med Snildhed nytter han hver Leilighed, hvor han kan gjøre Folket kied af en Qvindes Herſkab, indtil det omſider fordrer en Beherfker. 4 IT Wladislaw.. Har da Libusſa ikke kunnet dæmpe disſe Uroe— ligheder? 8 Libusſa. Jo, men kun for Sieblikket. Folket indrømmer hende Ret til efter frit Valg at dele Thronen med en Gemal og har tilſtaaet hende tre Dages Friſt til at betenke fig paa ſit Valg. Nu er denne Betenknings Tid ſnart forbi, i Morgen ſtal Fyrſtinden beſtemme fig. — Hvis nu Domoslaw bliver Din Hertug, hvor: ledes vil Du da kunne redde Dine Beſiddelſer? — Derfor vend tilbage til Din Fader og meld ham hvad Du har erfaret. Wladislaw (for fig). Lad da hvad der er tabt — vere tabt! — jeg kan glemme det! — Men — adſkilles fra hende — aldrig ſee hende mere? — kan jeg ogſaa det? — Nei er vil jeg vove alt! — Libus ſa (afſides grundende). Det guddommelige Pant paa mit Herredomme — Rigsklenodiet — og med det min Valgfrihed — har jeg ubetankſomt ſelv givet Tursko og Domoslaw i Hende! — Hvad kan jeg gjøre? — 1 Libusſa. Den hulde Lengſel aldrig ſtilles Som kjelent ſukker efter Dig Wladislaw. Jeg hende fane — og ſkal nu ſkilles Fra den, ſom gjor mig lykkelig! Begge. Ach! — Hvis jeg aldrig, aldrig meer Den Elſkte Dyrebare feer! — (Man hører Jegernes Horn). Libusſa. Et Jagthorn! — her! det falder mig! Wladislaw. Saa ſtkal jeg ey Fyrſtinden fee ? — O und mig dog et Haabets Blik! Libusſa (for fig). Hvi tøver jeg endnu ? — velan! (til ham). Du kjender vel den Borg, Libin Hvor vor Fyrſtinde drager hen, Naar hun er træt af Jagtens Larm? See, om Du der kan nage Dit Maal! — Wladislaw. O ſtjenne Haabets Himmelſoel! Libus ſa. Han fattet har mit Hjertes Ord! Fornyet fryder Haabets Smiil. 13 Wladislaw. En frydfuld Ahnelſe mig ſpaager Min Lykkes hulde Maal jeg nager. Begge. Jeg føler det! o! ſnart, ja ſnart Skal Gjenſyns Stjernen tindre klart. (Libusſa gaaer. Wladislaw forfølger hende med ſine Ojekaſt). Femte Scene. Domoslaw, Turs ko, med Folge; En Page bærer det dem af Libusſa anbetroede Klenodie. Wladislaw. Domoslaw. Skal jeg taale den Vanere, At fraſige mig min Ret? — Tursko. En af os maae Tabet bære — Domoslaw. Ho af Begge det ſkal være — Begge. Vi ſtal om lidt erfare det! — Wladis law. Hvortil den Kamp? — Hvad vil her ſkee? Folget. Tor Vi paa Striden rolig ſee? 14 Tursko. Aldrig vil jeg give efter! J mit Mod er Kjcœmpekrafter. Domoslaw. Gaa trek! jeg Fjøle ſtal Dit Mod Tursko. Vel! jeg det kjsler i Dit Blod! Begge Den Kamp er ſnart tilendebragt Og let er Seirens Palme vundet. Domoslaw. Ha! naar min Fjendes Blod er rundet Da er min Thrones Grundſteen lagt. Tursko. Ha! naar min Fjendes Blod er rundet Hvad hindrer da min Elſkovs Magt? (De ſtride). Chor. Blodtorſt i Begges Hjerter brænder O! turde Vi dog dæmpe den! | Wladislaw. Hvi raſe faa de Riddersmend? Den Kamp ſig viſt i Blod vil ende, Til Hvem end Seiren fig vil vende! — Hvad volder ſlig Uenighed? — Holder Fred! 15 Domoslaw og Tursko. Ha Dumdriſtige! hvor tor Du os Kampens Ret formene? Wladisla w. Selv en Riddersmand jeg bør Prove paa Jer at forene. Chor. O ville J ham hore! Domoslaw. Og om Vi end horte Dig, Du kan ei vor Strid bilægge, Tursko. Tillid ſynes han at vekke, Roelig ffal han finde mig. Chor. Han er fredstilboielig! Wladisla w. Om J ogſaa ikke vinde, Tabe kan J ei derved. I jo kan paa nye begynde, Hvis Jeg ikke mægler Fred. Chor. Kampen de paa nye begynde, Hois der ikke megles Fred. Dom. og Tursko. Nu — ſaa lad ham fane at vide Grunden til vor Vrede da! — 16 — Gjerne Vi med Tanker blide Fredelige gaae herfra! — Wladislaw. Nu velan da! J begynde! Hvis Jeg ſtifter Roe og Fred, Vil jeg glad herfra mig ſkynde Mod min Reiſes DOiemed. Choret. Naar J ville underrette Ham om Grunden til jer Strid, Gaae Vi, efter bilaget Trætte, Gladere, end Vi kom hid. Domos law. Saa hør da! — J Kapſelen her er et oberor— dentlig mærkværdigt Klenodie bevaret; — En Gave, et Pant paa Libusſas Kjerlighed; hun har givet denne Page det i Forvaring til en af os. — Den, ſom kan tilegne ſig det, bliver i Morgen hendes Ge— mal og Hertug. Tursko (afbryder ham). Dog — kun den, ſom veed at ſatte ſig i Be⸗ ſiddelſe deraf paa en fredelig Maade — det er Be— tingelſen. Wladislaw. Og J ville ſlaaes om det? — Dog hvorledes? J kalder det et Kjerlighedens Pant, jeg ſynes ſna— rere, at det kan kaldes Tvedragtens. 17 Domos law (for fig). Ha! — Det kunde vare Liſt! — Jeg ſatter Soig mod Soig! (til Tursko). J Sandhed! en ſaadan Betingelſe — kan den vare gjort i nogen anden Mening? Tursko. Mig kommer det ſelv ſaaledes for! — Men hvad er nu herved at gjøre? Wladislaw. J ere jo Begge værdige brave Riddersmend! Hvortil behøves vel da dette Klenodie, ſom fætter Splid imellem Jer? Lad Eders eget Værd være Pantet, og Beiler, ſom det anſtager ædle Riddere til Fyrſtindens Haand. En ſaadan Tenkemaade vil vinde Eder hendes Pudeſt, og let er da Seiren for Hver af Jer. Tursko (for ſig). Vel, ſaa er jeg vis paa min Sag. Domosla w (for fig). Det Raad følger jeg, mig ſkal Klenodiet til høre! Tursks (tilWladislam). Dit Raad er godt, jeg bifalder Dig. Domos law (til Wladis law). Ja Du ſnilde Fremmede, Du har aabnet vor? Hine! — (Til Tursko). Velan da! Tanker B 18 Du ſom jeg, faa ville Vi bortfjerne denne forder— velige