Försök till öfversättning från Charles d'Orléans jemte några iakttagelser vid hans versifikation
Google 



This is a digital copy of a book that was preserved for generations on library shelves before it was carefully scanned by Google as part of a project 
to make the world’ s books discoverable online. 

It has survived long enough for the Copyright to expire and the book to enter the public domain. A public domain book is one that was never subject 
to Copyright or whose legal Copyright term has expired. Whether a book is in the public domain may vary country to country. Public domain books 
are our gateways to the past, representing a wealth of history, culture and knowledge that’s often difficult to discover. 

Marks, notations and other marginalia present in the original volume will appear in this file - a reminder of this book’s long journey from the 
publisher to a library and finally to you. 



Usage guidelines 

Google is proud to partner with libraries to digitize public domain materials and make them widely accessible. Public domain books belong to the 
public and we are merely their custodians. Nevertheless, this work is expensive, so in order to keep providing this resource, we have taken steps to 
prevent abuse by commercial parties, including placing technical restrictions on automated querying. 

We also ask that you: 

+ Make non- commercial use of the files We designed Google Book Search for use by individuals, and we request that you use these files for 
personal, non-commercial purposes. 

+ Refrainfrom automated querying Do not send automated queries of any sort to Google’s system: If you are conducting research on machine 
translation, optical character recognition or other areas where access to a large amount of text is helpful, please contact us. We encourage the 
use of public domain materials for these purposes and may be able to help. 

+ Maintain attrihution The Google “watermark” you see on each file is essential for informing people about this project and helping them find 
additional materials through Google Book Search. Please do not remo ve it. 

+ Keep it legal Whatever your use, remember that you are responsible for ensuring that what you are doing is legal. Do not assume that just 
because we believe a book is in the public domain for users in the United States, that the work is also in the public domain for users in other 
countries. Whether a book is still in Copyright varies from country to country, and we can’ t offer guidance on whether any specific use of 
any specific book is allowed. Please do not assume that a book’s appearance in Google Book Search means it can be used in any manner 
anywhere in the world. Copyright infringement liability can be quite severe. 



About Google Book Search 



Google’s mission is to organize the world’s information and to make it universally accessible and useful. Google Book Search helps readers 
discover the world’ s books while helping authors and publishers reach new audiences. You can search through the full text of this book on the web 



at jhttp : //books . qooqle . com/ 



Google 



Det här är en digital kopia av en bok som har bevarats i generationer på bibliotekens hyllor innan Google omsorgsfullt skannade in 
den. Det är en del av ett projekt för att göra all världens böcker möjliga att upptäcka på nätet. 

Den har överlevt så länge att upphovsrätten har utgått och boken har blivit allmän egendom. En bok i allmän egendom är en bok 
som aldrig har varit belagd med upphovsrätt eller vars skyddstid har löpt ut. Huruvida en bok har blivit allmän egendom eller inte 
varierar från land till land. Sådana böcker är portar till det förflutna och representerar ett överflöd av historia, kultur och kunskap 
som många gånger är svårt att upptäcka. 

Markeringar, noteringar och andra marginalanteckningar i den ursprungliga boken finns med i filen. Det är en påminnelse om bokens 
långa färd från förlaget till ett bibliotek och slutligen till dig. 

Riktlinjer for användning 

Google är stolt över att digitalisera böcker som har blivit allmän egendom i samarbete med bibliotek och göra dem tillgängliga för 
alla. Dessa böcker tillhör mänskligheten, och vi förvaltar bara kulturarvet. Men det här arbetet kostar mycket pengar, så för att vi 
ska kunna fortsätta att tillhandahålla denna resurs, har vi vidtagit åtgärder för att förhindra kommersiella företags missbruk. Vi har 
bland annat infört tekniska inskränkningar för automatiserade frågor. 

Vi ber dig även att: 

• Endast använda filerna utan ekonomisk vinning i åtanke 

Vi har tagit fram Google boksökning för att det ska användas av enskilda personer, och vi vill att du använder dessa filer för 
enskilt, ideellt bruk. 

• Avstå från automatiska frågor 

Skicka inte automatiska frågor av något slag till Googles system. Om du forskar i maskinöversättning, text igenkänning eller andra 
områden där det är intressant att få tillgång till stora mängder text, ta då kontakt med oss. Vi ser gärna att material som är 
allmän egendom används för dessa syften och kan kanske hjälpa till om du har ytterligare behov. 

• Bibehålla upphovsmärket 

Googles "vattenstämpel” som finns i varje fil är nödvändig för att informera allmänheten om det här projektet och att hjälpa 
dem att hitta ytterligare material på Google boksökning. Ta inte bort den. 

• Håll dig på rätt sida om lagen 

Oavsett vad du gör ska du komma ihåg att du bär ansvaret för att se till att det du gör är lagligt. Förutsätt inte att en bok har 
blivit allmän egendom i andra länder bara för att vi tror att den har blivit det för läsare i USA. Huruvida en bok skyddas av 
upphovsrätt skiljer sig åt från land till land, och vi kan inte ge dig några råd om det är tillåtet att använda en viss bok på ett 
särskilt sätt. Förutsätt inte att en bok går att använda på vilket sätt som helst var som helst i världen bara för att den dyker 
upp i Google boksökning. Skadeståndet för upphovsrättsbrott kan vara mycket högt. 



Om Google boksökning 

Googles mål är att ordna världens information och göra den användbar och tillgänglig överallt. Google boksökning hjälper läsare att 
upptäcka världe ns böcker och författare och för läggare att nå nya målgrupper. Du kan söka igenom all text i den här boken på webben 



på följande länk Ihttp : / /books . google . com/ 



FÖRSÖK TILL ÖFVERSÅTTNJNG 



FRÅN 

CHARLES DORLÉANS 

JEMTE NÅGRA IAKTTAGELSER VID HANS VERSIFIKATION. 



AKADEMISK AFHANDLING 



som med 

Vidtberömda Filosofiska Fakultetens i Upsala 

tillstånd 



för filosofiska gradens erhållande 

till offentlig granskning framställes 



af 

KARL REINHOLD GEI JER 

Fil. Kand. af Wennlands landskap 



å mindre Gustav. lärosalen den 21 Maj 




IVAR II .Eli G STltÖMS BOKTRYCKERI 



Digitized by {jOOQle 




TI U 



MINA FÖRÄLDRAR, 



EX OÄR!» 



AT KÄRLEK OCH TACKSAMHET. 



Digitized by {jOOQle 




Charles cPOrléans föddes den 26 Maj 1391. Höghet och 
glans omgåfvo hans vagga, och sånggudinnorna oinhägnade hans 
barndom. Hans fader var den för $in älskvärdhet och sina ta- 
langer, men tillika for sin slösaktighet och hersklystnad ryktbare 
hertig Ludvig af Orleans, en son af konung Karl V och broder 
till Karl Yl; och af denne sin fader ärfde han en lysande, men 
ingalunda i samma mon afundsvärd roll i de strider mellan det 
Orléanska partiet och det Burgundiska, hvilka under årtionden 
försänkte Frankrike i fasorna af ett inbördes krig. Af sin på 
hufvudets och hjertats vägnar lika förträffliga moder, Valentina 
Visconti, prinsessa af Milano, ärfde han sina poetiska anlag och 
sin håg för litterära sysselsättningar, ett arf, som hon genom den 
mest vårdade uppfostran drog försorg om att göra fruktbärande. 

