Fiskmåsen. Poetisk vår-kalender för 1853

mmmm 




'1 



MMMBMMBUbin 



POETISR VAR-RALENMR 

fov 1853 

af 

MS. Sehtsteilt. 



W> 



! 



hSrbbrgsra boktkyckeriet, 

185 3. 



« t 



U& fdrfattaren en dag vundrade ofver Riddarhus- 
torget med sitt dyrbara manuskript under armen, 
mbtte han en gammal bekant, som, efter ett dugtigl 
och vdnfast kandslag, ropade: 

"N& besitta! jag svdr, alt det dr visor, som 
du har der i pappersrullcn." 

— Hall gissadt! fag amnar rnig just upp till 
Tryckeriet derborta, for alt gbra mitt namn odbdligt. 

"Hvad kommer boken att heta?" frdgade van- 
nen lifligt. 

— Det har jag ej annu tankt pd: jag vet ej, 
om det shall bli fogel eller fisk. 

"Lyd da mitt rdd och kalla den for fiskmasen^ 
sade han, "isynnerhet som du nu vistas och hafver 
din varelse pd ett ohyggligt slcar, langst ut i hafs- 
bandel, der du troligen aldrig ser annat, an fisk och 
fiskmdsar, och blir vol sjelf en fiskmdse till slut." 

— Nd sd kbr for Fiskmdsen! det ena kan 
vara sd godt som det andra, och med hanseende till 
min nuvarande vistelse-ort, lorde den titeln ej vara 



JM 



sd oafven. Tack for ditt goda rdd, jag har nu ett 
hufvudbry mindre, farval! 

Fbrfattaren fortsatte sin vandring och mumlade 
for sig sj'clf: 

Hvar fogel undfatt liar sin egen tmiga, 

Alt klyfva ndbb inert i naimens sal. 

Men del at- icke Uirkor l)Iolt som sjunga, 

Och Irast oeli siskor, i den lugna dal. 

Nej! Giver stormig vag, med hvila vingen dafven 

Af hafvets skum — fiskmdsar sjunga afven. 



• tsi- 



fiitt hembygtt. 

TAt litet luftigt skepp, med hvita segcl, 
Jag har vid strand, der mina timmar fly. 
Det gungar latt utofver btiljans spegel, 
Det seglar kapp med molnen uti sky. 
Dess namn ar Fantasi: en liten broder, 
Som kallas Minne, sitter vid dess roder. 

Pa det jag gungar till min hembygd ofta, 
Der vakan htirs i sommarnatten sla, 
Der bergen lyfta sig och dalar dofta, 
Och norrskens-kronan flammar i det bla. 
Ack! nar jag tanker, hur Guds stjernor vaka 
Kring dina fjell — da, langtar jag tillbaka. 

Jag alskar dig, och skont star ock ditt minne, 
En stjerna likt vid horisontens rand. 
Hvad klart och sol-ljust finnes i mitt sinne, 
Det ar min karlek till mitt barndoms-land. 
Hon ar en blomma, som ar fodd om varen, 
Som trotsar hosten, vaxer till med aren. 



1 



•imiMimimn., 



En gang jag lekte glad pa tlina str&nder 

Och larde alska dina anletsdrag. 

Min barndom bar du unit pa dina bander, 

Och Kfvet var en vanlig solskensdag; 

Och forsens sang och sangerna i skogen — 

Allt var mig kart — och karleken blef trogen. 

Du skona nordanbygd, du blomsterrika, 
Med midnatts-solen och din blaa elf, 
Tag mot min helsning, tag min sang tillika, 
Fast den ar enkel, konstlos som du sjelf! 
I dina skogar sjOng jag manga ganger; 
Af dig jag larde mina fOrsta sanger. 



Sittlifttlittt 

Jag ej alskar till att segla 
Gratogd ofver tidens haf, 
Ocli att jctnt mig forespegla 
Lifvet som en dyster graf. 
Pa dess vag jag heist vill gunga 
Glad, om ock i stormens ras. 
Friskt och muntert vill jag sjunga, 
Guppande pa min pegas. 

Jag naturens gifna order 
Folja vill med frojd och hopp, 
Aldrig stamma upp ackorder 
Pinsamma for sjal och kropp. 
Mangen kan val rykte vinna 
Med att sjunga smartans ton; 
Men jag vill ej sangmon finna 
Angslig som ett spinnhus-hjon. 



Nej min Sangniii! dig ej tvinga! 
Blott dig visa som du ar! 
Sjung den ton, du fatt, och svinga 
Hogre ej, an vingen bar. 



An en gang du maste lofva, 
Att du aldrig gor dig till. 
Hellre liigg dig ned att sofva; 
Sof ihj;il dig, om du vill! 



Tarens anhomst. 

iicj fur sju tusan! nu kan jag ej sitta 
Langre i kammaren, dufven och matt. 
Hjertat (let hoppar och kanslorna spritta, 
Liksom en myggdans, sa lustigt och gladt. 
Nu borjar skogens orkester; och balen 
Fjarlarna borja vid klang och musik. 
Backarna prata persilja i dalen; 
Angarna oppna sin blomster-butik. 

Kunde man blott uti skjortan spatsera, 
Slippa ha frack med ofantliga skjort! 
Pick efter smak man sin kropp motionera, 
Plaska ibland uti sjon som en mort! 
Eller i graset bland gullvifvor rulla, 
Eller i sanden, sa solig och varm, 
Eller vid backarnas vaggsang fa lulla 
Ljuft pa naturens och frihetens arm! 



Har uppa berget jag gratis far dricka 
Kraft ur naturens balsamiska vag. 
Hit borde Doktorn unghcrrarnc skicka, 
Och cj till Tclje att bada i trag. 



Har finns en brunns-kur for ryggmerg ochlunga, 
Fastan sejouren ej kostar en plat. 
Gapa! — och straxt t,r man frisk och villsjunga: 
"Friskare, rashare, Brbder framdt!" 

Kann, hvilken anga fran bjSrk ocli fran tallar! 
Kann, hvilken lifsluft i vindarnas smek! 
"Frisht slar v&rt hj'efta och lifs-ddran svallar," 
Blott man begagnar naturens aptliek. 
Oppna dess farmakope, for att lasa: 
Kanner du icke dig frisk pa en gang? — 
Nu satt en mygga.sig fast pa min nasa. 
Det var just syncl pa min snillrika sang! 



• tsn 



Calte, hiir. 

Kors hvad du ar for en lustig gcsall! 

Jag hai' fatt nyheter runa. 

Sag mig hur heter din lilla Mamsell? 

Lat mig fa ogna den skona! 

Jag hurt berattas, att du blifvit kar, 

Mr ofver dronen, just si sa har! 

Mins du ej sjelf hur du lnlnade jemt 

Karlekens ljufvare laga; 

Huru du gackade standigt med skamt 

Guden med pil och med baga. 

Tro mig, han hamnas. Forutan all grans, 

Pipar han hjertan, och det sa det kanns. 



Tankfull och blek har du blifvit, min Bror! 

Kinkig och trakig pa kopet. 

Sag om du nu uppa kftrleken tror, 

Sen du har stannat i stopct? 

Jo, jo! du skrot af att vara sa kail, 

Men, som du ser, sa gdr hogmod for fall. 



Kara Bror Calle! sla grillerna bort! 
Ljufligt som fiJrr qvintilera! 
Hellre an vara om hufoudet /cort, 
Passar dig gladjen langt mera. 
Kom till jjianot och-suckarna spar; 
Latom oss sjunga on "glunl" oiler par! 



Till flatten 



\Sii vanligt du skiner, fortjusande Mana! 
Och likviil sa tycks du ftirtftras af sorg. 
Liksom, om du gick for att penningar lana, 
Du star sa fundersam pa himmelens torg. 
Hvad gramer ditt sinne, hvad sorjer du ofver, 
Har du ej deruppe allt hvad du behGfver? 

Den tanken ratt ofta mitt sinne har lattat, 
Att aklrig deruppe man kan blifva pank. 
Och gerna jag tror, hvad man har mig berattat, 
Att himlen ftr sjelf en ofantelig Bank. 
Der lanar man efter en helt annan skala, 
Och bast ar af allt — att man slipper betala. 



Harnere, du vet, hur man kilar och ranner, 
Hvar gang man behofver en fyrk eller tva. 
Om icke man forr brytt .sig om sina viinner, 
Sa gar man ocli fragar dem nu, hur de md. 
Hos en far man afslag; och djupt ner i pannan 
Man trycker sin hatt och styr kurs pa en annan. 



10 

Sa stokar man af till atskilliga kanter, 

At oster ibland, och at vester ibland. 

Och bast som man stretar i h'ungsbac/cens branter, 

Sa. ar man, for bofveln, vid Hammarby-stmnd. 

Man maste gno unnan och durka ocb dyka, 

Att hogt upp i luften gatstehariie ryka. 



Harnere behofvet bestandigt oss tranger, 
Och pengar forsla ej for menskornas att. 
Dct kommer sig deraf, att jordklotet svanger, 
Att menniskan ej kan fa skota sig ratt. 
Och i^olerna mellan hon skuffas och makas, 
Att pengarna jemt ntur nilfvarna skakas. 

Och tajipav man nagot, sa, veta vi alia, 

Att fa det igen, ar omojeligt har. 

Till jordklotets medclpunkt allt ting skall falla; 

Och soka dct der, blef ett rysligt besvttr. 

Och dcrforc ftr det ej svart att begripa, 

Hvarfoi' man harnere ar jemt nti knipa. 



Likfullt ar man katig och yfves och statar, 
Och taflar i lyx uti landsbygd och stad. — 
Men ack! sota Mane! forlat, att jag pratar 
Och stor din poetiska qvalls-promenad. 
Men gerna, hvar gang jag dig ser, vill jag stanna 
Och svarmiskt bctrakta din glansande ]>anna. 



I! 

God natt, vackra Mane! nu gar jag till hvila, 
Och sjelf gar du ock i din moln-paulun. 
Men kanske jag forst ofver Norrbro bor kila, 
Att inne pa Opris mig taga en "brun". 
Sen gar jag till kojs helt forstandigt att sofva, 
Ty somn ar dock himmelens yppersta gafva. 



***»- 



Till en so»'fjnen, inissttiijtl net* 
Miter ffjt'il. 

itlin van! tag verlden ej sa tungt, 
Se till, att hoppet dig ej sviker; 
Tro ej, att denna jordens punkt 
Ar sa elandig, som man skriker! 
Du pjollrar: att "det star ej till"; 
Att "du ej kan - " och "rdr ej fdr'et" — 
Ah prat! man kan allt hvad man vill 
Da rar man ocksa pa humoret. 