Gave, og allene beviſe vor Ret til Fyrſtindens Haand ved egne perſonlige Fortjeneſter. Tursko. gad det faa være! — Paa Ridder-Ord! Domoslaw. Jeg befværger det ſom Wladyk og Ridder. Tursko. Jeg ligeſaa. — Men — Hvem ſkal nu have Klenodiet i Forvaring? — Det kan kun anbetroes i ſikkre Hænder! — Wladislaw (for ſig). Hoem monne de Riddere være? — Hvad om det var Domoslaw og Turſko? — | Domosla w (forer Tursko afſides). | Har Du Mistillid til ham? — See! — mig tykkes det, at være en aaben ærlig Yngling — 59 hans Opholdsſtes er os jo Begge lige fremmed, Tursko. Ja! — Lad det gives ham i Forvaring! Domosla w (for fig). Jeg ſtal vide at ſinde det, naar det behoves! — Nu ſtandſer intet meer min Plan. 19 Tursko (overrekker Wladislaw Kapſelen). Her ædle Fremmede! Du har bilagt vor for: dervelige Tviſt, ſkil os ogſaa ved dens Anledning! Bevar dette Klenodie omhyggelig, og lad det aldrig komme ud af Dine Hender! Domoslaw (med Betydning). Indfind Dig efter Fyrſtevalget, og modtag Din Belonning for Dit kloge Raad. Tursko (ligeſaa). Din Lon ſkal blive Din Klogſkab værdig. Domosla w (afſtdes). Og nu til Wizehrad — raſk Haand paa Verket! Wladisla w (lægger Kapſelen ligegyldig i fit Kogger). Mig Tak, Belonning lokker ei; Jeg vandre vil mit Hjertes Vei. Mig tryller ingen Thrones Pragt — Hun herſter her med evig Magt. Domoslaw. Snart Valget afgjort være vil; Det gjelder nu at være ſnild! — Libusſas Haand mig lede ſkal Som Herſker ind i Thronens Sal. B 2 20 Tursko. Snart Valget afgjort være vil; Mig Kjerligheden ſmiler til! — Din Throne ei fortryller mig, Libusſa! thi jeg elſker Dig. Chor. Han jevnede den Trætte let! — De gave ham Klenodiet, Det høie Pant paa Kronens Ret! — Kan man vel Klogſkab falde det? Siette Scene. Hertugeligt Gemak paa Lyſt⸗Slottet Libin). Libus ſa. Dobra tilbagekommende fra Flug— ten. Schima. Folge. Folk, dragende ind under Choret. Chor af Folket. Fra det frydefulde Bryſt Glædens høie Sange tone! Held Dig! Du vor Lykkes Krone! Held Libusſa! Folkets Lyſt! Folget. J den meorkevilde Skov Hun omvankede alene; At hun ei blev Dødens Rov Guders Magt Vi ſkylde ene. 21 Almindeligt Chor. Lovtakket være Guderne! De værne om den Elffede, Libusſa. Trofaſte Venner! kjere! Velkomne i min Hal! Som J velkommen være ſkal Enhver, ſom huld og troe vil være! Choret (dragende ud). Fra det frydopfyldte Bryſt Glædens høie Sange tone! Held Dig! Du vor Lykkes Krone! Held Libusſa! Folkets Lyſt! Sy bende Scene. Libusſa. Dobra. Schima. Schima. Den vigtige Dag nærmer fig, Fyrſtinde! Mes get er der, ſom vel maa betenkes og overveies ved et Valg, der gjelder Dit Hjerte og Din Throne; Tor jeg vide Din Beſlutning? — Libus ſa. O at jeg aldrig havde oplevet denne Dag! — Valg? — Det ſtager ikke mere i min frie Villie. Schima. | Hvad har da kunnet berøve Dig Din Frihed? 22 Libusfa. J fjende Domoslaw og Turſko: J vide, at de Begge tragte efter at beſtige Thronen ved min Haand, og at den ene derfor hader den anden. — . Schima. Havde Guderne bevaret mig min Son, Prze— mislaw! — Han havde værer den Wre værd, at beile til denne Haand. Libusſa. Begge føge at vinde Folket for deres Henſigt; Domoslaw gjør mere end det, frygter jeg! — For at deres Had ikke Fulde faae Tvedragts Sed blandt Folket, og for at De maatte kunne enes ſelv derom, overgav jeg Rigsklenodiet, hiint Guderpant paa min Krones Beſiddelſe, i deres Hænder, med den Betingelſe, ſom ene gjør Beſiddelſen gyldig: at den, ſom veed at erbverve fig det paa fredelig Viis, ſkal blive min Gemal og Hertug! — Sch ima. Du har da overgivet Din Skjebne til det blinde Tilfælde! — Dobra. Vilde de mægtige Guder ſtyre den til det Bedſte! Libusſa (for ſig). Ha, volder det Uenighed mellem dem, ſaa er der endnu Frelſe at haabe! — Velan, jeg vil uds 23 føre mit Forſet! — Jeg vil prøve Yuglingen! — Er han mig værdig, faa trodfer jeg alt! — (gir Schima) Vi tage tilbage til Wizehrad endnu i Dag; Sorg for at alting holdes i Beredſkab. (Schima vil gage). Endnu eet! — Om fort Tid vil en Yugling indfinde ſig her paa Borgen; Han er ſendt fra hans Fader, for at ſoge Hjelp mod Domoslaw. — Bring ham da ufortovet herhid, men fig ham ikke, hvem af os to, der er Hertuginden. — Schima. Det ſkal ſkee. Libus ſa. Du, Dobra! ſkal være Libusſa, naar Yuglingen kommer; i dets Sted laaner Du mig faa Dit Navn! — Jeg har min Grund for, at han ikke mage kjende mig. (gaaer). Dobra. Hvor kan jeg ſvare ham paa hans Andragende. ſaaledes ſom det er Dig, min Fyrſtinde værdigt? Libusſa. Jeg vil ſiden ſige Dig alt. (Dobra gaaer). — 24 Libusſa. Det er beſluttet: Jeg vil prøve ham: | Hans Sjæl og Hjerte vil jeg kjende lære ! His Thronens Glands og Hertugindens Haand Ham gjelder mere, end den Elſkede, Da vaagner jeg af Kjerlighedens Drom! Jeg kbeler Spiren til den i mit Bryſt, Og fold og faſt jeg gaaer min Lod imede. Bittre Smerte! tunge Skjebne! Derſom Kronen blender ham. — Dog — med Stolthed vil jeg væbne Hjertet mod fin Spagheds Skam. Ja — jeg vil ſtandhaftig være ! Prevelſen mig ſnart ſkal lere, Om jeg værdig finder ham. (gaaer). Ottende Scene. Schima. Wladis law. Schima. Jeg ſtrax vil gage og melde Dig! Wladislaw. Jeg Dig forpligtet føler mig. Hvor banker Hjertet i mit Bryſt! Den nærmer fig, den ſode 1 Gjenſynets hulde Himmeltroſt! W Schima. En ung elfværdig Riddersmand! Bed forſte Blik indtager han. Hoem mon den Pngling være kan? Vent her et Hieblik paa mig! Snart er jeg her igjen hos Dig. (gaaer). Wladislaw. ravnloſe Lyſt! hun er Dig nær! Dit høie Onſkes Maal er her! Jeg ſalig alt min Himmel ſeer. | Schima. Hun kommer. Jeg gaaer bort — Farvel! Dit Huſte ſtjanke Himlen Held! (gaaer). Niende Scene. Libusſa. Dobra. Wladislaw. Dobra. Er det den Yugling, Du talte til mig om? Libusſa (feer paa Wladis law). Ja, min Fyrſtinde! Wladislaw (fot fig). Det er hende! — jeg feer hende igjen! 