Då denna uppsats framträder utan anspråk på utförligheten 
af en monografi, ligger det helt och hållet utom ramen för den- 
samma att ingå i en detaljerad skildring af Charles d’Orléans’ 
vare sig offentliga eller enskilda lif. Emellertid är det af mer 
än en anledning omöjligt att alldeles lemna ur sigte alla dylika 
data och facta. Ty dels är det måhända nödvändigt för att rätt 
förstå flera af hans poesier att i någon mon känna de förhållan- 
den, under hvilka han diktat. Dels äro de olika sidorna af en 
mensklig individualitet så innerligt sammanväfda, att man ej kan 
något närmare sysselsätta sig med en sida, utan att irtan också 
geraa vill veta något om de öfriga. Man vill nämligen se den 
förra i sitt sammanhang med de senare för att sålunda få en kla- 
rare och fullständigare, men framför allt en mera lefvande upp- 
fattning deraf. Sådant är åtminstone förhållandet med oss, då 
vi nu gå att göra oss reda för de allmänna dragen af Charles 
d’Orléans’ skaldepersonlighet. Vi vilja gerna först såsom utgångs- 
punkt förvärfva oss en totalbild af mannen, och vi kunna följakt- 

1 



2 



ligen ej undgå att äfven i någon mon intressera oss för hvad hi- 
storien om honom vet att förmäla. Det torde derföre vara lämp- 
ligt att förutsticka en öfverblick af hans lefnads vigtigaste till- 
dragelser. 

Karl VI, hemfallen åt det olyckligaste vansinne, var urstånd- 
satt att regera, och de som stodo thronen närmast och borde vara 
dess stöd, hertigarne af Burgund och Orléans, långt ifrån att kunna 
förlikas eller sinsemellan vilja dela högsta makten, ville hvar för 
sig vara allenastyrande och söndrade sålunda riket i två partier. 
Så dog hertigen af Burgund, och Louis d’Orléans bemäktigade 
sig statsrodret. Men den gamle Burgund hade testamenterat 
sina anspråk till sin son, Johan sans-peur, och denne, lika djerf 
som samvetslös, skyr ej att befrämja sina planer genom lönnmord 
på sin medtäflare. Detta ohyggliga dåd skedde i Paris på öppen 
gata nästan under hofvets ögon (1407). Förgäfves vände sig 
den mördades enka till konungen med bön om hämd. Den svage 
monarken, som fruktade Burgund och darrade för ett inbördes 
krig, uppehöll henne med fagra löften, och sedan hon sett alla 
sina bemödanden stranda och sin fiende efter att offentligen hafva 
erhållit tillgift komma i besittning af högsta makten, dukade slut- 
ligen den svaga qvinnan under för sin sorg och dog ungefär ett 
år efter sin make. Charles d’Orléans, som nu var 17 år gam- 
mal, hade jemte tvänne ännu yngre bröder sålunda nästan på en 
gång förlorat fader och moder. I sin hjelplöshet tvungos de unga 
prinsarne att, i strid mot alla naturliga känslor, ingå förlikning 
med sin faders mördare. Ännu ett hårdt slag drabbade vid 
samma tid Charles d’Orléans genom förlusten af hans gemål. 
Han hade nämligen redan vid 16 års ålder blifvit gift med Isa- 
bella, ,Karl VI:s dotter och enka efter Richard II af England. 
Vi se nu den unga fursten en tid i djup tillbakadragenhet lefva 
på sina gods, försänkt i sorg och rufvande på hämd. 

Men Johan af Burgund var ej den man, som länge kunde 
bibehålla sig vid makten utan att stöta sig med de store. Då 
desse derföre snart börja att stämpla, kalla de äfven Charles 
d’Orléans till sina rådplägningar. Man beramar hans giftermål 
med Bonne d’Armagnac, en dotter af hertigen af Armagnac, och 
under dennes ledning höjes fanan emot Burgund. Så äro alla 
det inbördes krigets furier lössläppta. Och hvilket krig! Efter 
att hafva bragt landet i elände och förnedring, afstannade det ej 



Digitized by 



Google 





3 



ens vid engelsmännens infall. Båda partiernas chefer blefvo mör- 
dade. Hallam skildrar sålunda tillståndet i landet: »Norra Frank- 
rike sönderslets af ett långvarigt inbördes krig, i hvilket intet- 
dera partiet drog i betänkande att anställa de gräsligaste plun- 
dringar och blodbad. Åtskilliga gånger slöts fred, men hvardera 
partiet, i medvetande af sin egen falskhet, misstänkte alltid sin 
motståndares uppriktighet. Konungen, hvars namn båda sköto 
framför sig, var endast under några tvetydiga mellanskof af sundt 
förnuft i stånd att gifva laglighet åt endera partiets åtgärder.» 

Nu vore det dock, enligt Vårt förmenande, mycket förhastadt, 
om man på grund af Charles d’Orleans’ deltagande i detta ohygg- 
liga krig helt summariskt ville stämpla honom såsom en låg och 
grym karakter. Man bör nämligen v ihågkomma, att hau aldrig 
var den egentligen ledande principen i sitt parti, ehuruväl han 
genom sina familjetraditioner blef den, omkring hvilken det sam- 
lade sig, likasom det såväl efter honom som efter hans fader bar 
namnet af det Orléanska. Vidare får man väLej heller alltför 
strängt döma honom, om han i sin ungdom och i en tid af så 
allmän upphetsning och så vilda lidelser lät förblinda sig af smär- 
tan öfver sin faders mord och af sitt lågande hämdbegär. För 
öfrigt blef han snart skild från skådeplatsen. I det ödesdigra 
slaget vid Azincourt (1415), der han ådagalade stor tapperhet 
emot rikets fiender, blef han tillfångatagen och qvarhölls seder- 
mera i 25 år i England såsom en passiv åskådare af händelser- 
nas utveckling i sitt fädernesland. Har fick han mottaga under- 
rättelsen om sin svärfaders mord och om sin andra gemåls död. 
Härifrån kunde han på afstånd följa detta märkvärdiga drama, 
der hufvudfiguren är den Orléauska jungfruns sagolika gestalt. 
Det är genom bemedling af sin arffiendes son, Filip den Gode af 
Burgund, som han slutligen får återvända till Frankrike, något, 
som utan tvifvel är lika hedrande för dem båda. Nu blir haii 
gift för tredje gången med dennes niéce, och sålunda, åvägabrin- 
gas en formlig försoning mellan de fiendtliga partierna. 

Hans återkomst liknade ett triumftåg. Sitt återstående lif 

tillbragte han i allmänhet lungt och stilla. Aktad och ärad af 

sin samtid, lefde han såsom mäcenat i Blois, der han samlade 
omkring sig ett antal skalder, af hvilka han bildade ett slags 
vitter akademi. I politiken tog han liten del. Vid ett tillfälle, 
då han uppträdde såsom medlare, ådrog han sig Ludvig XI:s onåd. 



4 



och grämelsen öfver den skymf, monarken tillfogade honom, tros 
hafva bidragit till hans död. Han dog den 8 Januari 1466 vid 
74 års ålder. Slutligen må det nämnas, att hans son i sista 
giftet under namn af Ludvig XII uppsteg på Frankrikes thron 
och genom sina utmärkta egenskaper förvärfvade sig tillnamnet 
»le pére du peuple.» 

I följd af sin börd och händelsernas tvång se vi Charles 
d’Orléans under några år af sin lefhad taga en ganska framstående 
del i sitt lands politiska rörelser. Å andra sidan torde likväl 
kunna sägas, att det inflytande, han i sjelfva verket haft på sitt 
fäderneslands öden, ej varit så synnerligen stort. Ty, såsom re- 
dan är nämndt, han var aldrig den verkliga hufvudmannen för sitt 
parti. Och härtill var väi ej hans ungdom vid den tiden den 
enda orsaken. Charles d’Orléans var aldrig af naturen ämnad 
till partiledare eller i allmänhet till en politisk karakter. Han 
var i det hela mindre praktiskt än ästetiskt anlagd, och det är 
antagligt, att han under andra förhållanden skulle hafva gjort 
ganska litet väsen af sig i det politiska lifvet. Han saknade in- 
galunda personligt mod eller öfverhufvud någon af de egenskaper, 
som ansågos utmärka en riddare »sans peur et sans reproche.» 
Man kan ej tillvita honom bristande pietet emot sin faders minne 
eller bristande vilja att hämnas honom. Hvad han saknar, är 
lika mycket statsmannablick som ett lifligare intresse för politiska 
förhållanden, så ofta nämligen ej hans enskilda lif af dem på något 
våldsamt sätt beröres. Han är hvarken tillräckligt hersklysten 
eller tillräckligt envis i att fasthålla och fullfölja en en gång 
fattad plan. M. e. o., han saknar denna energiska, jernhårda 
egoism, som i så hög grad utmärker många af den tidens store. 
Hela det senare skedet af hans lif bekräftar, hvad vi nyss sagt. 
Men om man önskar ett rätt slående bevis derför, må man en- 
dast erinra sig hans svaga försök att häfda sitt mödernearf i Ita- 
lien. Denna brist på intresse för det politiska lifvet framträder 
äfven tydligt deri, att ingen af de stora politiska omhvälfningarne 
i hans fosterland förmått att aflocka honom ett enda poem. Han 
har ej skrifvit en rad till eller om Johanna d’Arc. 