Se upp! och se omkring dig sen! 
Du har ju, hvad till lifvet horer: 
Tva armar och superba ben 
Och Ion pa stat och sma dusorer. 
Men anda ligger som pa byk 
Ditt iiga jemt — ar det fasoner? 
Nej! du har f'att for litet stryk, 
Och fatt for mycket pretentioner. 



,i 



12 



Forblindad ar du, om du tror, 
Att odet, hvarpa du vill skylla, 
Skall sta, i strumpor och i skor, 
Tillreds att dina ansprak fylla. 
Da ej fornuft och religion 
Forma, dig gora mindre bitter, 
Da vet jag ingcn ann' reson, 
An du far sitta, der du sitter. 

Farval! om du blott grata kan, 

Da hjelpa mina rad dig foga. 

Af'sag dig lianmct utaf man, 

Kiip snus mot ditt forgratna oga; 

Hyr in dig i en unken skrubb, 

Och blunda for all verldens vada; 

Salj byxorna och kcip dig stubb, 

Och sjung: "min gerning nddigt skdda!" 



• MCJ— 



«3 



ViinsKaiten. 

ranskap! hjertats herrskarinna!" 
Jag dig vill just ingenting. 
Jag dig redan bOrjat finna 
Vansklig har pa, jordens ring. 
Latt som stjerten pa en skata, 
Far du upp och ned. — Ah nej! 
Adjt) med dig! Du kan prat a, 
Men "std stark", det kan du ej. 

Jag din sanna tro har prof'vat; 
Profvet holl du ej till slut. 
Biist du svor, sa ofortofvadt 
Flog du uppa, dorren at. 
Sista vannen som jag hade 
Och som minnet gomt annu, 
Han blef rik och till mig sade: 
"Jdjo med dig, sota du!" 



Sa oss trohet vcdergiUler 
Niistan lika (ifver allt. 
Bor man grata? f . . n heller, 
Man bor laga saken kallt. 



14 



Forr an hjertat mer skall picka 
Och tro vanskapen om godt, 
Forr sa vill jag bror-skal dricka 
Med den varsta Hottentott. 

Du ma. gerna ha ditt vai'de, 
Och for andra visa det, 
Jag har nog af hvad du larde, 
Och behaller hvad jag vet. 
Jag vill endast mig forskansa, 
Mura till mitt hjertas hvalf. — 
Tro pa vanskap, ar att dansa 
Faviskt kring den gyllne half. 



i-x*« 



15 



Wiiaan. 

f\i alia ledamoter, om 
Man granskade, ponera casus! 
Finns ingen sa vanlottad som 
Den lcdamot, som kallas Nasus. 

FOdd till forsakelse och drift, 
Mer an det ofriga sallskapet, 
Som monumentet vid en grift 
Star nasan uppstalld bredvid gapct. 

Da munncn frossar da och da 
Med gaspastej, champagne och tjader; 
Da far den arma nasan sta 
Som Tantalus och sluka vader. 

I glaset far han titta ner, 
Der drufvan doftar liksom rosen; 
Han lukta far — men vill han mer, 
Sa svaras honom: "jo! pa. nosen!" 



Han utsatt ftr for tusen puts, 
Den gamla licdersledamoten. 
Hur ofta i den varsta smuts 
Blir icke nasan femte foten! 



40 



Hans lott alltjemt i lifvet var 
Att lianas, skrattas at ocli frysa. 
Men tyngre voro dock hans dav, 
Om han ej snusa fick och nysa. 



En ara finnes dock bestamdt 
For nasor, langa oiler korta: 
Det ar, alt ansigtet iir skdmdt, 
1 fall att Nasus vore borta. 



17 



Till WAnn. 

"m jag pa jorden vore blott 
En skald mod konstens hdgre lott, 
Da slog jag lyran viil i dag 
' Med evigt skona slag. 
Den skonsta ros pa diktens stig 
Jag villc gifva dig. 

Men ack! mod lyran i sin hand, 

Min sangmo gar raed mig ibland 
Oeh plockar blommor for mitt lif, 
Blott som ett tidsfordrif; 
Och jag ar nojd, det vet hon af, 
Med minsta knopp, hon gaf. 



Jag inga rim med O! och Ve! 

Och inga laror har att ge. 

Hvar nyckeln giims till himlcns dorr, 

Det vet ditt hjerta fih-r. 

Och doden — ack! hvad vet jag mer, 

An du, om dess myster? 



18 



Ett rum i sangens verld jag fatt, 

Men skalde-namn blef ej min lott 

Begar ej kransar da i dag, 

En enkel blomma tag;! 

Jag sjunga vill en battre sang 

Da jag blir skald en gang. 



•H»»« 



19 



Shtil for W'tiren. 

V a ron ftr kommen! 
Tyoker du om'en? — 

Ack ! ja, han ar for sot. 

Pling, plang. 
Glad och betagen, 
Der bort i hagen, 
Nyss jag en sippa brot. 
Pling, plang. 
Stormarna ej mera vaga knytta, 
Svanorna fran sodern hemat flytta, 
Larkan sjunger, varens sqvallerbytta, 
Plingeli, klingeli, plingeli plang! 



% 



Der angen sluttar, 
Backen han skuttar 
Liksom en geta-bock. 

Pling plang. 
Bronisarna briunmn ', 
Vindama ljumma 
Lsfaa kring kind och lock. 

Pling, plang. 



20 



Allt ar lif och lust i skog och mossar. 
Solen vinterns alia fasten krossar, 
Star pa himlens farstuqvist och blossar. 
Plingeli, klingeli, plingeli plang! 

Skalbaggar tumla, 
Fjaril och lunula 
Fjeska for angs-violn. 

Pling, plang. 
Qvick och nyfiken, 
Lojan i viken 
Leker "tittul" med sol'n. 
Pling, plang. 
Bjork och pil sig skynda att bekransa, 
Mygg och harkrank kunna knappt sig sansa, 
Orren spelar, kor och kalfvar dansa. 
Plingeli, ldingeli, plingeli plang! 

I furuskogen, 
Sval och fortrogen, 
Varen sitt tempel har. 

Pling, plang. 
Tjadern orerar; 
Harvid fungerar 
Goken som ldockar-far. 
Pling, plang. 
Han har varens lofsang pa sin tunga. 
Trast och hampling stamma in, i kluno-a. 
Otte Strandberg kan ej battre sjunga. 
Plingeli, klingeli, plingeli, plang! 






2\ 



Hurra for varen! 
Torka bort taren! 
Klara ditt oga! njut! 

Pling, plang. 
Kan du ej hoppas 
Nar varen knoppas; 
Borde du ha en stut. 
Pling, plang. 
Aek! hur kan man nu om sorger dromma? 
Kunna t&rax nu pa alf'var strOmma? 
Nej! for varen lat oss glasen tomma! 
Plingeli, klingeli, plingeli plang! 



P. WESTERSTRANDN 

afresa till Paris, 1851 
(Sang i P. It.) 



ITlcn ack! vi sorja cj anda, 
Att Du far bort fran Norden. 
Vi hemma bli och hoppas pa, 
Att Du ar hemsjuk vorden; 
Och langtar sa allt mer och mer 
Till Nordens gamla riken, 
Och ett, tu, tre, pa baten ger 
Den Franska republiken. 

Der lefver folket oforskamdt. 

Och fOr ett fasligt vaseri: 

I vol och qval de lefva jenit. 

Och sjunga marseljasen. 

Der blir man gra, fast man ar ting, 

Af omsorg for nationen. 

Hftr sjungs: "Bevara, Gud! oar Hung"! 

Annu pa gamla tonen. 






23 



Du alskar Svergc, liksom vi, 

Hvi lemnar Du da roret 

For vind och vag, pa en gang, i 

Brikoll och Statskontorel? 

Det kan for Dig visst vara bra 

Att slippa ga dess trappa; — 

Men Bacchi Bam och Barbara 

Bli ocksa utan Pappa, 



Storpappa! stall dock glad och vis 

Din fard till kontinenten; 

Och helsa flitigt till Paris — 

Ja, sjelfva Presidenten. 

Han valdet hade i behall 

Och vore utan like, 

Om han blott gjorde till Brikoll 

Sitt hela vida rike. 



Han tror val han, som andra tro: 
Att har ej folk kan vara, 
Att uti Sverge ulfvar ho 
Och mygg och bromsar bara. 
Var dock ea god och ihagkom 
Att sla onikull hans gloser; 
Giir honom flat och tala om, 
Att har finns ock — fransoser. 



M 



Farval da till Din rcpublik? 
Vi stanna har pa fjallet. 
Finns har ej mycket politik, 
Sa. finns har punsch i stallet. 
Pa drufvorna derborta kann, 
Och helsa var Minister; 
Men trifs Du ej, sa koin igen 
Till Dina Brikollister! 






•mi 



i 



25 



November. 



V intern kommer, hu! ja<r fryser! 
Storre brasa, mera ved! 
Nasan som cinober lyser, 
Isad ar hvarenda led. 



Molnen flyga, stormen hviner, 
Fullblod ar det spann, han kor. 
Bore visar barska miner, 
Ar ej god att raka for. 

Genom rymden, hvart jag granskar, 
Sno ooh isbark stror han ut; 
Slar med sina belgskinns -handskar, 
Sa det dinar i hvar knut. 



Gamla Bore! gerna rasa, 
Gerna dina sndslott hvalf! 
Vid min lyra och min brasa 
Trottsar jag hin hale sjelf. 



m 



Hur du verlden valdigt skakar, 
Hur du sallar jorden hvit! — 
Lyran klingar, elden sprakar: 
Fafangt, att du tittar hit! 

Dina vindar gerna tjute! 
Jag tar lungt mig en prie snus. 
Det ma gerna storma ute, 
Vi ha treflist inom hus. 



I! 



•«»»♦- 






Vrviitirel. 



il 



Jag vill sp4 
Snii vi fa. 
Rysning stygg 
Kanns pa rygg. 

Vark och sting 
Ner i tan. 
Och en ring 
Onikring man. 

Himlens pell, 
Nyss sa bla, 
Hanger gra 
Som en fall. 

Vargens tjut 
Hiirs pa elf. 
Katten sjelf 
Vill ej ut. 

Utat on, 
Ora ni ser, 
Kors! hur snun 
Vraker ner! 



28 



Luften vat, 
Kail och etraf! 
Lagom at 
Varg och raf. 