26 Dobra. Jeg veed i hoilket Anliggende Din Fader har ſendt Dig hid. Men jeg formager ikke at opfylde Dit Onſtke nu, og maaſkee jeg aldrig bliver iſtand dertil. Den Domoslaw, ſom har Dine Fadrene— borge i Eie, han truer min egen Rolighed haardt, ſom Du vel veed. Wladislaw. Kunde min Biſtand gavne Dig, min høie Fyrſtinde! — Dobra. Mig baade ikke tomme Ord! — Domoslaw bliver Hertug; er det maaſkee alt i Morgen! — Hvad Ridderen ikke vil give Dig tilbage; det vil Du ikke kunne aftvinge Hertugen. Wladislaw. Vel — faa fager jeg at opgive, hvad der ikke ſtaaer til at redde, Libusſa. Din Arveret? — Det anſtager ingen Ridder, ingen Mand! Wladislaw. Hvad fan jeg udrette? Dobra. | Hun kan ſige Dig det, hvis Du ikke veed det! i 27 — — Libusſa. Du er en Son af Wladycken Botak, altſaa i Fodſel liig Rigets fornemmeſte Mænd, Vil Du beile med til Libusſas Haand, tilligemed Domoslaw og Tursko, faa vælger hun Dig i Morgen i Folke— for ſamlingen til Gemal og Hertug. Wladislaw (ſtudſer). Hvad? — Har jeg hørt ret? Dobra. Beſtem Dig! Wladislaw (for fig). Umuligt! Libus ſa. Du tover? Wladis law (for fig). Hun raader mig ſelvb — Libusſa. Enhver anden vilde ikke længe være tvivl; ſom her. Dobra. Saa tal dog! — Wladislaw (for fig). Nei, aldrig! — (høit) Tilgiv mig, høre Fyr: inde! Jeg føler mig for ringe til faa megen Høi: hed! Naturen har nægtet mig de Egenſkaber, fom Herſkeren paa Thronen trænger til. Velg Dig der; for en BVærdigere, og lad mig blive, hvad jeg er, min gamle Faders eneſte Varn og Traft ! 28 Libusſa. Du tor forſmaae Libusſas Haand? Dobra. Skielv for min Vrede! Forvovne! Dobra. Ha! Du ſkielve for min Vrede! Hvis Du tor forſmaae min Haand. Libus ſa. Lad Fornuften Dig veilede, Styre Din vildfarne Aand! Wladislaw. Hendes Vrede vil jeg bære! — Jeg kan ſaare let undvære Herſker:-Magt 90 Glands og Wre — Hjertets Lykke ei! Dobra. Med ſig ſelb han taler nu. — Hoilken Ild fig her antænder! — Taabe! maaſkee ogſaa Du Af den ſamme Lue brænder. Libusſa. Tvibolſom vafler han endnu! — Kronen ſeirer, Hjertet bløder | — Elſtovsblinde Taabe! Du, Med Din Roe i Prøven bøder ! 29 Wladisla w. Hvor jeg kunde mig betenke! — Og Du Elſkte hos mig flager! Jeg ei Kjerlighedens Lenke, Fengſlet af Din Skionhed, gaaer. Dobra. Hvad er Din Beſlutning blever ? Wladis la w. Min Fyrſtinde! vredes ei! Hjertet har ſin egen Vei, Det mit Svar har foreſkrevet. Dobra. Hvad! — en Krone Du forſmager! Libusſa. Du Dit Afſlag vil fortryde! Wladislaw. Herredom jeg ei attraaer. Dobra. Frakke! flye min Vredes Blikke, Skal min Hævn ei knuſe Dig! Hor min Varſel! nerm Dig ikke Oftere til mig. Neppe jeg formaager at dølge Oprers Tumlen i min Sjel! Lidenſkabens vilde Bølge Stormer mod min Uſkylds Held! (gaaer). 30 Libusſa. Kan jeg holde mig tilbage Fra at ſynke til hans Bryſt? J hans Veemods Blik og Klage Sjelen ſeer ſin rene Lyſt. 4 | Wladislaw. Skal jeg aldrig mere ſkue Himlen i Dit Engleſmiil? Skal jeg fluffe denne Lue, Huala tændte med fin Piil. (gaaer med et veemodigt Blik paa Libusſa). Libusſa. Den ſkuffed' ei den himmelføde Lengſel, Den leder mig ved Haabets Roſenbaand! Hau elſker mig! — Den Kickkes Haand Skal frie mig fra mit Forholds haarde Trengſel. — Ach! men jeg fod Dig ſorgfuld gaae, Med Mishaab i Dit edle Hjerte! Snart ſkal Du Troeſkabs Lonnen faae: Jeg veed en Lindring for Din Smerte! (Der høres Larm af Kommende.) Hvo nermer ſig ſaa driſtig hid? Og rover mig min Gledes Hieblik? — 31 Tiende Scene. Ziak. e Dobra. Folge. Libusſa. Libusſa (til Ziak). Du her? — Hoad bringer Dig fra Wizehrad? Tal! — Lad mig høre! Schima. Dobra. Chor. O tal! hoad bringer Dig ü Herhid ſaa haſtelig? Ziak. Forſtinde! — Jil afſted Herfra, med ſnelle Fjed! Libusſa. Schima. Dobra. Chor. Fortæl! Vi ile ſlrax afſted! Ziak. En Oprors Ild vil bryde ud, Den ulmer alt med uheldſvanger Velde. Snart vil det blodig Udaad gjelde! — Fred bringer kun Dit milde Bud! — Chor. Ha hoilket Budſkab! Libusſa. Hvad? — De Fraekke turde vove! — Ziak. Snart vil og Domoslaw ſig nerme; Det Budſkab Oprers Luen tændte, Hans Ravn udraaber Alles Munde. 