Charles d’Orléans’ namn är således ej förknippadt med minnet 
af stora bragder. Men man känner ej heller någon handling af låg- 
het eller beräknande grymhet, som fläckar hans ära, ett i sanning 
sällsynt beröm i den tid, under hvilken han lefde. Ridderlig, öppen 



Digitized by 



Google 





5 



och lättrogen samt ined en viss fallenhet för svärmeri, står han 
framför oss såsom en gengångare från chevaleriets försvunna blom- 
stringstid. Vi få längre fram se, huru nära denna hans allmänna 
karakter sammanhänger med hans egendomliga begåfning såsom 
skald. 

Charles d’Orléans’ poesier hade på ett förunderligt sätt för- 
svunnit ur de lärdas minne, då de i förra århundradet af Vabbé 
Sallier ånyo framdrogos i ljuset. Vid dylika litterära upptäck- 
ter. likasom väl i allmänhet vid upptäckter, händer lätt, att man 
i glädjen öfver fyndet öfverskattar dess värde och betydelse. Så- 
dant var måhända äfven nu förhållandet, då man med ens var 
färdig att till förmån för Charles d’Orléans fråntaga Villon den 
alltifrån Boileau honom enhälligt tillerkända äran af att vara sin 
tids störste sångare. Också fann den senare sina försvarare, och 
det är i synnerhet Nisard, som med mycken skärpa för hans ta- 
lan. Det kan naturligen ej vara vår afsigt att här vilja prestera 
en uttömmande jemförelse mellan dessa båda i så olika riktning 
begåfvade skalder för att dymedelst utröna, h vilken af dem vore 
den sannskyldige »grundläggaren af den franska parnassen.» Vi 
afhålla oss helst ifrån hvarje bestämdt omdöme i detta afseende, 
öfverlåtande åt dem, som ega större kännedom om såväl den ene 
som den andre och i allmänhet om den äldre franska litteraturen, 
att härutinnan vara skiljedomare. I förbigående vilja vi emeller- 
tid tillstå, att vi ej finna följande argumentation af Nisard lika 
afgörande för frågan, som den vid första påseende vill förefalla 
dräpande: »Mais Boileau les (les poésies de Charles d’Orléans) 
eut-il connues, il n’eut pas donné la gloire d’avoir débrouillé nos 
vieux romanciers å un poete qui les continue fidéleraent, et qui 
ne hasarde, hors du cercle de leurs inventions, que quelques piéces 
imitées de la poésie italienne.» Skälen, hvarföre vi ej obetingadt 
kunna instämma häruti, torde framgå af hvad som följer. 

Det är onekligt, man återfinner hos Charles d’Orléans samma 
smak för spetsfundiga abstraktioner, som jemte den sentimentala 
grundtonen i synnerhet under den senare medeltiden utgör det 
utmärkande draget i riddarpoesien. Öfverallt är det ännu kär- 
leken, omgifven af ett lysande hof af allegoriska figurer, som re- 
gerar enväldigt och stiftar lagar, alldeles som fordom vid les 
cours d'Amour. Det är ett stort fel hos Charles d’Orléans, att 
han ej kunnat frigöra sig från denna konventionella apparat, som 




6 



vi alltifrån le Roman de la Rose åro vana att öfverallt i me- 
deltidens diktning igenfinna såsom motiv eller åtminstone såsom 
bakgrund. Men å andra sidan kan ej heller bestridas, att han 
behandlar den tunga apparaten med hittills okänd lätthet och be- 
hag. Genom den otvungna och naturliga ledighet, hvarmed han 
merendels inför dessa i sig sjelfva så opoetiska allegorier samt 
låter dem spela och röra sig, förstår han i hög grad att fråntaga 
dem det ledsamma intrycket af någonting krystadt, att ge dem 
mera lif och intresse för läsaren, än de vanligen ega hos hans 
föregångare. 

Vidare bör kritiken hålla honom räkning för den finhet i 
uppfattningen och den poetiska sans, han ådagalagt derigenom, 
att ehuru hans diktning hvilar på en alltigenom sentimental verlds- 
åskådning, han likväl i allmänhet vetat taga sig till vara for de 
osmakliga öfverdrifter i detta hänseende, hvartill andra gjort sig 
skyldiga. Han leranar dock aldrig helt och hållet sitt fotfäste 
inom det verkliga lifvet och förirrar sig ej i några vilda utsväf- 
ningar inom det fantastiska och onaturliga. Allegorien blir der- 
före hos honom ändå merendels en omklädnad för enkla och sannt 
naturliga känslor och idéer. Många af hans dikter, och visser- 
ligen de bästa, äro dessutom sådana, der skalden utan alla dylika 
allegoriska omskrifningar uttalar den stämning, som fyller ho- 
nom. Så t. ex. i den vackra, af en varm elegisk känsla genom- 
andade balladen »Sur la mort de ma dame.» (V). 

Nu ligger väl i allt detta ingen medveten opposition emot 
riddarpoesiens onatur. Dertill finnes deri alldeles for liten kon- 
seqvens, likasom Charles d’Orléans öfverhufvud är alltför litet 
fvld af något energiskt och lifskraftigt patos för att framträda 
såsom reformator. Man kan likväl ej neka, att här finnes en 
tendens till ett bättre, och man har utan tvifvel rätt att deri 
skönja en svag flägt af renässansens lifgifvande ande. Man är 
så mycket mera berättigad härtill, som han genom sin moder blif- 
vit förtrogen med Italiens poesi och väl kände Petrarca och Boc- 
caccio, af hvilka han, med sitt öppna och mottagliga sinne, ej 
gerna kunde undgå att röna ett lifligt intryck. Fäster man sig 
vid denna sida af Charles d’Orléans’ skaldskap, torde man väl 
kunna säga, att han gifvit en antydan om den väg, som seder- 
mera med så mycken framgång beträddes af Clément Marot och 
Marguerite af Valois, dessa skalder, som utgöra en så lofvande 



Digitized by 



Google 



ii 1 1 rr 





7 



början till en äkta nationel fransk poesi, hvilken början dock 
alltför snart skulle förqväfvas af pseudoklassicitetens ogräs. 

Man kan med fog emot Charles d’Orléans anmärka, att for- 
men hos honom 110 g mycket blir hufvudsak. Ty onekligen är 
han ofta nöjd med rätt banala tankar, med ganska obetydliga in- 
fall, blott de lämpa sig för en elegant vändning. Men just i 
detta formella ligger också, enligt vårt förmenande, hans största 
styrka, och han är i detta hänseende verkligen beundransvärd. 
Han är det ej blott genom sin för sin tid ovanliga korrekthet i 
versens behandling. Med detta rent tekniska få vi i en senare 
afdelning af denna alhandling tillfälle att något närmare syssel- 
sätta oss. Han är det ej ens hufvudsakligen genom sin enkla 
och klara diktion, ehuruväl man sagt, att den franska poesien 
först genom honom blifvit ett någorlunda begripligt språk. Vi 
kunna dock ej undgå att påpeka, huru denna hans ädla, efter 
umgängesspråket vid hofvet bildade stil vida skiljer honom från 
Villon, denne Frankrikes Lucidor, som för att vara rätt kraftig 
ej skyr att begagna de mest vulgära uttryck. Hvad som fram- 
för allt hos Charles d’Orléans bör framhållas såsom beundrans- 
värdt, det är hvad vi skulle vilja kalla den inre formen, i för- 
hållande hvartill det metriska och stilistiska bör betraktas endast 
såsom en yttre ornamentik. Det ligger utan tvifvel en ganska 
stor poetisk förtjenst i den fina takt, i den klarhet och säkerhet, 
hvarmed han förstår att begränsa och ordna sitt material, att väl 
genomföra hvarje motiv och att alltid troget bibehålla den ur- 
sprungliga stämningen. Hvarje liten poetisk tanke eller bild ger 
han en plastisk afrundning, och sålunda blir ej blott hvarje ballad, 
utan hvarje stans för sig ett i viss mon fristående helt. Såsom 
formkonstnär är han afgjordt öfverlägsen alla sina föregångare, 
och äfven häruti spårar man lätt inflytandet från Italien. 