Ej ett fjat 
Vill jag ga : 
Hunden ma 
Gtira det! 

Hellre tar 
Jag en Alar, 
Och en gbk 
Pa forsOk. 



Sen ma snon 
Bredas vildt 
Ofver on, 
Som en filt. 



• MfrM- 



Mtorjan, Forlgfing och Slut. 

Vi fodas. Fafangt vorc (let att klaga, 
Att ingen fragar fcirst, om vi behaga 
Att blifva fodda. Nej! till jordens zoner 
Vi komma liksom skjutna ur kanoner; 
Och presten laser Ofver oss sin massa 
Och en nattmossa satts uppa var hjessa. 

Man, oatsporda, oss pa jorden staller 

Och lindar in oss liksom kararaeller. 

Sen vaxa vi, fa kolt och skallra redan, 

Och krypa som sma. skaller-ormar sedan. 

Sen star man lull, blir stor; och manga ganger 

Vi langta att fa skagg och polisonger. 



Snart aro bamdoms-lekarne forsvunna. 
Man yngling blir och tror sig allt ting kunna; 
Man laser Cicero, far liirda miner, 
Att ej fa snufva klilds man i bottiner. 
Man kurtiserar, och forr'n man vet ordet, 
Har man peruk och tur pa nattduks-bordet. 



30 

Man blir en man i verken och i staten, 
Far Ion, som racker natt och jemt till maten. 
Man kan ej naken ga for vind och vader, 
Hos skraddarn far man ars-kredit pa kinder. 
Man gov visiter, blir bekant i husen, 
Far fastmo, sen man varit kar i tusen. 



Man gifter sig, och tror sig nu vid malet 
Af all lycksalighet. DA bcirjas skralet 
Af barnpig-sanger, skramlor och trumpeter; 
Och svarfar gor konkurs, fast rik han heter. 
Qvartalet racker ej, man maste lana; 
Och skagg och polisonger borja grana. 



Nu har man in i alderdomen dragit. 

Alltjemt har hoppet ljugit och bcdragit; 

Och skulle battre inkomster nu dugga, 

Sa har man inga tander till att tugga. 

Till barndoms-verlden man sin blick nu vandcr, 

Da man ej hade skagg, men battre tander. 



Ej hjelper punsch och toddy mot podager 
Och ej mot gikten, hur "stor dos man tager". 
Man klar sig bakom orat och funderar, 
Hvarfore lifvet oss sa grymt handterar. 
Och summan blir af allt hvad vi erfarit, 
Att det har "moda och arbete varit". 



Vi do. Och fafangt vore det att klaga, 
Att ingen fragar forst, om vi behaga 
Att do. Nej! da vi minst det ana, 
Vi visas ut fran lifvets vadjo-bana. 
Och slutet blir, att ingen kan forklara, 
Hvarfran vi kommit, eller hvart vi fara. 



31 



"IMl " 



3$ 



MianuiHff jtlitlas 



I 



fan, den gamle herde-guden, 
Herde-pipan tog en gang. 
Spelade och blef vid ljuden 
Hanford af sin egen sang. 
Fattad utaf skalde-yran, 
Pa en sang-duell till slut 
Guden med den gyllne lyran 
Bjod den ofurvagne ut. 

Vexelvis man striden forde. 
Pan var vies om sangens Ion. 
Men Apollo lyran rorde, 
Och" dess klang var gndaskun. 
Menniskor och gudar ddmde 
Priset at Apollos ton. — 
Midas ensam Pan berOmde 
Hogljudt, emot all reson. 

Att fa stryk, var Midas nara, 
§a befangdt stod ban till boks. 
Pan berommet i all ara, 
Pipan tog och sprang till skogs; 



33 



Sag utaf de skratt, som spridas, 
Att det var at fanders vandt. — 
For sin smak fick konnng Midas 
Asne-iiron i present. 



♦MM 



34 



Belrahlelser tut en Bat. 

Man var dock glad den gamin tiden: 
"Den garnla tiden iir mig Mr!" 
Det fanns ej da sa, mycket siden 
Och glass och bjeffs ocli allt det der. 
Visst hade han det lilla felet, 
Att det for mycket kanskc dracks. 
Men, gubbar! det var lif i spelet 
Pa, pikinicken fordomdags. 

Den tiden gick ej an att skolka 
I dans, som nu, ty, unter uns! 
Sa kan man nu val dansa polka, 
Men &nda dansa som en luns. 
Kadriljen, glad som en forhoppning, 
Var dock en dans gracilis och latt. 
Fransfts ar blott ett slags forstoppning 
Och triig och drumlig pa allt sfttt. 



I 



Pa bal man gick ej for att skrapa; 
Man dansade af lif oeh sjal. 
Man lick, som nu, ej benen slapa; 
Det var en pligt att dansa val. 



35 



Och fanns formagan ej, men viljan, 
Man benen snart till lydnad-tvang; 
Man spegeln satte ner pa tiljan 
Till ofning uti battemang. 



Hvad ar var tids dansanta fester 

Med all sin yfverborna glans? 

"Sd lysla, som Egyptens prester'\ 

Ga kavaljererna till dans. 

Men ack! hvar yngling, for det mesta, 

Av nu af clans ej road stort. 

Orsaken ilr just ej den basta; 

Han hellre satt och spelte kort. 






Till kavaljeren forr det hiirde 

En elegans i balens dragt. 

I skor och strumpor, han sig forde 

I valsen som en vestanflagt. 

Nu med sin dame han gnor och flackar, 

Och golfvet bagnar for bans kraft, 

Nog vet man det: i tvatums klackar, 

Ullstrumpor, skagg och stofvelskaft! 

Men tiden sjclf ftr tung till sinnes, 
Dess gang ilr ej sa latt som fOrr. 
Det ystra, glada mer ej finnes, 
Bekymret tittar i hvar dorr. — • 



. 



30 



Men ack! jag stamde ej min lyra 
Till sorg- och ldagotoner an. 
Jag tror, att om blott Gud far styra, 
Sa blir nog verlden bra igen. 



.«-«< 






37 



innan man bliv van. 

Heraskt ar lif'vct. Outsagligt 
Vild (less ocean; 
Menskolifvet ar odragligt, 
Innan man blir van. 

Mork dess farled — Gud skall veta! 

Midt pa ljusa dan; 

Svar ar vagen till att leta, 

Innan man blir van. 



Tungt det ar att otack skorda 
Pa var lefnads-ban; 
Tung ar fattigdomens biirda, 
Innan man blir van. 

Falsk ftr lyckan. Vederstygglig 
Ofta hennes ]>lan; 
Penningknipan ar ohygglig, 
Innan man blir van. 



38 



Tungt ar att betala borgen 
For en fattig f — n. 
Tro mig! tungt ar att fa korgen. 
Innan man blir van. 



Alltsa inellan striil ocli tuniniel, 
Oro och chikan, 

Gar man som en riktig drummel, 
Innan man blir van. 






.}?tJ> 



:W 



Augiaa Stall. 

Kung Augias aldrig jag glomma skall. 

Tretusende oxar ban hado pa stall. 

Man aldrig sags braka 

Att sopa och maka. 

Det gick som det gick, bade vinter och var - 

Det blef icke rengjordt pa trettio ar. 

Den tiden var Herkules, som man forsport, 

En hjelphustru, niir det var fragan om stort; 

Man aldrig sett maken. 

Han atog sig saken 

Emot ett beting, om jag minnes, omtrent 

Trehundrade oxar, om golfvet blef rent. 



Ur Alpheus Herkules tog sig en klunk, 

Och ledde, i aldra som saktastc lunk, 

Den valdiga floden 

Tvars in genom boden; 

Och stallet blef rent i hvarendaste nat, 

Och oxarne ramadc vivat derat. 



40 

Kung Augias sjelf, med sin lurfviga lugg, 

Sag gronogd och flat genom f&husets glugg, 

Hur rent han nu hade. 

Men Herkules sade: 

"Si sa! lat mig fa den beloning ni sagt; 

Trehundrade oxar, dct var vart kontrakt!" 



Kung Augias sade: "Trehundra? — All ha 

Det torde val bli att besinna sig pa. 

Jag log bara i er; 

Det var fantasier, v 

Ett narri och ingenting mer, mon ami! 

Ni matte, for f — n! val forsta raljeri!" 



Men Herkules svarade endast: "jasa! 

Mig lyster ock lara dig narri forsta." — 

Och dermed han dubba'n 

I skallen med klubban, 

Att foga det fanns utaf nackben och skinn. - 

Kung Augias hvit-ogat vande ut-in. 

Men Herkules var om sin dagspenning man. 

Pa thronen han satte den aflidnes son. 

Betaldt fick han redan, 

Och murade sedan 

Ett tempel for hvad han fortjent i ett stall. 

Kung Augias aldrig jag glomma skall. — 



41 



Allt sedan lag Herkules jemt i krakel, 

Hull spelhus med namn af Olympiska spel, 

Och flojde pa murar, 

Slog jattar och tjurar, 

Drog Cerberus ur sitt ohyggliga hal — 

Sist reste sig stoder, och briindes pa bal. 



m 



Till Clara. 

(Efter Thomas Moore.) 

^e i mina ogon, skona flicka! 
Skall du se ett litet skont portratt. 
Lat mig sjelf i dina ogon blicka, 
For att se min bild pa samma siltt. 
Alltsa ha vi, oskuldsfulla Clara! 
Barn tillsammans — men i ogat bara. 



m-n 



43 



Ktt Slitters tnissiitte 

Just Trettonde-dagen i fjol, Femtitva, 
Da blef det ett siftdparti hclt apropa. 

Siktern tog sin frack och sin basta sourtut; 
Den ringaste flack togs med kaffe-sump ut. 

Han hyrde sig hast och en slade med fall, 
Och gick upp till Soder och bjod en Mamsell. 

Och taget bar af genom Lagardslands tull; 
I fallen de madde som perla i gull. 

Sen dansades glupskt, och det kan ingen tro, 
Hvad man hade roligt pa, Lidingb-bro. 

Men hastigt Mamselln, med en stamma sa mjuk, 
Kom hviskande iimt: "Herr Sikter! jag ar sjuk! 

Jag maste till staden." — Och genast Mamselln 
I sladan bars ut och insvcptes i fall'n. 

Om tinning och kind blef hon blek som en sno; 
Siktern trodde jemt, att hans dam skulle do. 



44 

Som ljungelden far, sa han ktirdc i traf. 
Pa Storgutan straxt hon ctt anskri uppgaf. 