32 Jeg lod, hvad Pligtens Stemme bod, Og dette Bud Dig bragte. Libusſa. Den Frække! Jeg i Alt gjenkjender ham! Schima. Dobra. Ziak. Chor. Det vorde vil hans egen Skam! Libus ſa. Nu da! ſhnart ile vi afſted! Chor. Ja ſnart afſted med ſnelle Fjed! | Libus ſa. Jeg maae mit Folk for ham bevare! J Guder! — ſtyrker J min Sjel! Schima. Dobra. Ziak. J Guder! ſtyrker hendes Sjel! Chor. J gyde Kraft i hendes Sjel! Libus ſa. Jer flyer jeg til i denne Fare. Schima. Dobra. Ziak. De høie Guder Dig bevare! Chor. J ſierne naadigt hver en Fare! Libusſa. Op Venner! nu! Nu raſk afſted. — Chor. eu raſk afſted med ſnelle Fied. ; (Alle gage). REESE TEE ˙¹— — —˙ꝛi— 33 Anden Act. 8 CLandlig Egn. J Forgrunden Skov med den gamle Bo— fars Boelig. J Baggrunden markbegrendſede ſkov⸗ bedakkede Høje. Dagbrakning). Forſte Scene. Wladislaw kommer fra Skoven. Nu muntre Dyr! Jeg Roe jer ſtjenker: Nu maae J tumle Jer i Fred. J haablos Elſkovs haarde Lenker Min vante Lyſt jeg kjedes ved. Mig fryder ikke Sværd og Bue, Ei Jagtens Færd. ei Vildtets Dod. Sig alting taber i den Lue, Hun i mit aabne Hjerte gjod. (falder ben i Tanker). Anden Scene. Bot ak (med Wladislaws Kogger). Wladislaw. Botak; Endnu faa ſorgmodig? — Min elffede Fjære Son! — Rid Dig los fra denne merke Grublen! C 34 Wladis law. Saa tidlig min Fader? Botak. | Du veed hvor vigtig denne Dag er! — Jeg gaaer til Wizerhad til Fyrftevalget, Lad mig finde Dig bedre ſtemt naar jeg kommer tilbage! — Hvi ſkulde Vi gremme os? — Domoslaw vil ikke i ufor— ſtyrret Sindsfred nyde fit Rov. — Har jeg ikke ogſaa | nok for og begge? Huus, Mark og Skov? Lille er vor Eiendom, men den Tid vil komme, min Son, da Du vil være i Beſiddelſe af meget mere. — Wladislaw (for fig). Ach! hendes Beſiddelſe er mig mere end Riger og Throner. Botak. Troe mig, der foreſtaaer Dig en overraſkende ſtor Lytte. Mig have mange overordentlige Vars— ler og Tegn forkyndt det. Jeg havde nyeligen en Drøm, om Guld og Skatte, ſom alle tilhørte Dig. J Nat jeg dromte — underlig! Paa Herſterſedet faae jeg Dig, Ifert en Fyrſtedragt. Du Kronen paa dit Hoved bar, Din Thrones Himmel tindred' klar Af Aedelſtenes Pragt. | 35 Og ved din Gide ynderig, En herlig Viv tilfmiilte Dig, Saa huldrig og faa mild! — Og mange ſtolte Riddere Med Ydmyghed fig bøiede, Og ſvoer' Dig Troeſkab til. Og Skov og Mark og Fjeld og Dal Sig ſlynged' om din Thrones Hal, Og Borg og Stader med. Og ud af alle Fjeldene Guldaaren herligt glimrede, J Glands og Herlighed. Og ud af Thronen vældig ſteeg En kraftig hei og herlig Eeg, Den vidt udbredte fig! — IJ Skyggen Folket jublede, Og Frydeſange tonede! — Hver Læbe ſigned Dig! — Derfor — ver troſtig, min Son! — Men Du har, feer jeg, i Dag ladet dit Kogger blive hjemme. — Gjor ikke det tiere! det kunde maaſkee engang gjøre Dig en ſaare vigtig Tjeneſte! | C 2 i 36 Wladislaw. Hvorledes det, min Fader? — ” Botak. Jeg tør ikke fortie Dig det længer: — viid da, — Du er ikke min Son! — Wladis law. Hvorledes — Du er ikke min Fader! Botak. Nei! — Engang flygtede jeg, forfulgt af min Fjende, den mægtige Horz af Ziatecz gjennem Sko— ven ved Krokowetz. Med eet hørte jeg Jammerſkrig og Raab om Hjelp. Jeg ſtyrtede hen til Stedet, hvorfra Skriget kom, og fandt en Qvinde, ſom med Fortvivlelſens Kraft vergede en lille Dreng imod en raſende Ulv, Da hun faae mig komme ſank hun afmegtig ned; min Piil foer i Roddyrets Bringe, og nu ilede jeg den afmegtige Qvinde til Hjelp. Hun var, ſom det lod, Drengens Oppas— ſerinde. J fit Blod lage hun ſom død, med den frelſte Dreng trykket tæt op til fit Bryſt. — Wladislaw. Lykkedes det Dig ogſaa at frelſe hende ? Botak. Min Hjelp var kommet for ſeent — Maallss — ſukkende, pegede hun paa Drengen — og døde. Jeg grov en Grav til hende med mit Sværd, tog 37 Barnet paa Armen og gik. Du var Drengen; Jeg kaldte Dig Wladislaw. 5 Wladisla w. Med Dit Liv frelſte Du mit! — heltemodige Qvinde! — Botak. Jeg fandt et prægtigt Kogger liggende ved Sis den af dig paa Jorden, det var det Eneſte, ſom i mindſte Maade kunde tjene til min Veiledning, i Henſeende til Din Fodſel. — Men al min Forſken var omſonſt; og ſaa opdrog jeg Dig ſom min egen Son, og beſtemte Dig til min Arving. Wladis law. O! min anden Fader! Botak. Du var mi altid en god en kierlig Sen! — Det er dette Kogger, ſom mueligt engang kan lede til Opdagelſe af Din Herkomſt! — Derfor lad det aldrig komme fra Dig! (giver ham Koggeret). — Hvad er dette? — Den fandt jeg deri? — Hvad giem— mer denne Kapſel, jeg kan ikke aabne den. Wladislaw (tager Kapſelen). En Gave fra Hertuginde, Libusſa, et koſteligt Klenodie er heri forvaret. Jeg kan neppe ſelv for; klare mig, hvorledes Tilfældet, faa forunderlig bragte mig det i Haende. Jeg fandt i Gaar to Rid: 38 dere Fjæmpende derom; Jeg bilagte deres Strid, og erholdt det af dem i Forvaring indtil Fyrſtevalget er forbi. Tredie Scene. Libusſa i Ridderdragt, i Baggrunden. Tvende af hendes Terner, ligeledes i Ruſtning vente ved Indgangen. Botak. Hvor ſelſomt! — Nu velan! faa vogt det vel! — Hvo veed, maaaſfkee det bliver til Dit eget Held. Jeg gaaer til Fyrſtevalget, Timen lyder. Snart os en nye udkaaren Herſker byder. (for fig). Underting jeg ſeer paa Fremtids Banen; Hoie Syner viiſte Drømmen mig. — — Det er Hjertets tryllerige Ahnen Om den Lykke, Son! — jeg onſker Dig! — (gaaer), Wladislaw. Du, Reſt af mine Fedres bedre Dage — — En Gave, ſom man ei ſkal fra mig tage! — (hænger Koggeret om fig). Det gaadefulde Pant paa Thronens Ret! — Med Troefkab vil jeg vaerſomt gjemme det! — (lagger Kapſelen i Koggeret). Jeg det lægger i Libusſas Hænder; Hende overgiver jeg det kun. 39 Hvis jeg hendes Brede faa afvender, Og den Elſkte feer! — o Salighedens Stund! | Libus ſa (overſkuer Egnen). Hiin Slette, Huſet hiſt ved Lunden ner Viſtnok den edle Yuglings Boelig er! Den Gamle — Faderen? — Han ſelb o Glæde! Mig blomſtrer nye min Lykkes Roſenkjede. Lenger ſkal han ikke Sorgen bære, Som et Blendverk har hans Hjerte bragt. Thronen ſelv formager jeg at undvære, - Lykkes ei den Plan, ſom jeg har lagt. (træder ham imode). Libusſa ſender mig til Dig Med Haabets Bubdſkab fryderig. Wladislaw (for ſig). Hvis Bud fra hende bragtes mig, Hoo froe jeg vilde hilſe Dig! Libus ſa. Din Brode hun tilgivet har. Wladislaw. Jeg bringe ſkal mit Takke - Svar. Libusſa. Du ſkal ei gaae fra dette Sted, For hendes Stemme falder Dig. J Dag ſkal trofaſt Kjerlighed Dit Hjerte gjøre lykkelig. 