Med allt detta står likvisst Charles d’Orléans alltjemt i det 
hela qvar på den gamla ståndpunkten, hvars siste och måhända 
bäste representant han är inom den franska litteraturen. Likasom 
vi ofvan sett honom genom sin personlighet i många afseenden 
vara en gengångare från riddarväsendets blomstringsperiod, så är 
äfven hans poesi en genklang från samma tid; och Geruzez ka- 
rakteriserar henne träffande såsom »la derniére et la plus délicate 
fleur de 1’esprit chevaleresque.» Men chevaleriets gyllene dagar 
voro försvunna. Alltifrån början af 14:de århundradet kan man 




8 



säga, att en tyst revolution förssiggick inom hela medeltidens 
kultur- och samfundslif. Den gamla riddarandan hade uttömt sig 
sjelf just genom sitt mest gläusande foretag, korstågen, och om 
ännu en tid de gamla formerna stodo qvar, inbröto likväl öfver- 
allt nya åskådningar och tänkesätt. Charles d’Orléans lefde så- 
lunda i en allmän brytningstid, och sjelfva det forhållandet, att 
han kunnat så fullständigt glömmas, bevisar bäst, att hans sång- 
mö ej förstått den nya tiden, som arbetade sig fram. Det är 
förbehållet åt Francis Villon att mera omedelbart förebåda denna 
nya tid, och hans sånger fortlefva derföre i minnet. Det var han, 
det måste vi erkänna, som först skulle afgjordt bryta med den 
gamla smaken och deremofc framkalla en helsosam reaktion. Från 
den fantastiska drömverld, hvarpå man ej längre ville tro, skulle 
han ånyo föra poesien ut i det pulserande lifvet. 

Yi hafva sålunda sett, att Charles d’Orléans till sjelfva sin 
grundtyp är en äkta medeltidens truvär. Men gent emot hans ' 
föregångare länder honom till ej ringa beröm dels den fulländning 
i formelt hänseende, hvartill han bragt truvärsången, dels ock att 
han genom sin mera realistiska, eller rättare mindre hyperidea- 
listiska, anstrykning bidragit att kalla poesien tillbaka från de 
eteriska rymder, der hon var på väg att förlora sig, och närma 
henne till det rent menskliga lifvet. Den gamla riddarpoesien 
hade såväl genom sin form som sitt innehåll blifvit temligen 
ofattlig och onjutbar redan för den tid, i hvilken Charles d’Orléans 
lefde. Hos honom återfinna vi henne i en ny och föryngrad upp- 
laga, hvilken, som vi tro, ännu i dag är ganska läsvärd. Med 
afseende på denna metamorfos vill det synas oss, som om man 
mycket väl på Charles d’Orléans skulle kunna tillämpa Boileau’s 
ofvau citerade uttryck om Villon, att han har »débrouillé nos 
vieux Romanciers.» 

Det är en egenskap hos Charles d’Orléans’ sångmö, som för- 
länar henne ett särskildt intresse. Det är den rent nationella 
karakter, som utmärker alla hennes skapelser, och som gör henne 
lika mycket genom sina fel som genom sina förtjenster till ett 
troget uttryck af det franska folkets egendomliga lynne och åskåd- 
ningssätt. Korrekthet, klarhet och elegans i formen utgöra ju 
den glänsande sidan af den kulturströmning, som under namn af 
den franska smaken så länge beherskade hela Europa och äfven 
vårt fädernesland. Men, som man vet, har äfven hela denna 



Digitized by 



Google 





9 



smakriktning blifvit utsatt för samma anmärkning, som drabbar 
Charles d’Orléans, att formen blifvit hufvudsak. Och det synes 
oss, som om man utan för mycken djerfhet i många afseenden 
skulle kunna utsträcka detta omdöme till franska nationen i sin 
helhet. 

Äfven i den förkärlek, hvarmed Charles d’Orléans omhuldar 
allegorien, se vi ett drag af det franska folkets alltid abstrakta 
och följaktligen i grunden prosaiska verldsåskådning. Ty likasom 
det varit detta folks olycka, att alla dess politiska och sociala 
idealer varit alltför abstrakta för att kunna förverkligas, så skall 
man finna, att dess skönlitteratur ännu i dag framställer nästan 
endast allmänna typer och sällan verkligt individuella gestalter. 
Om sålunda äfven de franska skalderna så småningom öfvergifvit 
allegorien, hafva de likväl ej tagit ut steget fullständigt ifrån den 
ståndpunkt, som betingade densamma. 

Men tydligare än i den formalistiska tendensen och än i 
förkärleken för allegorien, ehuru i nära samband härmed, fram- 
träder den rent nationella karakteren af Charles d’Orléans’ poe- 
tiska begåfning i denna lätthet och ytlighet i uppfattningen i för- 
ening med en viss naturlig glädtighet i lynnet, som för honom 
äro utmärkande, och som man likaledes plägar anse i allmänhet 
tillhöra hans landsmän. Det är sannt, den sentimentala grund- 
tonen har han, såsom redan blifvit anmärkt, ärft från riddarpoe- 
sien, der kärleken var truvärens förnämsta motiv, och der denna 
kärlek framför allt på ett eller annat sätt borde vara olycklig. 
Men den af naturen allt annat än sentimentale fransmannen röjer 
sig genast deri, att han, såsom vi ofvan sökt visa, i betydlig mon 
modifierat denna grundton. Vanligen sänker den sig till en mild, 
-elegisk stämning, som utan tvifvel är både sann och poetisk. Så- 
dana elegiska utgjutelser äro styckena II — V, af hvilka i synner- 
het det sista ingalunda synes oss rättfärdiga den stränghet, hvar- 
med Nisard förebrår honom, att ingenting förmått »tirer de son 
åme un couplet touchant.» Att han ej alltid försjunker i sin trå- 
nande längtan, så att han blir fremmande för naturens och lif- 
vets lockelser, det se vi i IV, en, efter vår uppfattning, alldeles 
naturlig och fint poetisk vårfantasi. Understundom förefaller 
det oss, som om han ej kände sig så rätt hemmastadd i den ärfda 
sentimentaliteten, hvilken då, om den bilden tillätes oss, liknar 
en drägt, som han ikläder sig, emedan den länge varit på modet. 



I VI ser man tydligt, huru han med en viss belåtenhet draperar 
sig i sin djupa sorg och sålunda finner sig ganska intressant. 
Det är derföre af helt andra skäl än för dess poetiska värde, som 
vi valt detta stycke att öfversätta. Förhållandet synes oss i nå- 
gon mon vara detsamma i de två första stroferna af II, och vi 
skulle anse denna ballad ganska misslyckad, om ej slutstrofen 
med sin enkla hjertlighet försonade de föregående. Det är na- 
turligt, att en skald med öfverhufvud så liten originalitet, som 
Charles d’Orléans, lätt nog skulle förledas att offra åt ett ma- 
ner, så allmänt som det, hvartill dessa s. k. complaintes hade 
utbildat sig, i synnerhet som hans egna lefnadsöden voro sär- 
deles egnade att utgöra en frestelse härtill. Icke desto mindre 
frångår han ganska ofta detta manér, och han utmärker sig då 
företrädesvis genom en naiv glädtighet och ett lekande skämt* 
som bilda en slående kontrast emot den klagande tonen i de of- 
van anförda styckena. Och det är först då han sålunda fritt 
öfverlemnar sig åt sitt af naturen glada och lefnadsfriska lyn- 
nes ingifvelser, som han synes oss röra sig inom sin egentliga 
sfer. Många af hans rondeaux äro verkligt utmärkta profbitar 
på denna äkta franska »esprit», som leker så behagligt på ytan 
af tingen, och som alltid förmår att fängsla och roa, äfven om 
den ej kan tillfredsställa skönhetskänslans högre fordringar. 