"For Guds skull", hon skrek, "ring i n&rmaste knut!" 
Han ringde — och bums kom en Barnmorska ut. 

Den skona forsvann, och det var kanske bast: — 
Siktern stod, i synen sa Mng som en hast. 



45 



moilen. 

Jag vet en flod, 

Som brusar jemt och aldrig stilla stod. 

Utaf Guds egen hand, 

Vid solens forsta brand, 

Som ofver jorden sken 

Pa blomstrens forsta skott, 

Drogs dammen upp — och sen 

Har den i sekler gatt, 

Liksom den annu gar: 

Den floden kallas ttd, dess vagor kallas dr. 



•IHl- 



40 



Stjernorna. 

Utjernor, stjernor! hvad jag alskar eder! 
Da J blicken fran er himmel neder; 
I mitt hjerta vakna, pa en gang, 
Hopp och karlek, gudafrid och sang. 

Villsamt gick jag, 6orjande pa, vagen, 
Ensam, fattig, triistlos ocli flJrlagen; 
Hvart jag gick, fran ljckans ynnest domd, 
Stod jag stiindigt utestangd och glomd. 

Jorden glOmmer, kallt ar verldens hjerta. 
Glommer himlen lika kallt var smarta? 
Sa jag tilnkte. — Kanslan svarte: "nej! 
Jorden glommer, himlen glommer ej." 

Jag sag upp ur stoftets kalla naste, 
IOar var himlen, stjernbestrodt dess faste. 
Toner hordes. I sin bojas tvang 
Sjalen lyddes: det var hoppets sang. 

Nu hvar gang ert ljus fran himlen strommar, 
Fylls min sjal af himlahoppets drtimmar. 
Nojd med hvad mig odets gunst beskar, 
Har jag jorden, har jag himlen kar. 



47 



Och pa jorden, fast bekymret trycker, 
Vagen ej sa villsam mer jag tycker. 
Himlen syns mig ofver jordens dald, 
Som en karta, till var lcdning stalld. 

Lysen mig da, himlabarn! pa vagen 
Till min faders gudaborg, belagen 
Bortom solen, dit min ande trar, 
Till Olympens evigt grona var! 



fH'-— 



48 



Watt och Tt'iiat. 

Ul hur lange skall jag bida, 
Huru lange skall mitt hjerta 
Klappa endast fur aft lida, 
Kampa under sorg och smarta? 
Sorgen ar allena vorden 
Menskan trogen, da hon ilar 
Som en skugga ofvcr jorden 
Och ett raal fur Odets pilar. 

Jag sag ocksa nujets fester, 
Blandade mig in i hepen, 
Och fran uster och till vester 
Htirdes starka frujderopen: 
Men min sjal fann ljuden tomma, 
Fann ej trust i yrans Sanger; 
Och som turnet, fur en blomma, 
Fann jag blott, fur nujet, anger. 



Sj 



Och min sjal ar murk som natten, 
Och mitt hjerta bryts som hafven. 
Manen lik, kring land och vatten, 
Dystert stirrar jag mot grafven : 



49 



"Hiir skall lidandet forsvinna", 
Sa ur grafvens djup (let talar, 
"Hit skall stormen icke hinna, 
Har bor frid i skumma salar." 

Helga jord! nar vill du gumma 
Stoftet af din son, som lider? 
Nar skall jag en gang fa glomma 
I ditt skttte lifvets stridor? 
"Undan stormens vald, O! hor mig, 
Ljufva dod!" sa suckar anden, 
"Tag mig i ditt skepp och for mig 
Till den stilla lugna stranden!" — 

Sa af nattens lugn omslutad, 
Ibland dodens tysta vardar, 
Stod jag mot ett graflcors lutad, 
Bedjande uppa, dess gardar: 
Och en lindring ljuft sig lade, 
Som en lakdom, kring min smarta, 
Som om trostens engel hade 
Stigit ned uti mitt hjerta. 



Och de heta tarar runno, 
Och for ljusct i det hiiga 
Skuggorna allt mer forsvunno; 
Klarare blef sjillens oga, 



50 



Och jag horde toner klinga, 
Som en sang af Ijufva tarnor: 
"Grat ej! du skall snart dig svingn, 
Segerkront, till dessa stjernor!" 









Bamon och Mris. 



51 



(Idyll.) 

mis. 

ftag for Guds skull, Damon lilla! 
Alskadc! hur ,'lr det fatt? 
Sag min engel, mar du ilia, 
Handen darrar kail och matt? 
Omma herde! svara, svara, 
Lat mig ej fortviflad sta! 



DAMON. 



bara, 



Sakert jag forkylt mig i 
Ty min mage kniper sa. 

mis. 

Att dig bota, hvarje droppa 
Ur mitt hjerta vill jag ge. 

DAMON. 

Gif mig hellre hafresoppa 
Och en kopp med flader-te\ 

IRIS. 

I mitt oga kom och blicka! 
Jag dig tusen kyssar ger. 



m 



■ 



DAMON. 

Ack! en smorduk, b&sta flicka! 
Skulle lindra mig langt mer. — 



Bast de talde, brakte faren, 
Och de markte vargens svek, 
Och pa Damon restes haren, 
Iris bara sprang och skrek. 
Vargen skramdes utur hagen, 
Iris knot sitt fiirklads-band; 
Damon straxt blef bra i magen, 
Kysste Iris omt pa hand. 



•«!*• 



53 



*lti /for tt: 

Damon skulk lammen fora 
Uti mOrka dalen ned; 
Sad' till Iris: "giir sa nicd!'' 
Iris log och sa': "m« gdra." 



"Der i skuggan far man hora 
Fogelsang sa glad och fri, 
Och da sjunga ilfven vi." 
Iris log och sa': "ma gdra." 



e 



"Kunde jag ditt hjerta rora! 
Skona Iris, blif min van! 
Vill du ej, sa Ayr jag han." 
Iris log och sa': "ma gdra." 



"Kan jag hoppas? lit mig hora, 
Vill du bli min makii? svftr 
Mig din tro och haf mig k&r!" 
Iris log och sa': "ma gdra." 






54 



"Men om tvedragt skulle stOra, 
Sade Iris, "pa var strat, 
Kunna vi ju skiljas at?" 
Damon log och W : "ma gora." 



•H^ 



55 



SkrM8tio-aang. 

JMyss pa sundets blaa vagor 

Gungadc min jullc l&tt. 

Nu derofver vintern spanner, 

Som en brygga, isens slatt. 

Raska gossar! utat slatten 

Stracken af som stormens vind! 

SkOn ar dagen: 

"Solen glimmar .blank och Irind." 

Utat fjarden gar var kosa, 

Och dess golf ar spegelklart. 

Nasan, rod som "hulda Rosa", 

Svindlar vid en sadan fart. 

Tran och strander, berg och buskar 

Flyga sasom mom forbi, 

Och i isen 

Sjunger det bad' hej och hi! 

Eja Brodcr! nordens vinter 
Ar pa friijd och nojcn rik. 
Oriltt gor man da att saga: 
"Vintern ar med doden lik." 






56 



Himlen sig i isen speglar, 
Liksom i en silfver-bal. 
Lustigt seglar 
Man ocksa pa kol af stal. 

O! jag saknar icke varen, 

Saknar icke Floras park, 

Der jag skar sa manget, manget 

Alskadt namn i tradens bark. 

An i isens silfver-skifva 

Samma namns-drag ritar jag, 

Och en cirkel 

Drar jag om do kara drag. — 

Hu! det snuar! namnen redan 

Sno-vaft tacke doljas i. 

Hemat, hemat vill jag draga, 

Isens spegel ar forbi. 

Till min flicka vill jag etyra, 

I dess karlek soka hamn: 

Var och himmel 

Drommer jag i hennes famn. 



57 



Mitt Attt. 

Hon, hvars bild mitt hjerta hyser, 
All min sallhet innebar. 
Hon ar solcn, som inig lyser, 
Hon min lefhads engel ar. 

Murker i min sjal sig lade: 
Ack! da kom hon som en van; 
Hennes blick sitt "varde!" sade, 
Och mitt brust blef ljust igen. 

Utan henne, allt jag saknar, 
Villsefar pa tidens strum. 
Hon ar tanken, da, jag vaknar, 
Somnar jag, ar hon min driim. 

Allt med henne har mitt hjerta, 
Vingad gur hon tidens gang; 
Hon ar trOsten i min smarta, 
Hon ar gladjen i min sang. 



• ^Je^* 



58 



MSesiiket i Adalen. 

1/er stod densamma hyddan annu qvar, 
I skuggan af den morka furu-skogen 
Vid elfven, som, uti min barndoms dar, 
Hon fordom stod sa. vanlig och fortrogen. 
Har hade Julia sitt blomstcr-land, 
Har hangde bjorken ofver fonster-bagen, 
Der lekte vi som barn vid elfvens strand 
Och slogo "smbrgds" pa den blanka vagen. 

Och hennes fader mins jag som i gdr! 
Der han pa trappan eatt i sommarqvallen: 
En vordnadsvard, "en vis med silfver-hdr" , 
Som gl&nste hvitare an sniin pa. fjellen. 
Hans lif var ensligt, var en enke-mans, 
Hans kropp herkulisk, fastan stodd pa krycka; 
Hans alders frcijd var stugan, som var hans, — 
Och Julia, hans lefnads basta lycka. 

Skon var hon, der hon vaxte glad och mild 
I skogens land, guld-lockig som Aurora, 
Som blyga sippan, der hon vaxer vild, 
En alsklig "harold for den unga Flora." 



59 



Men ack! som blomman ofta tynar bort, 
Da skarpa nordan andas uppa, stangeln, 
Pa plagans lager sjonk hon innan kort, 
Och grafven gomde snart den hulda engeln. 

Den gamle dog af sorg och alderdom, 
Af goda englar till de kara buren. 
Och lutande stod hyddan nu och torn, 
Och vagen slog mot den forfallna muren. — 
Jag sag hur solcn sjonk, ocli hjertats sar 
Kefs upp da yakan slog i furu-salen. 
Jag brot en blomma, krossade en tar, 
Och flydde ur den minnes-rika dalen. 



. 



(50 



sitHfi mil 

kSjung, Svenska folk! med hjerta och mod tunga, 
Med friska toner, friska andar sjung! 
Ty ringa ar det ej, hvarfiir vi sjunga: 
Det ftr for Oscar, S verges dyre Kung. 
Han folkets karlek har, sa langt J sporden, 
Ty riitt och sanning alskar fosterjorden. 