40 Wladisla w. Jeg venter glad paa dette Sted, Hvor huldt mig ſmiler Kjerlighed. Alt hvad hun byder, det ſkal ſkee! Snart jeg den Elſtkede ſkal fee, | (Begge gane). Slerde Sene, Domoslaw. Flere Riddere. Forſte Ridder. Som Du befalede har jeg raſk fulgt hende i Sporer. Efter mit Skjonnende, mage hun have taget herhid. Domos la w. Herhid? Hvad ffulde hun vel have her at gjøre? — Hvis er den Skovohytte der? Forſte Ridder. Om jeg ikke feiler, ſaa boer her Botak, Din Faders gamle Fjende. Domoslaw. | Her? — Nu — han er nu fattig og afmeg— tig, han kan nu doe i Roe! Anden og Tredie Ridder komme. Anden Ridder. Vi have gjennemſpeidet hele Omegnen her, men ikke faaet Hie paa et eneſte Menneſte. Tredie Ridder. En ung Landmand fad hiſt paa den anden Side af Skoven, tungſindig eller træt, paa fin Ploug. Vi ſpurgte ham, om han ikke af en Hendelſe ſkulde have feet Libusſa her i Dag? — Iſtedetfor at ſvare, kaſtede han et morkt Blik paa os, tog Kogger og Bue, fvang fig paa en af Heſtene, der grasſede i 8 floi afſted og fod os ſtaae. Domoslaw. Det er forgjaves! — Vi maae afſted til Wi⸗ zehrad! — Ha! at det ogſaa igaar ſkulde mislyk— kes os faa ganſke! — Men hvem kunde troe, at hun ſkulde have viiſt fig der faa ſnart? Jeg troede, hun ſkulde i fin Angeſt og Uroelighed for Fremtiden have blevet paa ſin Borg! — Og desuden, hvor kunde jeg ahne, at hendes Rarverelſe ſkulde blever mig farlig? Forſte Ridder. Folket var endnu ikke modent nok, til at kunne modſtaae den ſnilde Qvindes født ſmigrende Tale. Domoslaw. Ru volder Tursko mig Uroelighed. Seer 5 at jeg nager mit Hiemeed, fan trader han ſikkert over pan Hertugindens Partie; dog troſter det mig, at han ikke har Klenodiet. Puglingen kom, ſom han var kaldet, da vi juſt vare i Kamp med hinan— den derom. J hans Hander er det ikke farligt for 42 mig, og idet verſte Tilfælde ſkal jeg nok finde ham. Men lad og nøie overlægge Sagen! Skulde hun nn vælge Tursko, ſaa maae alle de, ſom ere mig hen— givne, fætte fig derimod; heit fordre mig valgt til Hertug. For Sværdet falde da enhver, ſom er af anden Mening. Jeg forlader mig aldeles paa jeres Mod! Anden Ridder. Det kan Du med fuldfommen Tryghed. Det er Tid, at vi omſider faae en Mand til vor Beher— ſter, der kan tæmme Qvindernes Overmod; thi ſaaleenge hun regjerer, troer ogſaa alle de Andre, at de ere deres Mænds lovmasſige Beherſkerinder. Tredie Ridder. J Libecz dove Qvinder og unge Moer ſig i Vaaben. Hvad ſkal der blive af, om det er ſandt? Forſte Ridder. Ja det er fandt! Og hvad der (Fal blive af, det er let at gjette; hun vil lege Amazoner Dron; ning. Domoslaw. Beroliger Jer mine Venner! Naar J kun troeligen ſtaae faſt ved vor engang tagne Beſlutning, da kan det ikke ſlaae feil, ſnart vil Bladet vende fig. Anden Ridder. Stoel paa os! Som vi her tale, tenke vi alle. 43 Domoglaw. Det ſkal ikke angre Jer! Alle. Du ſkal i Dag lere at Fjende Mænd i os. Domos la w. De Ord hører jeg gjerne! Velan da! Lad os beſocerge vort Forbund! Her er mit Sværd! — — Over Mand ſkal Mend regjere! Alle (drage Sverbene). Vi ſperge! Chor. Gaa lad os kickt vort Verk begynde! Kun Mandens Kald er Herfter; Magt, Lad Qvinden ſtille Sysler ynde, Og tage Naal og Rok i Agt! Ei Qvinden fodtes til at byde, Hun taaler knap at være frie. Vi Qvinde: Sceptret ei adlyde! En Mand til Herſker kaare Vi. (De gage). Femte Scene. (Borg⸗Sal paa Wizerhad). Dobra. Den Stund fig nermer, Som Folket ſkal til Hertug; Valg forſamle. 44 Endnu er ei Fyrſtinden kommet hjem. Hun drog herfra ved Morgnens forſte Grye, Saa mægtig, af fit Hjerte, Og af dets Lengsler drevet. — For længe tøver hun! Hun volder mig Uroe og Angeſt. Jeg ahner, hvad der foreganer J hendes Sjel. Den ſamme Fslelſe alt herſter i mit Bryſt. Den ſamme Ild? — Hvad anden vel? — Hvad fængfler mig til denne Yngling? Vaagen, drømmende jeg feer kun ham. Hans Billed ſpever ſtedſe for min Sjel. Skal jeg ſee ham igjen? — Faſt indſluttet i mit Hjerte Maae jeg bære denne Smerte, Nattens Slummer Leger, lindrer ei min Kummer. Skjsnne Stund! Da ham jeg ſtued, Ham, for hvem mit Hjerte brænder] — Stille rene Lengſler lued Haab! Du Salighed mig ſender! — 45 Maatte jeg end engang møde Ham, for hvem de Lengſler gløde! — Elſkte Ven! O kom igjen! — Ore rene, Tursko. Ziak. Schima. Dobra. i Tursko. Jeg har heiſt magtpaaliggende Ting at med; dele Hertuginden. Jeg beder Dig derfor, ærværdige Schima, lad hende vide, at jeg er her. Schima. Allerede tidlig i Morges forlod hun Borgen, og drog langt ind i Landet! — Jeg venter fely med Bekymring paa hendes Tilbagekomſt. Men ſtrax, naar hun er vendt hjem, ſkal hun Slive underrettet om Dit Onſke. Gaae min Datter! ſog at ſkaffe mig Efterretning om — Dobra. Der kommer hun ſelv! — Syvende Scene. Libusſa, i preſteligt Smykke. Folge. De Forrige. Libusſa. Gaae Ziak! Lad Offeret ſnart være i Bered— ſkab, og meld mig, naar det er ſkeet! — | (Ziak gader). 