Man skall förgäfves hos Charles d’Orléans söka ett stort 
snilles ingifvelser, förgäfves entusiastens lågande utgjutelser. Re- 
dan de ämnen, han vanligen behandlar, gifva vid handen, att man 
ej har att göra med en skald af djupare begåfning, som i poesien 
söker ett uttryck för de idéer, hvaraf han känner sig mäktigt gri- 
pen. De flesta af hans poesier äro skrifna i England, der han 
med äkta fransk lätthet snart finner sig i sitt öde och kallar 
sångmön till hjelp för att göra sin fångenskap så angenäm som 
möjligt. Man skulle dock vänta sig, att han till poetisk behand- 
ling upptagit något af det rika stoff härför, som Frankrikes yttre 
och inre historia från den tiden erbjuder. Det egendomliga uti r 
att han ej gjort detta, hade vi tillfälle att påpeka, då vi ville 
ådagalägga hans ringa intresse för det politiska lifvet. Men icke 
ens hans egna personliga sorger hafva fått något omedelbart uttryck 
i hans dikter. Oaktadt det innerliga förhållande, hvari man vet, 
att han stod till sin moder, efterlemnar han intet sorgeqväde vid 
hennes död. Lika litet finner man något utbrott af raseri öfver 



Digitized by t^ooQle 




mordet på Armagnacarne. I stället firar han galanteriet med alle- 
handa upptåg och skrifver kärlekssånger till diktade älskarinnor. 
Någongång står likväl tanken på hemmet lifiigare for hans sinne 
och då är det visserligen rena och sannt fosterländska toner, som 
klinga från hans lyra. Men de är o i allmänhet obestämda och 
sväfvande och sakna all individuell färg. Ett dylikt poem är XII, 
der skalden i allmänna ordalag uttalar sin längtan till sitt fäder- 
nesland och prisar fredens välsignelser. Af allt detta synes oss 
framgå, att musemas dyrkan för honom endast är ett tidsfördrif, 
och att derföre sångens genius lemnar honom vid alla allvarligare 
ögonblick i lifvet. 

Charles d’Orleans är sålunda ingen gudainspirerad siare och 
han skrifver ej med sitt hjerteblod. Han är snarare en »Schön- 
geist», en dilettant, som roar sig med att skrifva vers. Men 
såsom sådan är han älskvärd och genialisk. Om han ej är mäk- 
tig af starka lidelser, är hans känsla likväl sann och lättrörd. 
Han har en lekande fantasi och är full af fyndiga och pikanta 
infall. Lägg härtill en fin penna och ett ovanligt herravälde 
öfver formen, och huru mycket än fattas i en skald af första ord- 
ningen, skola dock alltid dessa egenskaper göra hans dikter till 
en angenäm läsning för hvar och en, som finner behag äfven i 
det lilla och anspråkslösa, när den goda smaken derpå tryckt sin 
stämpel. 

Charles d’Orleans var en ganska produktiv författare. I den 
upplaga af hans poesier, hvilken jag haft att tillgå, finnas intagna 
öfver tre hundra poemer. Med undantag af två längre allegoriska 
berättelser, alldeles efter förebilden af le Koman de la Rose, är 
det alltsammans lyriska småstycken. Bland dessa har jag försökt 
att på svenska återgifva några få af de, enligt min uppfattning, 
lyckligaste. Jag vet ej, om jag sålunda kunnat åstadkomma någon- 
ting njutbart. Har jag det icke, beror detta utan tvifvel af min 
ofullkomliga och litet uppöfvade förmåga i detta hänseende, och 
jag får då hänvisa till professor Nybloms öfversättningar från 
samma originalskald, genom hvilka läsaren helt visst skall få en 
fördelaktigare föreställning om denne. 



Såsom inledning till mitt öfversättningsförsök tillkommer det 
mig äfven att i korthet redogöra för de rytmiska principer, hvar- 
efter jag dervid behandlat den svenska versen. 

I detta afseende råder nämligen, som man vet, såväl i til- 
lämpningen som i teorien en mycket stor obestämdhet. Det for- 
dras sannerligen inga vidtomfattande forskningar i vår inhemska 
poesi for att finna, att våra skalder ingalunda alltid följt medvetna 
och allmänt erkända prosodiska lagar. Lika litet har ännu veten- 
skapen kunnat uppställa och göra gällande något genomfördt sy- 
stem för den svenska versbyggnaden. Också vore det obilligt 
begärdt, att något dylikt här skulle framläggas. Men om jag 
derföre fritt må bekänna, att jag i mer än ett hänseende ej kom- 
mit till full klarhet härmed, är det likväl naturligt, att jag i åt- 
skilligt deraf varit nödsakad att bilda mig en bestämd öfvertygelse, 
på det att min öfversättning ej måtte alldeles sakna den nödiga 
konseqvens, utan hvilken den vore illa på sin plats i en akade- 
misk afhandling. 

Sålunda har jag då trott mig finna, att den svenska vers- 
byggnaden hufvudsakligen bör hvila på fyra allmänna grundsatser: 

Första grundsatsen: ordens uttal i poesi bör öfver - 
ensstcimma med det vårdade umgängesspråket eller med 
ett riktigt uppläsande af ett stycke prosa . Adj. Häggström 
säger härom i sina »Anmärkningar om svensk versbyggnadskonst» : 
»Är en vers riktigt bygd, så får den icke sin bestämda rytm genom 
att föredragas efter ett gifvet schema, utan har denna rytm genom 
de efter hvarandra stälda stafvelsernas egen beskaffenhet. I annat 
fall skulle allting blifva vers.» 1 ). 

Andra grundsatsen: likasom uttalet äfven i prosa 
hufvudsakligen bestämmes • af tonlagar , ej af qvantitets - 



’) Se Svensk Litteratur-Tidskrift för år 1867 p. 132. 



Digitized by AjOOQle 



13 



lagar , sa bestar den poetiska rytmen endast i en ordnad 
följd af starkare och svagare betonade stafvelser , utan 
att dessas större eller mindre längd i någon mon pä 
densamma inverkar. Att qvantiteten intet har att skaffa med 
versens byggnad, bekräftas lätt genom de enklaste iakttagelser. 
Man betrakte endast t. ex. orden: fullhet , lycklig , hvilka, oak- 
tadt obestridligen den första stafvelsen är kort och den andra lång, 
likväl bilda oklanderliga trokéer. Man jemföre sådana enstafviga 
ord som: blick , rask , kan , hvilka, ehuru onekligen korta, alltid 
ersätta grekernas långa stafvelser, med andra, såsom : af, ty, sä, 
än, som, fastän långa, helst användas i den delen af versfoten, 
eller for att nyttja en term, som bättre för oss uttrycker detta 
begrepp, af takten, der grekerna fordrade en kort stafvelse. För 
öfrigt torde väl ingen numera ens vilja försöka att lägga qvanti- 
teten till grund för rytmen. 