O, Konung! skont belysas vara dagar 
Af hoppets sol, ty adel ar Din sjal. 
Gor landet sallt, tag varden om dess lagar, 
Med blicken fast pa fosterlandets val! 
Lat ljuset framga, som det vill i Norden, 
Ty riitt och sanning alskar fosterjorden. 

Beframja dem! och himlen skall Dig lona 
Med mangen frojd, om kronan an ar lung, 
Ty Sveas varma karlek skall Du rona,' 
Och folkets sang, "lievara, dud! v&r Kung', 
Genljuda skall bland fjellarna i Norden, 
Ty rati och sanning alskar fosterjorden. 



61 



Vtirena MSngel 

iiiir den skona varen nalkas 
Och den tjusnings-rika larkan 
Jublande mot soldi sjungor; 
O! da frojdar sig naturen, 
Kastar slojan af forklarad, 
Speglande i Gud sitt anlet; 
Och den solbeglansta jorden, 
Vftckt ur langa vinter-somnen, 
Kanner af en Gud sig lyftad 
Narmare till himlens hjerta; 
Och Lycksalig i sin kansla 
Smyckar hon sin barm med rosor, 
Och hugsvalar med sin fagring 
Oss inbyggare af stoftet. — 
Derfore, nar varen kommer, 
Blir det morgon i vart hjerta, 
Och vid horisonten tindrar 
Hoppets skona morgonstjerna; 
Och den friska himla-daggen 
Duggar BfVer lifvets blomma. 
O! da flykta alia skuggor; 
Det blir lattare att andas, 
Ty en var-luft blir vart inre, 



- 



m 



Der, i hanryckt andakts-jubel 
Klingande, liksom en larka, 
Sjalen lyfter sina vingar 
Till gudomlighetens lofsang. 

Men med tarar i sitt Gga, 
Ty lion vet, att hon ar bunden, 
Beder hon till varens engel: 
"Broder! lossa mig ur bojan, 
Ty jag liingtar till min fader." - 
Engeln svarar: "doden endast 
Kan ur fangelset dig lossa; 
Nyckeln ar fortrodd at honom. 
Jag af himlen blott ar skickad, 
Till att trosta och hugsvala." 



IK3 



Till tie Sorjantle. 

An en gang, och ofta, rofvar doden 
Hvad med omhet jorden fostrat har. 
Spada skuggal ifran lifvets oden 
Fridens engcl dig till himlen bar. 
Han som sade: "Ldter barnen komma, 
Himmelriket horer barnen till"! 
Spada telningen af himlens blomma 
I sin Faders lustgard satta vill. 

Omma Moder! intet sprak beskrifver 
Och din sorg i bilder preglar ut. 
"Pilten iir ej dod, han sofver", blifver 
Dock din saknads guda-trost till slut. 
Hulda Fader! med oftndlig smarta, 
Ser jag dig vid alsklings-grafven sta. 
Skont han hvilade vid edert hjerta, 
Battre hvilar han hos Gud anda. 



Tarar trtista. Soin den vise grater, 
Graten dock med evighetens hopp! 
Stoftet dor. Blott for att slackas ater, 
Tandas lifvets skonsta jul-ljus opp. 



04 



Anden lefver. Bottom solens stralar, 
Genom grafven gar bans pilgrims-tag. 
Dit gick sonen, ren som dikten malar 
Nyfodd svan ur Urdas silfver-vag. 

Nordens stjernor Ofver grafven gliida, 
Der han gOms fran sorger och besvar. 
Frid och trust i deras stral-glans floda, 
Da var saknads turtur klagar liar. 
Lat oss grata, ack! men Mt oss hoppas, 
Att de kara aterse en gang, 
Och der lifvets eternellcr knoppas, 
Stamma in i evighetens sang! 



•tKH 



(35 



Sofarens Morgan-Bung. 

Ilugt pa skoi'Steus-murn 

Sitter jag ooh ser, 

Huru all naturn 

Blomsterkransad ler. 

Klar ar himlen, morgonfrisk, och jorden 

Ar en harlig blomster-tatia vorden. 

Ofver land och hat 

O! hur dollar skon 

Andedragten af 

Blomstrens morgonbGn ! 

Solen vaknar, och dess oga skiner 

Genom Thetis blaa sang-gardiner. 

Men ur haf'vets natt 

Syns han redan ga: 

Dagens konung sat< 

Gyllne kronan |>;i. 

Ostera hviftar med sin rddafana; 

Lifvets urverk gar sin gamla bana. 



66 



Mork min bana var, 

Sasom grafven ar; 

Men till ljus den bar, 

Sasom grafven bar. 

O! det ar som, vackt ur dodens kinder, 

Genom oppna skyn jag sag Guds under. 

Fader! du som ser 

Till ett hjerta rordt, 

Hor den bon, jag ber, 

Som du hittills hort! 

For den minste ibland jordens soner 

Stangs din himmel ej, du hor hans boner. 

Fader! hor mig da! 

Med min ringa lott 

Lax mig niijd att ga, 

Som jag hittills gatt. 

Ar jag nojd; hvad du ej ger derofver, 

Ger du sakert hvad mitt lif behofver. 



•H1H 



67 



V#/« tiret. 

Valkommen framling! Fast jag dig ej kanner, 

Jag halsar dock som van med frojd och hopp/ 

Om sen vi skola skiljas sasom vanner; 

Det fa vi se vid malet af ditt lopp. 

Jag vet ej annu hvad du for i skolden: 

Om du bar varman eller nordan-kolden 

Inom ditt hjerta for mitt sanna val. 

Dock, hur som heist, du skall mig ej fortrycka. 

Af tiden tigger jag ej lifvets lycka; 

Fran jordens dimmor lyfter jag min sjal. 

Fran ljusets Fader koxnmer al god gafva. 

Mitt hjerta alskar att tro Gud om godt. 

Jag vet hans loftcn halla hvad de lofva, 

Da jordens loften aro drommar blott. 

Jag vill ej biirja aret med att klaga, 

Jag vill, med karlek, af Guds karlek taga 

Hvar gafva, som han ger, om an bekymrens lott. 

Kom tid och Ode, gliidjc cllcr smarta! 
Den gode Fadren jag fortror mitt val. 
Fortrostans kalla porlar i mitt hjerta 
Och hoppets harpa klingar i min sjal. 






68 

Jag lyssnar gerna till cle toner Mara; 
Ty hjertats lycka fftstad ar dervid. 
Och under lifvets korta vandrings-tid, 
Behofs val mera, for att lycklig vara, 
An tron pd Gud ocli i vart hjerta frid? 



(39 



WJfveta Wejetingnr. 

\Strid och vcxling menskan folja 
Genom lifvets dunkla drum, 
Der vi Rngsligt sta och skolja 
Trasorna i tidens strom. 
An at lyckan man sig glader, 
An man naggas bit for bit, 
An man drifs for vind och vader, 
Som ett yrfii hit och dit. 

Lit vets gang ar enahanda: 
Ingen rast och ingen ro; 
Ar man fodd i Haparanda, 
Skall man do i Falstcrbo. 
Underlig ar menskans vandel, 
Om man den betraktar ratt. 
Bast man snusbod har och handel, 
Sitter man pa taburett. 



Fafangt gar man hilr och koxar, 
Att sitt Ode se fflrut, 
Ar man fodd att mota oxar, 
Blir man rik grosser till slut. 



70 



Stundom, for att gifmild vara, 
Kanner lyckan ingen grans. 
Mantjen ifran fandrik bara 
Knogat upp till excellens. 

Sa man ser ock mangen vandra 
Arbetsam, men dock i nod, 
Medan, uti lattja, andra 
Simma uti ofverflod. — 
Roligt vore till att veta 
Pa hvad grand det sa ar staldt, 
Att en del skall ha det feta 
Och en annan sta pa svalt. 

Dock, hvad kan det, pa det hela, 
Rora oss, jag fraga vill? 
Odets makter med oss spela 
Utan att oss sporja till. 
Fafangt ar det, att vi spana, 
Hvarfor Odet sa befallt; — 
Men det ar ju menskans vana 
Lagga niisan uti allt. 



>IH<- 



1\ 



M*n min Fiiiletseiiag- 

(Vid rakspegeln.) 

J\l ar du ffldd i dag, min van! 
For manga hemms ar. 
Och gudskelof! du frodas an, 
Fast sprackligt ar ditt bar. 
Men ack! du ar anda, till slut 
Sa gammal ej, som du ser ut. 

Nu sitta vi har vis-d-vis 

Och titta pa hvarann. 

Min gubbe! du skall genast bli 

Sa snygg, du nansin kan. 

Det galler visst ditt eget skinn — 

Hall mun! nu skall du tvalas in! 






Si sa! nu ar du blank och fin. 

Tand din cigarr och riik! 

Din kind ftr slilt som ett porslin, 

Och hakan som en lcik. 

Siltt ljus uti ditt ogas glugg, 

Var glad, stryk upp din gamla lugg! 



It 



Jag 5nskar dig an manga ar 
Och allt hvad kftrt och godt; 
Och sakert om du lefva far, 
Sa dor du ej sa bradt. 
Se icke trumpcn ut, gif akt! 
Lat hjertat ski i nniiitcr takt. 

For tungt biir man ej verlden ta, 

Och den i skuggor kl&. 

Man bor val nagot folkvett ha, 

Da man ej blef ctt fix. 

Var glad, att du f'att mensldig mine 

Du kunde varit skapt som s . . n. 



Jag tal ej folk, som blott till knot 

Sitt hela sinne st&mt. 

Det kliar alltid i min fot 

Att hora klagan jemt; 

Som det blbtt fanns pa lifvets strat 

Sm'limpor, slottskansli och grat, 

An ar det soln, som ar for varm, 

An ar Guds dag for lang; 

An ar det regnet, som giir harm, 

An ar det vindens sang; 

An ar vart klot for rundt och skumt, 

An ar det odet, som ar dumt. 



7;j 



Men duminast ar anda du sjelf, 

Om allt i svart du sag. 

Tror icke du, att tidens elf 

Har guldsand i sin vag. 

Kan du ej annat se, an mist, 

Ga, da och hang dig, fOrst som sist! 



Men du, som jag i spegeln ser, 
Med blicken full af frojd ! 
Dot gor du r&tt i, att. du ler 
Och tar din dag fOniojd. 
Din tid med jemmer ej furspill: 
Lat jorden dansa som hon vill. 

Farval! ga nu till dina varf 

Med frojd och sj med grat. 