46 Dig, Tursko, feer jeg her? Hvad bringer Dig herhid? — Tursko. Med Forbauſelſe har jeg bragt i Erfaring, Hertuginde! hvorledes Domoslaw har formaſtet fig til at egge Folket til Trods og Oprør. Jeg har ſamlet en Skare troefaſte Mænd om mig, beredte, ſom jeg, at tjene Dig med Liv og Blod! — Libusſa. Dit Wdelſind er en Fryd for mit Hjerte og med Tak modtager jeg din Tjeneſte; — Dog haa— ber jeg, i Dag ſkal ingen Hindring forſtyrre Fyr— ſtevalget. Schima. Turskos Iver er vel din Roes og Tak verd. Vel har din Klogſtab igaar ſtillet Folkegjaringen; men Tvedragtens onde Aand er ikke bortmanet! — Libusſa. Hvad er dit Raad? Schima. At Domoslaw og Tursko tilſveerge Dig, at underkaſte fig dit Valg uden Vold eller Imodſigelſe. Tursko. Det fværger jeg ubetinget — her ei Alles Ner— verelſe: jeg er rede, til at kjempe med Enhver, der fætter fig. imod dit Valg! — 47 Libusſa. Velan! faa ſender jeg ogſaa til Domoslaw to Riddere, ſom ſkulle i mit Ravn affordre ham ſamme Ed. Beer Omſorg for, min troe Schima! at denne min Billie klogeligen og i Haft bliver fuldbyrdet, — Du bliver her, Tursko! — Jeg overgiver mig til din Beſkyttelſe! (Schima taler med to Riddere af Lolget). Ottende Scene. Ziak, ſtrax efter ham Domoslaw. De Forrige. Ziak. Offeret er beredt, Folket venter med Lengſel Dit Komme, min høie Fyrſtinde! — Libusſa. Saa lad os ikke tøve længer, i Ziak. Paa Veien hid ſaae jeg Domoslaw ile herhid med ſtor Haft. Han nærmer fig din Borg, og maae ſnart — Der er han alt! — | Libusfa. Ha! den Frakke fig formaſter At forhaane mine Bud! — Schimoa. Tursko. Ziak. Dobra. Til ſin Undergang han haſter. 43 Choret. Han undgaaer ei Hevnens Gud, Domosla w. Et Ord, Fyrſtinde! tilſtaae mig! Libusſa. Forreder! flye! Jeg byder Dig! — Domoslaw. Hvad? — Du vil mig ikke høre! — Schima. Lad ham Valget her beſverge! Tursko. Ziak. Dobra. Sendes Villie ſkal Du ere; Det kan hun befale Dig. Choret. Forrader! flye, hun byder Dig. Libusſa. Jeg vil endnu ham naadig være, Hvis han Valgets Fred vil ere. Schima. Tursko. Ziak. Dobra. Folge. Vil han denne Gunſt ei ere Han Forbrydelſen tilſtaaer. Domoslaw og hans Folge. Kan der verre Skjendſel være Ei et Ord til Svar jeg fager! Schima. See! — Hun vil tilgive Dig Raar Du hende Eden ſoerger! — 49 Domosla w. Lad mig forſt dens Indhold høre! Schima. Hendes Valg i Fred at ære, Domoslaw. Det beſverge? nei! — Mage det ikke mig oprere? — Forſt den Spot, mig ei at høre; Derpaa mig bag Lyſet fore! — Større Skiendſel er der ei! — Libusſa. Schima. Tursko. Ziak. Dobra. Fræk han vægrer fig ved Eden? Her fig røber Nedrigheden. Nu er os hans Mening klar: Udaad kun hans Henſigt var! — (Alle gage undtagen Domos law), Domosla w. Ha! mig ei at høre? Ei engang min Bon? Ei et Ord jeg mane fremføre! Hyoilken Haan! Had og Raſerie min Sjel opflamme! Snart min Hævn ſkal Eder Alle ramme! i: D 50 Hun ſkal mig fin Throne vige, Hævnet vil jeg den beſtige. a Ned for mine Fødder Jeg den Stolte noder, Med fit Overmod! Ingen Taareflod Skal mig da forſone. Denne Qvindeflok, Disſe kaade Drenge! Vil jeg haane Eders Afmagts Raſen Den ſkal qpege mig! (iler afſted). Niende Scene. (Omegnen ved Moldau. J det Fierne Borgen Wizehrad paa en Klippe, ſom Floden beſkyller. En Halveirkel af Egetrœer omgiver en Offerſteen, hvorpaa Offerilden brænder. Til hoire Hertug-Stolen. Ved den, Føls get. Ligeoverſor, Folket. Ved Altaret to Oldinge, ſom Praſter, der holde Offeret. Hoitidelig Muſik, medens dibusſa nærmer fig Altaret. Paa begge Gider Jomfruer). Libusſa. Dobra. Schima. Tursko. Ziak. Jomfruer. Rid dere. Folk. Old inge ne. J, ſom throne hsit i Skye! J, hois Tordener vi flye! 51 Bange knele Stovets Sonner. Guder! hører vore Bonner! Lad vort Offer tæftes Jer! nent Bange knele Stovets Sonner: Guder! hører vore Bonner! Lad vort Offer tekkes Jer! Oldingene. J, ſom boe i Dalene! J, ſom boe paa Klipperne! Chor. Bange knele Stevets Sonner Guder! hører vore Bonner! Lad vort Offer tækkes Jer! Old ingene. Lad vor Id ſom Flammen vere Reen, og værdig Eders Wre! Skuer naadige herned! Helliges vort Hiemed! E hor. Skuer naadige herned! Helliger vort HGiemed! | En Olding. Tier! tier! tier! i Andagt! See! — Guderne nedfoæve ! Nu begynder Offringen. 52 Libusfa (træder til Altaret). Aabner mig, J Guder! Aandens Hie! At jeg kan det Bedſte kjende nsie! At jeg vælger mig en Herre, Som mit Folk vil faderlig regjere. Verner os mod blodig Tvedragts Jammer! Frier es fra Krigens Flammer! (Hun modtager erefrygtsfuld Offeret og lægger det i Blame merne, ſom blusſe høit i Luften. Man hører Torde⸗ nen rnlle. Under Choret ſkuer hun opad med klart alvorligt Blik, og begiver fig, henimod Enden af ſam— me, igjen til det hertugelige Sede, hvor hun ſat⸗ ter ſig). Forſte Halvor. Held! Held! Held! Tordnen ruller, Skyen viger, Vi bonhortes, Flammen ſtiger. Held! Held! Held! Andet Halbpchor. Vore Taarer Himlen rørte, Vore Bonner Himlen hørte! Held! Held! Held! Hele Choret Lad os Guderne Iovfynge ! Lad og dem vort Offer bringe! Held! Held! Held! 53 Tiende Scene. Domos law. De Sammenſvorne trade, henimod