Jag vill nu fasta uppmärksamheten särskildt derpå, att jag 
ej sade den poetiska rytmen bestå i en ordnad följd af starkt och 
svagt betonade stafvelser, utan af starkare och svagare betonade. 
Skälet härtill ligger i den 

Tredje grundsatsen: det är icke någon bestämd ton 
som utmärker ictus, utan denna uttryckes genom den 
relativt starkare tonen öfverhufvud. Westphal, som be- 
stämdare och klarare än någon annan framhåller denna för ryt- 
men i alla germaniska språk gemensamma karakter, yttrar sig 

derom sålunda: » der Begriff von stark und schwach ist 

hier lediglich ein relativer. Das Hauptmerkmal des Rhytmischen 
im Gegensatze zum Unrhytmischen bestehl darin, dass die durch 
eine wahrnehmbare Bewegung, z. B. durch das Sprechen, aus- 
gefullte Zeit in geordnete Abschnitte zerfallt. Lasse ich nun 
contenuirlich auf eine stärker betonte eine schwächer betonte 
Silbe folgen, so sind in der That jene gleichmässigen Abschnitte 
vorhanden — denn jede Verbindung, jede Gruppe von zwei auf- 
einanderfolgenden Silben wird einen solchen rhytmischen Ab- 
schnitt bilden» 1 ). Det är derföre ingalunda nödigt, att i flera 
efter hvarandra följande takter alla de såsom höjningar stående 
stafvelserna hafva precist samma tonstyrka, ej heller att alla de 



’) Se Westphals »Theorie der neuhochdeutschen Metrik» p. '8— 9. 



14 



såsom sänkningar stående äro så lika sins emellan, som man är 
van att se, att grekernas korta stafvelser af hvardera en mora 
voro. Tonen, som ensam bestämmer vår rytm, kan ej lika noga 
mätas och indelas som de klassiska språkens rytmiska princip, 
tiden; ehuru man visserligen trott sig komma på spåren, att äfven 
i dessa språk stafvelselängden ej var så alldeles fix, att den ju 
icke var tillgänglig för vissa modifikationer. Betoningsproportio- 
nerna kunna följaktligen vara mycket olika inom och emellan olika 
takter. Sålunda höjer sig vanligen en takt öfver de andra och gör 
sig, så att säga, till herre öfver dessa, och just härigenom upp- 
kommer den rytmiska satsen, hvilken återigen utgör en del af den 
rytmiska perioden 1 ). Utan den periodicitet i den poetiska rytmen, 
hvilken sålunda först genom detta friare förhållande mellan beto- 
nade och obetonade stafvelser blir möjlig, blefve sannerligen denna 
rytm temligen enformig, och den skulle då illa motsvara skön- 
hetens fordran på enhet i mångfald och mångfald i enhet. För 
öfrigt öfverensstämmer detta fullkomligt med uttalet i prosan. Ty 
äfven här har h varje ord, hvilket ej pro- eller enklitiskt samman- 
sluter sig med ett annat till en ordenhet, sin egen accent, men 
det ena ordets accent är ej lika med det andra ordets, utan det 
har starkare ton, som för meningen i det hela är af större vigt 
och betydelse. Denna iakttagelse ieder oss nu öfver till 

Fjerde grundsatsen: betoningen , så i vers som i 
prosa , bestämmes i allmänhet af begreppet, af dess 
aktuella närvaro för det allmänna språkmedvetandet 
och af det eftertryck , som hvilar derpd. I flerstafviga 
ord höjer sig derföre stamstafvelsen i tonen betydligt öfver de öf- 
riga. I sammansatta ord lägger man ton vigt på båda samman- 
sättningslederna, så länge de ännu af språkmedvetandet igenkän- 
nas såsom särskilda, sjelfständiga begrepp; men då härvid alltid 
det ena begreppet, så att säga, utgör det konstitutiva, framhålles 
äfven detta i uttalet på det andras bekostnad. I förbigående må 
anmärkas, att uti äkta svenska sammansättningar det i allmänhet 
blir den första leden, som sålunda starkast betonas, emedan denna 
innehåller differentia specifica. Åtminstone gäller detta med af- 

*) Det är just en närmare behandling af dessa båda föga utredda be- 
grepp som Westphal har gjort till sin hufvuduppgift i sin »Th. d. nhd. M.» — 
Se härom hans Vorwort p. vi— vn. 



Digitized by 



Google 




15 



seende på alla sådana sammansättningar, der någon af lederna är 
ett nomen eller ett verburn. Deremot torde alla de, i hvilka båda 
äro pronomina eller partiklar, ännu få anses såsom något obe- 
stämda; ehuru vi visserligen för vår del tro det vara det rikti- 
gaste att i de flesta fall äfven i dessa mest accentuera den första 
sammansättningsleden. I samma mon återigen som under tidernas 
lopp en sammansättning sammansmält till ett enda begrepp, så 
att en af sammansättningslederna ej längre uppfattas såsom en 
sjelfständig del, i samma mon böljar äfven denna att sväfva på 
tonen. Sådant är förhållandet med flertalet af våra härlednings- 
ändelser, hvilka utan tvifvel ursprungligen varit sjelfständiga ord. 
Af dessa hafva några, såsom: skap, dom , het , sam , bibehållit 
ganska mycket af sin förra tonstyrka, så att, äfven om de ej ut- 
talas med samma tonvigt som t. ex. sista stafvelsen i ljungeld , 
allgod , framstå , de likväl hafva betydligt starkare ton än en 
blott och bart böjningsändelse. Andra deremot, såsom: ig, lig, 
ing, ling, ning , lek , hafva väl numera i uttalet förlorat hvarje 
reminiscens af ett sjelfständigt lif, och lycklig, kärlek o. d. ord 
äro följaktligen att anse såsom i prosodiskt hänseende alldeles lik- 
stälda med t. ex. blicken , skapa . Samma logiska princip, som 
vi sålunda hafva sett göra sig gällande med afseende på de sär- 
skilda stafvelserna uti flerstafviga ord, gäller nu lika mycket äfven 
for de många särskilda orden i satsen. Betoningsproportionen dem 
emellan bestämmes af deras olika vigt och betydelse for den ge- 
nom satsen uttryckta meningen. Härigenom uppkommer ett språk, 
hvars rikt nyanserade uttal å ena sidan lika mycket i och för sig 
är en stor skönhet, som det gör detsamma till ett genomskinligt 
uttryck för tankens och känslans finaste skiftningar. Men å andra 
sidan blir det just i följd häraf mycket svårt att underkasta detta 
språk bestämda prosodiska lagar, som i detalj låta sig genomföras. 

I öfverensstämmelse med dessa allmänna grundsatser tro vi 
ej, att med afseende på de enstafviga orden någon bestämd gräns- 
skilnad kan uppdragas emellan dem, som böra stå i arsis och 
tesis. Ty dels kan deras tonstyrka vexla med deras ställning i 
satsen, dels beror det af de närgränsande stafvelsernas ton, huru 
stor tonstyrka erfordras på hvarje ställe i versen. Enligt vårt 
förmenande äro sålunda våra skalder i sin fulla rätt, då de i de 
tvåstafviga versslagen oupphörligt i den svagare taktdelen sätta 
pronomina relativa, prepositioner, att, och, men, ty, när o. d. 



Digitized by t^ooQle 




16 



ord. Ja vi tro ej ens, att de begå något fel, då de t. o. m. 
understundom på detta sätt använda artiklarna, den obestämda så- 
väl som den bestämda. Att detta jemförelsevis mera sällan före- 
kommer, beror endast deraf, att i svenskan de flesta substantiver 
och adjektiver hafva hufvudaccenten på första stafvelsen, och följ- 
aktligen artikeln i förhållande till denna merendels måste fram- 
träda såsom obetonad. I de få fall återigen, der så ej är för- 
hållandet, kan det väl låta försvara sig, om artikeln står såsom 
höjning i versen. Vi citera några exempel härpå, hvilka synas 
oss vara alldeles oklanderliga: 

Ett geni men se, han vältar (Tegnérs Halkan)'. 

På den förbrända jord (Tegnérs Prestvigningen). 

Molnets broder, den förlåtne tiggarn (Runebergs Molnets broder). 

Man sport, att en fiendtlig här (Runebergs Sven Dufva). 

Jag är som ett förloradt barn (Wallins Botpsalm). 

Det en balsamisk lindring är (Stagnelii Kyssen). 