-I lifvets etrid haf mod och nerf! 

Sa gar din vag fraraat. 

Var lugn, gor ratt, var fast som stal! 

I qvall vi traffas vid en bal. 



♦ *»Si- 



M MZaen. 

Tordom uti paradis 
Lefde man pa annat vis. 
Sallskapslifvet var honnett, 
Enkel var dess toilett. 
Adam brukte, som vi hurt, 
Aldrig frack, men bara skjort. 

Evas dragt var ratt och slatt - 
Inga strumpor, ej schalett. 
Haret som en schal hon bar, 
Vaden sag man som den var. 
Kladningstyg hon aldrig fatt - 
Fikonlof till ffirklan blott. 



Var och sommar var det jemt, 
Foo-elsang och lek och skamt. 
Sjelfmant vaxte skog och ang; 
I hvar buske var en sang. 
Ingen brandvakt hade lof 
Stora nattron, da man sof. 



7!) 



Aldrig siirjde man for mat: 
Arter, spams och spenat 
Vaxte som den stiirsta skog, 
Utan spade, harf och plog. 
Raddisor som stora klot 
Stotte man alltjemt emot. 

Menniskan var oskuldsfull, 
Hof-ratt fanns ej, och ej Tull. 
Eva gick, som hon var van, 
I sin lustgard liela dan. 
Adam foljde sin natur, 
Drufvan sog och tog en lur. 

Adam lefde med sin fru 
Ett helt annat lif, an nu. 
Ingen sorg man visste af; 
Tiden gick i tripp och. traf 
Mellan hjertats O! och Ack! 
Kyssar och persilje-snack. 

Snart dock flydde lyckans rus: 
Fan kom in i Adams hus, 
Tyckte om det som var bart, 
Eva om hans ftppel-kart. 
Och 8& tog all gliidje slut — 
Adam lick on engla-stut. 



70 



KMvatt ar en Mnformator? 

Em man af akademisk race, 
Ett slags Apthekare, som krossar 
Sma kunskaps -fron, som med karbas 
Ges in at vara sota gossar. 

Det i familjer sir en sed, 
Att han skall till fiir pojkar vara; 
Och derfor far han vara med — 
Som en nodvandig smorj-burk bara. 

Salongens ton han ej ffirstar, 
Fast han sin halsduk sirligt knyter — 
Och blyg till den grad, att han gar 
I farstun ut, nar han sig snyter. 

I kunskap ofta sadelfast, 
Han stundom tillhor de tafatta; 
Men ocksa ftr han vanlisast 
I rangen nfist familjens katta, 

Skall det en utiard stundom bli, 
Och han far vara med i svangen, 
Da sitter pojken innti, 
Och informatorn bredvid drangen. 



77 

Hans kail ftr tungt pa manga vis, 

Och det'stundom ar sa svaxt att plugga 

Latin i mammas Klla,gris, 

Som att fa guds-ord i en sugga. 

En informator, kara du! 
Som till ett sadant kail ar slagen. 
Han bor ha talamod som sju, 
Och en isktillare i magen. 



I 



MtnsttiUei. 

Min Gud, sa trefligt! fyra rum 
Och kok — och allt nyrepareradt ! 
Och fonsterrutor, nitton turn, 
Just herrskaps-likt och val rangeradt! 
Har i sangkammarn far du lof 
Att se, hur solen vanligt skiner — 
Ack! titta! hvilken sot alkov 
Med tryckta nettelduks-gar diner! 

Amanda! om du vore liar, 

Och sag, hur jag gar har och stcikar! 

Formaket ar ratt natt, och der 

Sta dina kara blomsterlokar. 

I salen, blekrod till sin farg, 

Murgronan sig kring taket shngrar. 

Pianot utaf Soderberg 

Star blott och vantar dina fingrar. 

Och hvilken utsigt! hulda kom! 
Se holmen der vid "prestens udde", 
Der solen just gar ned, liksom 
Hon tankte ta den till sin kudde. 



79 



Och der hur vexla skog och slatt 
Romantiskt mellan berg och byar! 
Och vattnets spegel, violett, 
Tar fargen utaf qvallens skyar. 

Du kan ej tro, hvad jag ar glad! 
Af lions jag har en evig skara. 
Tolf gass i vassen ta sitt bad; 
Och grlsar praktiga och rara. 
Der nere korna ga i bet, 
Och grille, tjudrad vid sin Una. 
Hvar oxe, som var prost, ar fet, 
Hvart far, som lansnians tjocka Stina. 

Jag lycklig ar pa. satt och vis, 
Men timmarne ga anda sena. 
Visst har jag har ett paradis, 
Fast jag, som Adam, gar allena. — 
Men ack! da, i sin blomster-skrud 
Midsommarn firas gladt och vardigt, 
Da for jag hit dig sasom brud — 
Da fiirst ar paradiset fardigt. 



•U(l' 



HO 



War-rim. 



\ 



if! hvad kip, O! hvad pip 
Uti skog, uti dal, 
Uti bjOrk, uti al! 
Det ar klang i hvar knopp, 
En fiol i hvar topp. 
Trast och siska ha hojt 
Hvar sin piccola-rlujt; 
Och i granens karbas 
Kuttrar or'ren sin has. 
Detiir var, dct ;ir var! 
I hvar ader det slar 
Blott forsoning och frid; 
Det ar karlekens tid. 
Pa hvar gungande gren, 
Se, hur sott liten-en 
Spetsar niipet sin mund 
Med en ann' i furbund. 
O! hvad pip, O! hvad kip! 
Och en kyss, det ar allt: 
Ingen lysnings-anstalt, 
Ingen bakelse-fest, 
Ingen punsch, ingen prest. 



Det ar brflllop pa stund, 
Uti samma sekund, 
Som man kysses pa round. 
Ingen hogvordig man 
Nansin klandra det kan: 
■"Det gtir an, det gar an!" 
O! du harliga var! 
Ingenting Ofvergar 
Din fortrollandc kraft. 
Sodavatten och saft, 
Punsch och kosteligt vin 
Och likor superfin 
Ar ett fnask, ar ett noil 
Mot den enklaste foil, 
Mot den ringaste bit 
Af din gruna habit. 



Korsl hvad du ar gentil, 
Hvad du har for en grace, 
Om man ser din profil, 
Eller scr dig en face! 
Hvad ar guld, hvad ar namn, 
Hvad ar allt hvad jag dromt 
Om allt stort och beromdt, 
Mot den oppnadc famn, 
Som du racker mig 5mt! 
Lat mig hvila en stund 
Just sa har vid din barm, 
Lat mig pussa pa miind. 



82 



Lat mig dromma mig varm 
Har pa blommande strand, 
Lat mig pussa pa hand 
Och fornimma din rost, 
Full af karlek och trost! 



S3 



j%fsHetl*-8hal till en Van. 

iMovitz skulle bli Student.") 

Lange gick lian pi Carlberg, 
Var lektor for kadetter, 
Satte till bad' merg ocli farg, 
For att fa karen batter. 
Men i prat, 
Kif och gnat, 
Hvem kan bli belaten? 
Och han sokte pastorat 
Och gaf Carlberg pa baten. 

Ja! han var en man af verld, 

Och rask och flink i gangen. 

Dito var han, fastan lard, 

En bjesse uti sangen. 

Han sjong bra, 

Kunde ta 

Hogt uti soprnncn, 

Och ett glas bland vannerna, 

I trots utaf koftanen. 



f^" 



84 



Skalen klingar. En och hvar 
Af oss dig itaskar lycka. 
Fran Carlberg du gerna far, 
Och derftir vi dig trycka. 
Lycklig lott, 
Att du fatt 
Lemna detta torra! 
Nar du far, sa far du blott 
Fran Sodom och Gomorrha. 

Hade du blitt qvar, bevars! 

Du fatt, som mangen fatt det, 

Kappa utaf sidensars 

Och kyrk-supen pa slottet. 

Men du brast 

Ut i hast, 

Gamla satsen trogen: 

Battre ha en fogel fast, 

Jin hundra uti skogcn. 



Lycka till att omsorg ha 
Om bostallet pa kullen, 
Honsen, att de varpa bra 
-Och farena for idlen. 
Visa dig 
Presterlig, 

Att man dig beundrar. 
Jorda lik och brudpar vig 
Och massa, sa det dundrar! 



85 



Unna gerna hvad du har, 

Och flardfri var for resten! 

Man om allt och sparsam var, 

Men ej som "snala presten"l 

Nykterhet, 

Som du vet, 

Hor till helga ordet; 

Men du kan ju ha for det 

Din aptitsup uppa bordet. 

Sky all skrymtan som en pest, 

Var fid och glad som dagen! 

Nekas gladjen for en prest, 

Sa Gud valsigne kragen. 

Men du har 

Sinne qvar 

An af gamla stammen. — 

Helsa Mor och Klockarfar 

Och res i Guds namn! - Amen! 



n:i- 



86 



I tmin ft he net 

Melodi: "J.'ig fatligc L;ippman' ; 

JTOrtjusande mftna! 
Litet pengar mig Una; 
Ty forbi &r nu vorden 
Min kredit har pa jorden. 

Ilin hale nu tar mej! 
Alia svara: "jag liar ej." 
Och sa ha mina bjornar, 
Klor och n&bbar som ornar. 

Barmhertige frater ! 
Himlahvalfvets dukater 
Du behofver blott sopa, 
Och sM pa mig en skopa. 

Men sla dem sa varligt, 
Ty det kan vara farligt, 
Att de klyfvas i kantcn, 
Som hos oss silfver-slanten. 



Jag skall icke spara. 

For jcmforelsen bara, 

Af den sort, som du sander, 

Visa for Rikets Slander. 



87 



Men hjelp mig ur sorgen, 
Du skall arligt fa borgen;. 
Fa en suck uti biinen 
Och inteckning i lonen. 

Sa menskan ar vorden, 
Fodd och uppfodd pa jorden, 
Att pa himlen hon hoppas, 
Tills i grafven hon stoppas. 



«i 



88 



Soi-ff. Mtehtftntner oc/i Triiat. 

ftorg och bekymmer aro jordens barn. 
Vid tidens stromfall byggde de sin qvarn, 
Att krossa menskors brost i evig tid 
Och mala sunder der'as frojd och frid. 
Sa lange tidens flod ej dammes opp, 
Gar kngg i kugg i oafbrutet lopp. 