Chorets Slutning, fra forſkiellige Si: der ind, og blande ſig mellem Folket. De Forrige. Libus ſa c(reiſer ſig). J ere her forſamlede Czecher! til Hertugvalg! J ville ikke længer regjeres af en Hertuginde ? — Velan! Saa aflægger mig Reguſkab hvorfor — hvad Grund have J for eders Misfornsielſe? Hvo beſkylder mig for en Uretferdighed? Hoem nægtede jeg nogenſinde min Hjelp og Beſkfkyttelſe? — Kommer her med eders Klager og Beſperinger over mig, her, for min edle Faders Aand, der altid beſtyttende omfoæver mig, og feer mine Handlinger, Enkelt adſpredte Stemmer. Længe lebe og regjere Libusſa, vor Hertuginde! Hie ſterke Stemmer. Gib os en Hertug! — en Hertug! Libusſa. Hører da! — Jeg har henſtillet Valget til de høie Guder. Af Gudinden, ſom boer i Lunden ved Krokovetz erholdt engang min Fader Krok, ſom et Tegn paa hendes Pudeſt, hiint Guldeble, ſom ved Forſtevalg zirer den hertugelige Krone. Den,“ ſaaledes talede hun, 'den, ſom veed at erhverve fig 54 dette Klenodie paa fredelig Viis, han vil blive dit Folks Beherſker, ſaaleenge han lever.“ Efter min Faders Dod arvede jeg dette Pant ſra Guderne paa den hertugelige Magt, og forvarede det omhygge— ligen indtil nu, da mit Folk utaalmodigen forlanger at regjeres af en Hertug! — Men mu beile to Rid: dere til min Haand, mellem hvoilke et langvarigt Had længe har faaet Tvedragtens Sed. For at nu ikke deres Stridigheder ſkulle forſtyrre Landets Roe, overgav jeg hiint Klenodie til dem, med den Erklæering: at den, ſom veed at erhverve fig det i Fred ſkal blive Landets Herfker og min Gemal. Du Tursko, og Du Domoslaw! Jere de tvende Riddere! Hvo af Eder have nu Klenodiet i Beſiddelſe? Ta— ler! — (nedſtiger fra Thronen). Velan! Hvo af Jer har det i Beſiddelſe? Domosla w (ſlaaer fig forbittret for Panden). Forblindede! Bedraget har Dig Qoindellſl Tursko (beſkicmmet). Vi droge Sverdene for at erhverve det. En Yngling kom og let forſoned han vor Tvift, Ham overgave vi i Fred Klenodiet. Folket. Saa nævner ham! at vi ham kan vor Hylding bringe. 55 Tursko. Til Hertugindens Borg, Libin, begab han ſig. Vi vide ei hvorfra han kom og hvem han er. Libusſa. Hvilken Glæde! hoilken Lyſt, Haabet gyder i mit Bryſt! Det er ham! O Guder! — han Kun den Yngling være kan. Schima. Ziak. Dobra. Ondſkab lod fig fange i fin egen Snare. Chor. Gaaden loſes ei uden Kamp og Fare. Domoslaw. Tradſk og liſtig fanged hun mig i fin Snare. — Men det ſtal Dig ei fra Undergang bevare! Tursko. Har jeg ſels forſpildt Din Haand, ved den mit Held, Siger jeg Dig her for evig mit Farvel! (Botak yttrer Tid efter anden Glæde og Forundring ved det, ſom Libusſa ſiger. Hun ſynes ikke at bemerke det). ö Libusſa (træder lidt for, og under Ritornellet hoitidelig til Alteret. Ved ſyvende Takt er hun atter ved ſin Throne og ſiger:) Saa taler af min Mund de høie Guder: — Erkjender Himlens Vink! — Du, Ziak! vælg tolv Riddere, Üdſog Dig ſelv en vældig Ganger, 56 Og tager ogſaa med det høie Herſkerſmykke. Og drager haſtigt imod Øften hen. Ved Skoven Kaurzin ſporger J en Landmand: Hoo er den der, beſidder Det Guder Pant, Fra Libusſas Haand? Den, han da nævner, hilſer ham Som Eders Hertug, giv ham Purpuret! Og fører ham til Wizehradd!i. At Folket ham kan der fin Hylding bringe. (ſtiger atter fra Thronen). Op nu, drager ſaa afſted! Mod jert Maal med raſte Fjed. Schima. Dobra. Choret. Vores Hertug ſeer J der, Bring ham vore Hyldinger. Ziak. Ridderne. Vores Herſter ſee Vi der, Bringer Folkets Hyldinger. Botak. Ha Guder! Slæden dræber mig Min Son! — hvad venter Dig! (ſynker i Afmagt). Folket. Hoilke Ord! — Nu da! afſted! Nod jert Maal med raſke Fied. SY, Domoslaw. Hvad maae jeg høre, Hun nævnte det Sted! — De Sammenſvorne. Ord os ei forføre, Vi holde vor Ed! Libusſa. Schima. Ziak. Dobra. Han end Modſtand vove tor, End han ei vil give efter? Riddere. Folk. Han endnu ei giver efter? Ham hans Trods kun Skade gjør. Domos la w. Jeg — den tredſke Qvindes Bytte? — Sammenſvorne. Mod! Vi ville Dig beſtytte! Ziak. Ridderne. I Toiol med fig ſelv nu han ſtrider. Hoad vil han udfinde? — Ja lad ham begynde! Ha! vi ere rede til Strid! Schima. Dobra. Choret. Ham driver hans hadfyldte Siel. Det vil ham ei baade. Lad Guderne raade! De ſtyre dog alt til Dit Held. 88 Domoslaw. Ja, finder jeg Yuglingen der, Hans Blod ſkal væde mit hævnende Sværd, Og mig ſkal da Pantet tilhøre. Det Vink mig velkomment er! Libus ſa. J Guder! J naadige ere! 7. Lad Haabet forgjaves ei være! Hvad end han formaſter ſig til, Han taber ſit farlige Spil. De Sammenſvorne. Her ſtaae vi beredte til Strid! Hvad har Du i Sinde? Hvad vil Du udfinde? b Vi ere beredte til Strid! Domoslaw. Lad os ile raſk afſted? Hævn ſkal gaae i vore Fied Mine Mænd! J folge med? De Sammenſvorne. Vi folge Dit Fied! Libusſa. Ha! Jeg ſeer, han har i Sinde Haſtelig at ile hen, Overfalde Ynglingen, For Klenodiet at vinde! 59 Schima. Ziak. Dobra. Ile vil han nu afſted, 6 Had og Hævn gage i hans Fied, Pantet agter han at vinde. Domosla w. Ja! jeg Pantet mage gienvinde; Hois ei, min Dod i Kampen finde. De Sammenſvorne. Nei! Du ſkal ſikkert Kronen vinde, Thi os Du troe, ſom Mend ſfkal finde. Libusſa og Choret. Op forfølger hans Fied! ? Raſf iler afſted! De Sammenſpvorne. Vi ile afſted! 