På samma sätt har derföre äfven jag vågat att två gånger 
använda den obestämda artikeln: 

I dansen sväfvar hon som en sylfid (I, 11). 

Du har ju bedt mig skrifva en ballad (III, 2). 

Deremot bör man ej gerna, enligt vår åsigt, i den svagare 
taktdelen nyttja enstafviga nominal- och verbalformer, med undan- 
tag likväl af hjelpverberna: har , är , må, o. d. Ty äfven om 
dessa nomina och verba föregås eller efterföljas af ord, på hvilka 
det logiska eftertrycket i högre grad hvilar, och hvilka derföre 
uttalas med starkare ton än de, bibehålla de likväl alltid i det 
vårdade uttalet en tillräckligt stark ton, för att deras användande 
på nyssnämnda sätt skulle betydligt hämma versens lediga gång. 
Skilnaden mellan de olika takterna blefve derigenom alldeles för 
stor. Likvisst har jag flera gånger med dylika ord börjat en jambisk 
vers. Jag får längre fram tillfälle att rättfärdiga denna 'frihet. 

Hvad vidare beträffar sådana flerstafviga ord som: leende , 
saknade , välsignelse , menniska o. d., i hvilka två mycket 
svagt betonade stafvelser sammanträffa, hafva vi likväl ej tvekat 
att ansluta oss till det allmänt vedertagna bruket, som tillåter att 
använda dem äfven i de tvåstafviga versslagen; oaktadt vi ej vilja 
åtaga oss att på ett för vetenskapen fullt tillfredsställande sätt 
rättfärdiga detta bruk. Att det på intet vis ur den logiska prin- 



Digitized by 



Google 









17 



cipen låter sig förklara, hvarföre i dessa ord ultima skulle hafva 
någon starkare ton än penultiina, är tydligt. Måhända är det då 
den fonetiska principen, som här gör sig gällande bredvid den 
förra, ehuru den visserligen alltid spelar en underordnad roll. 
Att denna princip ej är alldeles främmande ens för det vanliga 
uttalet i prosa, framgår bland annat deraf, att dessa ord, när de 
genom böjning få ännu en stafvelse, höja tonen i den stafvelse, 
som förut var den sista, men härigenom blifvit den nästsista. Så 
uttalas* t. ex. skor med märkbart starkare accent uti men- 
niskoma än uti menniskor. Men ännu märkbarare blir denna 
höjning i tonen uti sådana ord, der denna stafvelse är, en härled- 
ningsändelse, t. ex. underliga , egenskaper , af hvilka det sista 
vanligen uttalas med nästan lika stark tonvigt på penultima som 
på första stafvelsen. Nu kan man ju tänka sig, att förhållandet 
blir i någon mon detsamma, om, i stället for att en böjnings- 
ändelse vidfogas dessa ord, de efterföljas af antingen ett enstaf- 
vigt ord af mycket liten vigt och följaktligen med mycket svag 
ton eller ock af ett flerstafvigt ord, som ej har hufvudtonen på 
första stafvelsen. Det vore ju tänkbart, att språkinstinkten, som 
utan tvifvel har ett fint öra för det rytmiska välljudet, äfven nu 
ville undvika, att tre lika svagt betonade stafvelser följde på hvar- 
andra, och derfore något litet höjde tonen i den mellersta af dem. 
I sådana ord som leende , underlig blefve denna höjning i alla 
fall ganska obetydlig, men likväl tillräcklig for att, enligt vår i 
den tredje grundsatsen uttalade friare uppfattning af den poetiska 
rytmen, rättfärdiga deras användning uti ifrågavarande versslag. 
Nu har det likvisst ej undgått oss, att åtskilligt kan invändas 
emot ofvan förda räsonnemang. Det vore ju möjligt, att någon 
på rent fysiskt sätt ville förklara den förändrade betoningen i t. ex. 
menniskorna , med förnekande af, att något afseende på välljudet 
dervid gjort sig gällande. Han skulle då säga, att den svenska 
tungan hade svårt för att i samma ord uttala tre efter hvarandra 
följande lika svagt betonade stafvelser, men att deremot all svå- 
righet försvunne, så snart de tillhörde olika ord, emedan man så- 
lunda finge tillfälle att hemta andan emellan dem, och de två 
första, så att säga, kunde stödja sig på en föregående, men den 
sista på en efterföljande starkare betonad stafvelse. Huru härmed 
än må förhålla sig, hafva vi dock svårt att öfvertyga oss om, att 
alla de germaniska folkens poesi så allmänt skulle hafva tagit sig 

2 



Digitized by {jOoqi e 




18 



denna frihet, om den ej öfverensstämde med språkens egen natur 
eller i det vanliga uttalet hade någon motsvarighet. I alla hän- 
delser gör det naturligtvis mindre, om rytmen ej i hvarenda takt 
skulle vara så starkt markerad, än om den blir tung och knagg- 
lig, genom att för starkt betonade stafvelser stå i den svagare 
delen af takten. Ja, så länge dylika mindre starkt markerade 
takter ej för ofta återkomma, kan dikten likväl i det hela mycket 
väl tillfredsställa hvarje rättmätig fordran på rytmisk schwung. 
Såväl prof. Spongberg som lektor Brandt har i sina öfversättnin- 
gar från de klassiska språken gjort sig till regel att endast i den 
jambiska versens slut använda dessa ord. Man kan ej annat än 
beundra den talang, hvarigenom i synnerhet den förre lyckats att 
utan skada för meningen och utan förfång för den naturliga ord- 
ställningen konseqvent genomföra såväl denna som många andra 
lika stränga grundsatser för sin versifikation. Icke desto mindre 
torde det vara betänkligt att uppställa en allmän lag, hvarigenom 
i alla fall en så stor del af de vanligaste orden i vårt språk i det 
närmaste blefve utesluten från just de versslag, hvarpå det mesta 
af vår inhemska poesi är skrifvet. Ty hvad beträffar en utväg, 
hvaraf nyssnämnde båda öfversättare betjena sig, att, likasom de 
gamle understundom utbytte en troké eller en jamb mot en tri- 
brakys, i svenskan återgifva denna i förra fallet med en daktyl, 
i senare med en anapäst, så har redan adj. Häggström, som i 
dylika öfversättningar med rätta förordar denna frihet, likväl an- 
märkt, att den numera näppeligen låter införa sig i den rimmade 
versen. Om man, när så förhåller sig, ville försvåra versifikatio- 
nen genom att på det angifna sättet inskränka bruket af ifråga- 
varande ordklass, vore det fara värdt, att i allmänhet ett af de 
två skulle inträffa, antingen att man nödgades taga sin tillflykt 
till tvungna och konstlade vändningar och perioder, eller ock att 
för formen det poetiska innehållet finge stå tillbaka. Åtminstone 
skulle de tekniska svårigheterna blifva mycket afskräckande för en 
nybörjare, som ej besitter någon fulländning i det formella. 

I enlighet med den regel, som redan blifvit anförd, att i de 
flesta äkta svenska sammansättningar hufvudaccenten bör hvila på 
den första sammansättningsleden, måste alltid i sådana samman- 
satta ord, i hvilka de enkla ordens tonstafvelser sammanträffa, 
mellan dessa ett trokaiskt tonfall uppstå; och om då den senare 
delen har mer än en stafvelse, eller om det sammansatta ordet 



Digitized by 



Google 



N: 



å 




19 



får en härlednings- eller böjningsändelse, så uppkommer ett dub- 
belt trokaiskt tonfall, d. v. s. tonen aftager i tre efter hvarandra 
följande stafvelser. Alla dylika ord äro följaktligen alldeles obruk- 
bara inuti vare sig en trokaisk eller en jambisk vers, man må 
deri gifva dem hvilken plats som helst. En af våra yngre skalder, 
som eljest äfven for sin formella behandling af versen förvärfvat 
sig ett välfortjent anseende, Snoilsky, nyttjar likväl sålunda tidt 
och ofta dessa ord på ett för örat särdeles obehagligt sätt. Eller 
hvad skall man säga om rytmen i verser, sådana som dessa? 