Med hvarjc hjerta, som i stoftet slog, 
Den matas skall, och aldrig blir det nog. 
Men ack! jag tanker: lat mig lida an! 
Hvad qvarnen krossar, far jag nog igen: 
Dcrupiie, hvarje friijd, som bar forgar 
tSom saffransbullar jag tillbaka far. 

For hvarje qval pa lifvets dunkla fard 

Ha vi valuta i en hogrc verld. 

Den trosten ar en skank, som hoppet ger 

Och jag bcslutit att. cj grata mcr. 

Ty nar jag rider uppa hoppets Btaf, 

Blir farden cj sa svar pa tidens haf. 



89 

Jag far das tryggt, och tanker som kung Ring: 

"Den som Ur radd, kan ju gd sfon omkring." 

Da biiljan svallar och d& stormen gnyr, 

Jag vet, att (let en annan ar, som styr. 

I hjertats bonkapell, jag taller ner 

I djup tillbedjan — ack! hvad kan jag mer? 



*+:n« 



00 



I en Hat'ttnfnnn -Miiharen Minnesboh. 

UIi'il mill Julil.' 

>3nart ifran lotsar, tull och karantan 
Du far din kos med pulver och lancetter, 
Tag da. ett minne med dig han 
Bland dina ofriga portratter. 

Nar sa du dvaljes, fran var hafs-fl skild 
Och vannerna i Tull- och Lotskontoren, 
Glom icke, da du ser min bild, 
Den knubbiga Tullinspektoren ! 

Bland Esculapii siiner sok ett namn, 
Och folje lyckan dig, hvarhelst du landar! 
Du har ett minne af Sandhamn, 
Hvar gang du pa receptor sandar. 



•IK) 






Bli'wt-aamtl- 



01 



Ack! hvad v&rt lif iir elandigt!" 

Bast man har varen och sommaren fatt, 

Blir det ruskigt och vatt: 

Hosten kommer sa bratt 

Och forstor os's bad' in- och utvandigt. 

Halfdod gar myran i sanden, 
Hela naturen ser surmulen ut, 
Som en pojke, som fatt stut 
Och magistern kort ut, 
Och som byxorna bar ut! handen. 

Blommor och lof uti bundtar 

Fosas af stormarnas sopqvast i sky. 

Molncn jagas och fly, 

Gra och tunga som bly; 

Trast och siska ha glomt sina "glunlar." 

Ostan med nordvcsten turar, 

Piper i skorsten, i viigg och i knut. 

Genom rock och sourtut, 

I scalosch in och ut 

Kilar regnet, och vadorna skurar. 



m 



Sa, bast jag tankarne samlar 
Hemma, sa blaser en il ut mitt ljus, 
Stjelper blackliorn och krus, 
Tobaks-ask och kardus, 
Och "fdrgufves i morkret jag famlar." 

Tempora tamen mutantur: 

Hosten, som vintern, val en gang forgar. 

Under tiden man far 

Scika trust i en tar, 

Och i the-vatten hos sina Tanter. 

Modet man aldrig bor sanka, 

Hur det an stormar i berg och i dal. 

Har du soi'ger och qval, 

Kan du ta din pokal 

Och bekymren som kattungar dranka. 



— +i:)« 



93 



Otm; elter en Tans Itehiinnelse. 

Allt kortspel ar ett sat-tyg har pa jorden. 
IlOr, hvad i gar mig hande pa supen: 
Jag slog mig nod vid ett af vira-borden, 
Med tva lujtnanter och en sjo-kapten. 

"Jag spelar hvad point, som J beliagen", 
Jag ropte. (Ack! jag bordt haft fem par spon!) 
Men jag var glad och upprymd, ty pa dagen > 
Jag hade just qvitterat ut min Ion. 

Som svardshugg korten nu begynte falla, 
Och hundra banko fanns i portmonain, 
I nya, gula sedlar — men af alia 
Fanns frampa natten ej en enda en. 

Sa gar det till bland spelare sa hvassa, 
Som tva lojtnanter och en sjo-kapten . . . 
Hardt ar att tappa sa sin hela kassa; 
Men att gd hem, ar mycket v&rre sen. 



94 



fa Santiitamn. 

la Sandhamn man har en och ann soire; 
Da, kokas for syn skull en panna nietl the. 

Fruntimmema dricka mot kylan en kopp; 
Da borja de svettas i hela sin kropp. 

Men herrarna tycka, att the't ar for liltt; 
1 koppen de halla af cognac en sqvatt. 

Man drager sin sjmder och tar sig en vhist, 
For att fa igen, hvad man tappade sist. 

En roker sin pipa, en annan cigarr, 

En tar sig en pris, och en knapper gitarr. 

Sen bullas det upp bade oxstek och kalf; 
Knappt helan man fatt, fiirr'n man vill ha en half. 

Sen niges och bockas till afsked i hast, 

Och huset blir tomt, som det sopts med en qvast. 



I 



Men ute det blaser. — En Sandhamns-orkan 
Ej blaser som folk, ty han blaser som fan. 



Och bast som man tror sig ha vagen for-ut, 
Sa, blaser man ner emot krogarens knut. 

I hornet man far en ohyggelig by; 
Fruntimmernas kjortlar de lyftas i sky. 

Forargligt (let ar, ty det hander sa snart, 
Att hufvudet holjs, men allt annat blir bart. 

Sa kommer man andtligen hem under tak, 
Katt glad, att man ej blast i Ostersjons vak. 



4W 



96 



Mitt Hvm'itufis-Mstoi'ia. 

Jag vill for Er en etroph beriitta, 
Sora rolig ar pa s&tt och vis; 
Det var en Landskamrer for detta, 
Som blef fortjust i en aktris. 

Han kopte vagn, han kopte hastar, 
Han gjorde allt for hennes skull. 
Han lat brodera sina vastar, 
Och sminkade sitt gamla hull. 

Han gjorde vers och sjong till lutan, 
Likgodt! han friar och far fa. 
Aktrisen, hellro an bli titan, 
Ansag fur bast att honom ta. 

Kamrern om allt det basta trodde. 
Pa omhet syntes ingen brist; 
Men midt emot i farstun bodde 
Olyckligtvis en ung artist. 

Den unga frun nu tycke byter; 
Kamrerarns panna vaxer at. — 
Forlat, att jag sa liar afbryter! 
Men nu ar visan verkligt slut. 



HH- 



97 



.V.V 1 fill liie>/; 

Jag tror, jag koper mig en fiol, 

Konfonium och en strakc, 

Och borjar spela fran pol till pol 

Och ta betaldt som hin hake; 

Ty nu for tiden det lonar modan 

Langt mer att spela, an skaffa fodan 

Pa annat satt. 



Var tid ar stollig med sin musik, 

Och noga ar den ej heller: 

Att koka soppa uppa, en spik, 

Katt bra som konst-stycke galler. 

Ju mera tokigt musiken skenar, 

Dess mera mynt man pa den fortjenar 

Hos publikum. 

Hvar dag en ny speleman star opp. 

Att han ar bast, ar naturligt; 

Ty ingen f'orr har gjort sad'na hopp, 

Och straken fort sa finurligt; 

De skonsta toner han vet att nypa. — 

Man maste dit, om man an skall krypa, 

Och hiira pa. 



98 



Hvar fiolist ar elev, forstas, 

Af Paganini sa gerna. 

Mot svarheten att pa honom bras 

Med straiten soker han spjerna. 

Men ryktet skriker och folket springer: 

Man stror ut guld, blott han ror ett finger 

Pa violin. 

Blott han ar utlandsk och har jargon, 

Af konnassorerna redan 

Hans namn, upphojs i en foljetong; 

Och pa konsertei - na sedan 

De friskt med handskarna appladera — 

Handskmakarn skrattar och laskar Hera 

Till nasta gang. 

Jag tror, jag koper mig en fiol, 

Konfonium och en strake, 

Och borjar spela fran pol till pol 

Och ta betaldt som hin hake; 

Ty nu for tiden det lonar modan 

Langt mer att sjiela, an skaffa fodan 

Pa annat siitt! 



m+>- 



99 



VliehanH Dram. 

llogt solen stod pa bergets topp 

Med rosenfftrgad kind, 

Och blomman slog sitt oga opp 

For karlig morgon-vind. 

Jag hornets skall i luinmig skog 

Ur fjerran liiirde an. 

Pa munter jagt Alexis drog, 

Jag bad: "kom snart igen!" 

I dalens lugn jag satt mig ned, 

Och band en krans sa skon; 

Och larkan sjong, och jag sjong med 

Min enkla morgon-bfin. 

Och backen slog dertill sa gladt 

Sin silfver-strang och log 

At eko, som pa berget satt 

Och ljudet atertog. 



Men kransen, fardig langese'n, 
Af mang' forgatmigej 
Mot qvallen borjar vissna ren. 
Alexis kommer ej. 



100 



"Han kom ju dock mecl eldig blick, 
Sa glad hva-r qvall till byss; 
Har han nu glomt den kyss, han fick, 
Den ed, han gaf mig nyss?" — 

Uppriktigt sagdt, jag dromde sa, 
Ty allt var blott en drom. 
Alexia stod och lyddes pa, 
Sa tyst och karleks-om. 
Jag spritter up}3, i somn annu, 
Alexis hamnd jag svftr. — 
"Hvad fattas dig, hvi bannas du?" 
Skrek han, 'jag ar ju har!" 



101 



MJara-dagen. 

(Till en Confto-gubbe.) 

Ja! den skalen lat oss dricka, 
Lat oss gora all var flit! 
For att prtifva eprund och svicka, 
Har han bedt oss alia kit. 
Lat oss da, handla, att vi sta till svars : 
Han skall nog minnas, att ban heter Lars. 
Gutar! gutar! 

Har ar trcfligt utaf fanken, 
Och en punsch sa magnifik. 
Mycket battre an i Banken, 
Mar man liar pa Hindriksvik. 
Har kan man glomma, vid fuller pokal, 
Kassor och mynt och diskont-reversal. 
Gutar! gutar! 

Lansa tal vi alia hata, 

o 

Det hor ej till var natur. 
Hellre an att sta och prata, 
Lat oss hellre dricka ur. 
Da forst sa kunna vi ratt sta till svars, 
Om balen vi tomma i botten for Lars. 
Gutar! gutar! 



10:2 



MtesnHel Ao« Wrung. 

IVnappast far jag j'a och nej! 

Kara broder, skalet siij! 

Sag mig hvad du drummer om? 

Talet borta ar, liksom 

Doden sjelf forseglat det 

Med sitt svarta riks-signet." 