8 Dine Mænd folge med! Hevn ſtal folge vort Fied. 60 Ter e di e A cit. Egn, ſom ved Begyndelſen af anden Act. r Förſte Stege Domoslaw. De Sammenſvorne ſpei— dende omkring. Wladislaw i Førftnins gen i Baggrunden. Domos law. Ham er det! — Ha! Vi fandt dog Stedet. Vort Verk nu ſnildt angribes mage. De Sammen ſvorne. Ved Liſt Vi nu maae fane ham ledet, At han os ikke ſkal undgaae. Wladisla w. Hvo kommer her — ad denne Vei? — Hvem feer jeg? Ha! hvad aner jeg? Domosla w. Libusſa lader bede Dig: Det Guddoms Pant at give mig. 61 Wladislaw. Det Pant begjærer hun? Velan! Jeg ſelb det bringe vil paa Stand. Domoslaw. Mig ſkal Du overgive det. De Sammenſvorne. Ham ſkal Du overgive det. 2 Wladislaw (for ſig). Det faner ingen fremmed Mand, (høit) Sendes er Klenodiet, Selv jeg overbringer det. Domos law. Tor han vove, Trods at byde? Snart han ſtal ſit Nei fortryde, Hvis han ei betenker fig, De Sammenſvorne. Han tor ikke trodſe Dig! Domoslaw. Hvis Du ei mit Bud vil ære, Skal mit gode Sværd Dig lære, Mere foielig at være! Wladis law. Forſog det, om Du tor! — Domoslaw. Du Daare! Modſtand gjer? Viid da! Domoslav er jeg. 62 —ů De Sammenſvorne. Hvad! han Modſtand vove tor? Wladis law. Du Domoslaw? — Det glæder mig. See! Botaks Son her for Dig ſtaaer! En Kamp med Dig jeg lengſt attraaer. (I det Sieblik, de træffe, kommer Ziak med Ridderne, De Sammenſvorne ile dem imode). Anden Scene. Ziak. Ridderne De Forrige Ziak. Her frem! De kjempe Alt! | De Gammenføorne, Fordomt! der er” de alt! (De fare los imod dem; blive deels flagne paa Flugt, deels afvæbnede). Wladisla w (felder Domosla w). Her modtage Du din Len! — Domosla w (falder). Ha! Vee! — mig ſlog min Fjendes Son! (Bliver fort ud af Nogle af hans Mend). Ziak. See der! den Nidding fik fin. Lon! J Guder hørte Folkets Bon. 63 Sammenſvorne. Ha fee! Han deer! vor Troeſkabs Lon Vi fager ei af hans Fjendes Son! —— Ziak. Du er forundret Formaaer ei at forklare Dig Hvorfor vi komme? Hor Grunden da! Os en Hertug har de høie Guder Underligen valgt. Af Gudinden, ſom i Lunden Ved Krokovetz boer, Modtog, ſom Tegn paa hendes Guuſt, Vor Hertug Krok det gyldne Wble. Den, ſom beſidder det Pant med Ret, Saa taled hun, Skal beherſke Folket! — Ham at opføge, Vor Hertuginde Os har uͤdſendt. Ham venter Thronen — Og hendes Haand. Wladislaw. Hvad? er det Drøm? hvad her fig aabenbarer? Den Skjebne bandt Gudindens Villie 64 Til det Klenodie? Fyrſtindens Haand og Rigets Throne! — Libusſas Haand! — J Guder] — er Det eders Vink? — eller Menneſkers? Jeg ſkal fraſige mig min Elſkov? nei! Det Guder — J begjare ei. (til Ridderne). Viid da: Jeg har det høie Guddoms Pant. En Hændelfe gav det i mine Hænder, Ziak og Ridderne (knele ned for ham med Wrefrygt). Vor Hertug! Guderne ſelv gab Dig det! Og Folket Dig ved os ſin Hylding ſender. Wladislaw. Nei! jubler ei — jeg eders Drot ei være kan! Gudindens Ord for mig betydningsloſe ere. Ziak og Ridderne. De heie Guders Raad Du ydmyg ære! Det har forlenet dig med Fyrſte: Magt og Land. Wladisla w. Skal jeg for Throne, Glands og Pragt De ſtille rene Livets Glæder bytte? Neil beg med eders Fyrfte: Dragt ! J Guder! J mig naadigen beſkytte! I vil ei binde denne Haand til en Fyrſtinde, Da jeg en Anden alt mit Hjerte gav! Ha — nei, mig Livets Vandrings⸗ Stavn 65 — — J vil med Kummers Torne ei omvinde. Velan! — jeg det med Tillid vel tor vove: — Jeg iler hen og gier i hendes Haand Det Guddoms Pant, min Friheds Lenkebaand, Med det min Ret til Kronens Purpur Pragt; Hun derfor giver Elſkobs Bonner Seirens Magt, Og Hjertets Lykke ſkal fin Skaberinde love. Snart ſkal jeg! — Himmelglede! Elſtede! Dig atter ſee! — Min ſkal jeg Dig falde! Mig ſtal hun tilhøre ! Med hende at leve, Og aldrig adſkilles! O ſalige Lyſt! Hvor banker mit Bryſt! (til Ridderne). Fyrſtindens Bud fuldbyrder da! At flux vi kan til hende drage. Ziak. En Gledens Roſt! — Jeg gaaer herfra. Jeg bringer Folkets Roe tilbage. (afſt.) Rid derne (iferer ham Purpurdragten). Modtag da det erende Glimrende Smykke! 66 Liig Solens alt nærende Lys det Dig ſmykke! Dets Glimmer omſtraale Din Tinding ſaa klar! | (gaae med ham). Tredie Scene. (Sorſal paa Wizehrad, ſom i anden Act). Libusfa. Schima. Libusſa. End intet Budſkab? Jeg frygter for at Do— moslaw ſkal have truffet ham inden Ziak har fundet Stedet. Schima. Ver ubekymret. De fulgte efter ham ufor— tøvet, Libus ſa. En blodig Kamp vil blive vanſkelig at undgaage. Schima. Jeg valgte de tappreſte blandt alle dine Rid: dere. Let ville de overvælde Domoslaws Leieſvende. Snart ville vi høre glade Tidender! — Ja min Forſtinde! Glæden drager i Dag ind i Borgen her! maatte ogſaa ethvert Hjerte være kummerfrit! — Libusſa. Hvad Ondt veed Du endnu? tael! 67 Schima. Du veed, at min eneſte Son, min Przemis— law, blev mig bersvet i hans ſpede Alder. Libus ſa. Dobra har ofte talt derom. Det ſkedte jo i Skoven ved Krokowetz? Schima. Man ſavnede ogſaa hans Oppasſerinde, tilli— gemed et Kogger, en kier Foræring til mig fra din Fader Krok. Drengen fornsiede fig over Zira— terne derpaa og ſpogede ofte dermed. Jeg tillod det gjerne, Hoor megen Moie jeg end anvendte paa at finde den Bortkomne, aldrig har jeg kunnet opdage det mindſte Spoer af ham. Libus fa. | Du fandt Erſtatning i din Datter, Dobra. Schima. 