"Det ar just ett eget satt 
Att ha roligt. Hufvudet 
Hanger emot jorden, matt 
Som en sten i nasan satt. 
Kors min Gud! hvad du ser ut! 
Aldrig var du sa forut. 
Hvar ar nu var glada Frans? 
Detta hufVud ar ej hans. 
Eller sag: har din profil 
Formats om af Amors pil? 
Sota Frans! blir man sa, der 
Trakig, da, man blifver kftr?" 

Intet ord till svar jag rick. 
Jag tog hatten straxt och gick. 



103 



€2o88en och f'tichan. 






GOSSEN. 

JMcd fran sin himmel 

Daggperlan buren, 
Vaggas af blomman i doftande skaln. 

Stjernornas hvimmel 

Kundt kring azuren 
Lyser i natten de vandrande moln. 

FLICKAIN. 

Hor! hvad det klingar 

Mildt genom natten: 
Sakert en engel ur stjernornas ctor! 

Hade jag vingar, 

FlOge jag fatten, 
Tvang honom blifva min van och mm bror. 

GOSSEX. 

Lyssna till lutans 

Toner, som klinga, 
Flicka! ditt lof utur karlekens brost! 

Oppna pa rutans 

Galler och bringa 
Nattliga sangarn ett svar pa hans rost! 



lOi 



FLICKAN. 



Himmel! hvi lagar 

Kinden? hvi faller 
Taren i cigat vid tonernas gang? 

Nej! jag ej vagar 

Oppna mitt galler: 
Gosse! var tyst med din nattliga sang! 

GOSSEN. 

Fjarlarna biija 

Gyllene vingen 
Karligt kring blomstren i yrande smek 

Virka din sloja, 

Natt! ofver tingen, 
Att jag ej rojer de alskandes lek! 

FLICKAN. 

Tyst med din luta! 

Klingande slagen 
Aro for flickor en tjusande ros. 

Fjarlarna njuta 

Blomster-behagen, 
Men sen de njutit, de rymma sin kos. 



GOSSEN. 

Fafangt bekymmer, 
Flicka! dig plagar, 
Dig vill jag alska till granande host! 



105 



Aldrig jag rymmer, 
Evigt jag lagar: 
Flamman ar evig i sangarens brost. 

FL1CKAN. 

Ma da sa vara, 

Gosse! men sakta, 
Varsamt och tyst cifver liackarna spring! 

Bullra ej bara, 

Akta dig, akta, 
Vack ej den slumrande verlden omkring! 



106 



Wif/t*tiren. 

IVyparen ar en Bacchi drang 
Med sitt fCrkla, framfor magen. 
Bittid uppe, sent i sang, 
Ar hans arbets-tid for dagen. 

Forst och sist bor han forsta, 
Att det supas skall pa, fisken. 
Som en skott-sjiol skall han ga 
Mellan gasterna och disken. 

Han bor, om sin syssla man, 
Tala glap-ord och chikaner, 
Afven om de komma fran 
Aldra griifsta grobianer. 



Till forsvar han aldrig ma 
Fram bland salens gaster stiga. 
Har han ratt sa ma han fa 
Visa tanderna, men tiga. 



107 



Utaf glas bur han, som strunt, 
Kunna bflra fyra paren. 
Medvurst bor han skara hint, 
Och bre' tunt pa kaviaren. 

Vinet hander det s& latt 
Att ha styrka af naturen. 
Har han sett hur Mastarn spadt, 
Biir han tiga sasom muren. 

Blir han hungrig da och da, 
Nar han ser hur andra tugga, 
En bit mat han hugga ma; 
Men i ladan aldrig hugga. 

Hafva kunder nagot sent 
Setat qvar och pokulerat, 
Bor han latsa, allt framgent, 
Som om ingenting passerat. 

Men om sallskapet d& kan 
Knappt ta ratt pa sina hattar, 
Ar han lyckligast, ty han 
Raknar pengarna och skrattar. 



108 



Fort' och IVu. 



Jag lefver an — dock vill jag do, och anden, 
Med halflyft vinge, star pa gransen re'n 
Och ser med langtan utat helgonstranden, 
Bepurprad utaf evighetens sken. 
Med logn hvart blad i tidens bok star skrifvet, 
Och lifvet ar blott dod — men doden lifvet. 






Snart verlden knot med grafven min forsoning, 
Och idel ljus blef allt som midnatt var. 
I grafven sag jag forr en fasans boning, 
I verlden blott ett fait, som sallhet bar. 
Val mig! forsvunnit har det falska hvimmel: 
Nu verlden ar en graf — men grafven himmel. 



•HW* 



109 



Fiaknve-sang. . 

(FrSn Tyskan ) 

Ack! liskare-lifvet ! 
Hvad gladje, hvad mod! 
Hvad godt blcf oss gifvet, 
Det gaf oss var flod. 
Ej fiidan vi grafva 
I plogarnas fjat; 
Var bergning vi hafva 
Af krok och af nat. 

Vi soka var foda 
Pa lif och pa dod. 
Vi dela hvar moda 
Hvar fangst och hvar nod. 
I mosslupen hydda 
Var shimmer ar sval. 
Mot solen oss skydda 
Gullvide och al. 



Der pryda vi 
Med blommor ibland, 
Och golfvet, i stallet 
For matta, med sand. 



-110 



Och garden ar hagnad 
Och putsad och rojd; 
Der ha vi var fagnad 
Och frihet och frojd. 

Der gossarna springa 
Med friskaste kind. 
I taflan de svinga 
Med morgonens vind. — 
Da vintrarna fjettra 
Den glimmande sjo, 
De barfota klattra 
I drifvornas sni). 

Och flickorna kappas 
Vid spiselens fot; 
Da bindes och lappa s 
Den trasiga not. — 
An gno de om qvallen 
Till grannarna ut; 
Mor vantar pa hallen, 
Men somnar till slut. 

An fjerran vi fara 
Pa gungande vag; 
Da, borja de klara 
Qvallstjernor sitt tag, 
Och manen ses spegla 
I djupet sin bild: 
Hur langt vi an segla, 
Han fciljer dock mild. 



An stormarna fosa 
De bOljor med hot; 
Knappt doden vi Osa 
Med oskaret mot. 
Fast vindarna sjunga 
I mast och i tag, 
Vi oforskrackt gunga 
Pa skummande vag. 



Men Gud, som kan vacka 
Den hotande dod, 
Kan hjelpen ock racka; 
Han kanner var nod. 
Med himlen fortrolig, 
Hvem klandrar sin graf? 
Den reds lika rolig 
I mull och i haf. 



12 



Via en Ytintt Mia. 

ilyss i kretsen af de k&ra 
Satt den hadang&ngne qvar, 
Och hans lif var idel ara; 
Redbarhet lians rikdora var. 
Men vi lart oss har i skolen 
Lifvets lexa ntantill: 
Allt dr vanskligt under solen, 
Diklen kommer nar han vill. 

Och han kom, och handen lade 
Pa hans brost, och vingar band, 
Pa hans skuldra — och den glade 
Flydde till de frias land. 
Der ar godt och skont att vara; 
Dunklet skymmer ej hans syn. 
Fran sin post han flyttat bara 
Till en hogre ofvan skyn. 

Men hans rum i vara leder, 
Skall det fyllas snart? — O nej! 
Silfverharig tro och heder 
Glommas af hans vanner ej. 



113 



Pa den graf, som honom sofver, 
Minnet dock af hvad han var, 
Sen hans stoft vi skoflat ofver, 
Drojer som en stjerna qvar. 

Det ar sorg uti hans boning, 
Der som gladjen trifdes forr. 
Doden kanner ej forskoning, 
Sen han klappat pa var dorr. 
Barn och Maka! tarar branna 
Pa Er kind; — ja! graten ut! 
For vart hjerta vi ej kanna 
Nagon b&ttre trost till slut. 



HH 



Hi 



Siittffena trnat. 

Jag lifvets yttre frojd forsakar 
For diktens inre, ljusa verld, 
Der ingen Strang cherub bevakar 
Dess grona lundar med sitt svard; 
Der varens silfver-backar flyta 
Vid naktergalens afton-drill; — 
Der vill jag blyga blommor bryta 
Och kransar ge at hvem jag vill. 

Nar yttre verlden vill furskjuta 
Och ingen blomma unna mig; 
Da skall jag frid och karlek njuta 
Pa diktens varma blomster-stig. 
Da stormen gar kring berg och dalar 
Och lyckans gyllne lust-gard stangs; 
Mig sangens stilla frojd hugsvalar 
Och sjunger orons barn till siings. 



»M8H 



InnehnUi 

Sid. 

Min hembygd 

Sangmon 

Varens ankomst 

Calle kar 

Till Manen .' ' ' ?" 

Till en sorgsen, missnojd och bitter sjal . . ll; 

Vanskapen 

Nasan ]J- 

Till Lina 1 '• 

Skal for Varen /|y * 

Vid Presidenten och Kommendoren P. We- 

sterstrands afresa till Paris, 4851 ... 22. 

November 

Yrvadret *y 

Borjan, fortgang och slut . . . . • • v 29. 

Konung Midas 32 - 

Betraktelser pa en bal 34. 

Innan man blir van 0/ - 

Augias stall *" 

Till Clara _ ** 

En Sikters missode . *>3. 

Floden 45 - 

Stjernorna '"• 

Natt och trust /4 ' 8 - 

Damon och Iris j1 - 

Ma gcira! 53 - 

Skridsko-sang DD - 

Mitt allt 57 - 



Sid. 

Bosokct i Adalen 58. 

Sang 1844 60. 

Varens'Engel '"' 61. 

Till de Scirjande 63. 

Sotarens morgon-sang 65. 

Nya aret 67. 

Lifvets vexlingar 69. 

Pa min fodelsedag 71. 

I Eden 74. 

Hvad ax en Informator 76. 

Bostallet - 78. 

Var-rim 80. 

Afskeds-skal till en Van 83. 

I man-skenet 86. 

Sorg, bekymmer och trust 88. 

I en Karantans-lakares Minnesbok .... 90. 

HOst-sang 91. 

Otur, eller en vans bekannelse 93. 

Pa Sandhamn 94. 

En hvardags-historia 96. 

Ny fod-krok 97. 

Flickans drum 99. 

Lars-dagen 101. 

Besoket hos Frans 102. 

Gossen och Flickan 103. 

Kyparn 106. 

Forr och nu . 108. 

Fiskare-sang 109. 

Vid en Vans dod . . . . 112. 

Sangens trost 114. 



WW 




■■■■■■■■■■^ 