På muskelfyllig och svarthden arm (En familj). 

Jag älskar Xeres färsk från lädersäck 

Mer än spritblandad sherry på kalasen (Cachucha). 

På fem välartade storkebarn (Storken). 

Man finner lätt, att de kursiverade ordens betoning i det 
vanliga språket står i skarp strid emot versaccenten; ofch det är 
att märka, att det öfverallt är de jemna takterna, hvilka i den 
jambiska metern framfor andra fordra en sorgfallig behandling, 
som sålunda fyllas med de motsträfviga stafvelserna. 

Man finner någon gång, att våra poeter i sådana ord som 
olycklig o. d. förflytta hufvudaccenten från den första stafvelsen 
till den andra för att dymedelst göra dem lämpliga för den två- 
stafviga rytmen. 

Exempel; 

At den olyckliga , du älskat förr? (Tegnérs afskedet). 

Nej, det omöjligt är. Han misstänks utan fog (Lidners Erik den 
fjortonde). 

Ett stort, osynligt underträd, hvars rötter (Stagnelii Martyrerna). 

Detta må nu äfven i ett vårdslöst uttal af prosa hafva ett 
visst stöd, — såvida man ej tvärtom får antaga, att den frihet, 
poeterna tagit sig, återverkat på prosan. I alla fall måste det 
enda riktiga vara att starkast bétona prefixet, hvarpå onekligen 
det största logiska eftertrycket ligger, och äfven poesien bör då 
rätta sig härefter. Med afseende på ett enda dylikt ord, oänd- 
lig, tyckes likväl språkbruket hafva bestämt sig for ett uttal, 
som alldeles strider emot den logiska principen, och detta torde 
numera vara svårt att ändra. 

Sådana ord som: ungdomen , skönheten , bekantskapen , 
f ridsamma o. d., hvilka, ehuru de ej numera kunna betraktas 
såsom sammansättningar, likväl med afseende på betoningen i viss 



20 



mon äro analoga med dessa, böra följaktligen äfven i versen i 
analogi med dem behandlas. Dock måste erkännas, att, om t. ex. 
ungdomen får en sådan ställning i versen, att de två sista staf- 
velserna bilda en jamb (öngdomen), detta i följd af den ringa 
tonskilnaden mellan dessa stafvelser blir vida mindre stötande än 
ett dylikt användande af t. ex. ljungelden . Också torde väl näp- 
peligen något dylikt som det sista exemplet förekomma hos någon 
poet, som gör anspråk på att vara ens någorlunda korrekt, men 
deremot är det ej så synnerligen sällsynt ätt äfven hos våra bästa 
versifikatörer påträffa sådana verser som följande: 

Lifvet är en strid från böljan, ungdomen dess berserksg&ng (Tegnérs 
Frithiofs frestelse). 

Skönheten sitt pris begär (Tegnérs De tre bröderna). 

Den lugna storheten , den djerfva frihets-anden (Tegnérs Svea). 

Friden, sällheten och dig (Wallins Menniskohjertat). 

Felicitas! han vänskapen oss skänkte (Stagnelii Martyrerna). 

Och godheten — hvars blickar smälta själen, 

Och ömheten — som ler med halfva tårar, 

Och vänskapen — som går med blottadt hjerta, (Kjellgrens Till Christina). 

Onekligen hafva de likväl häruti felat emot den riktiga be- 
toningen, om också detta fel är mera förlåtligt än de, hvarom 
nyss blifvit taladt. Jag har emellertid sorgfälligt bemödat mig 
om att i min öfversättning undvika såväl detta som de förra. 

I öfverensstämmelse med hvad ofvan blifvit sagdt om här- 
ledningsändelserna: ig, lig, lek m. fl. har jag naturligtvis trott 
mig utan fara för rytmen kunna behandla t. ex. mundtligen , 
kärleken, stämplingar i analogi med leende, menniska. 

En enda gång har jag böljat en jambisk vers med ett så- 
dant trestafvigt ord, der hufvudtonen ligger på första stafvelsen, 
och tonstyrkan sedermera aftager i båda de andra. I min öfver- 
sättning af V:te stycket börjar nämligen slutstrofen sålunda: 
AUsmäktig Gud i himlens sal! 

På detta sätt nyttja våra skalder dylika ord mer eller mindre 
allmänt, och måhända allra mest den störste bland dem, Tegnér. 

Exempel: 

Elfkungen med sin drottning dansar (Tegnérs Frithiof och Ingeborg). 
Ljusalfer två med rosenknoppar (Ibid.). 

Verldshmgen med de gyllne hår (Ibid.). 

Verldsmodren med de mörka hår (Ibid.). 



Digitized by 



Google 

o 

\ 








21 



Uppstiger deras ättartal (Tegnérs Frithiof och Ingeborg). 

Friboren man ej vika vill (Ibid.). 

Högättad är all kraft, ty Thor (Ibid.). 

Rättvisan hans kronas prydnad (Wallins Kröningspsalm). 

Fritänkare jag nämns, det är min heder, 

Friboren är jag och jag tänker fritt (Runebergs Döbeln vid Jutas). 
Välkommen sköna dag! i rosenröda kläder (Stagnelii Nardssus). 
Padiktad galenskap och spått och hån (Nicanders Tassos Klagan). 
Halföppna läppar blygt igen (Malmströms Vårsångi. 

Endrägtens söta mjölk åt helvetes (C. A. Hagbergs öfvers. af Macbeth). 

Förklaringsgrunden, hvarföre dessa verser af örat ganska väl 
fördragas, oaktadt en mera betonad stafvelse står i den eljest svaga 
och en mindre betonad i den starka delen af samma takt, ligger 
utan tvifvel deruti,/ att det oregelbundna tonfallet här inträffar 
omedelbart efter den paus, som alltid eger rum mellan tvänne 
verser. Ty sålunda uppkommer intet plötsligt afbrott i en fort- 
gående rytmisk rörelse, utan en rytmisk sats kommer endast att 
börja något obestämdt, hvilket af fortsättningen kan upphjelpas. 
Större betänkligheter torde det emellertid medföra att använda dessa 
ord inuti versen i början af de udda takterna, såsom t. ex. i Malm- 
ströms minnessång öfver Wingård: 

Och kämpens lösen ifrån år till år 

Var städs blott en: Ståndaktig intill döden. 

Man behöfver ej med uppmärksamhet genomläsa mycket af 
våra svenska jamber för att finna, att skalderna i allmänhet hyllat 
den grundsatsen, att denna rytm ej nödvändigt behöfver vara klart 
angifven i första takten, utan att den första stafvelsens ton fast- 
mera kan vara hvilken som helst. Detta röjer sig ej endast i 
nyssnämnda bruk af de tvåstafviga orden, utan lika mycket, ehuru 
härvid alls intet nödtvång synes vara förhanden, med afseende på 
de två- och enstafviga orden. Att i början af en jambisk vers 
sätta ett tvåstafvigt ord, som har en afgjordt starkare ton på för- 
sta stafvelsen än på den andra, är visserligen ganska sällsynt. 
Det finnes likväl åtminstone en skald, som utan betänkande synes 
använda dem sålunda, nämligen den snillrike öfversättaren af 
Shakespeare, prof. C. A. Hagberg. De följande verserna före- 
komma ensamt i de två första akterna af hans Macbeth: 

Thordon och skeppsbrottsstormar bryta fram, — 

Dubbelt fördubbladt höggo in igen, - — 



\ 




Digitized by t^ooQle 




22 



Hänryckt deraf. Till mig I sägen intets — 

Upprör mitt väsen, så att all min lifskraft. — 

Smeksam och mild. — 

Kommen i fart. — 

Hotfullt på dessa röfvarscener skådar. 

Utom hos honom har jag endast sett ett enda otvetydigt 
dylikt exempel, nämligenji Stagnelii Martyrerna: 

Påminn dig qvällen, då med tysta tårar. 

Men deremot förekomma hos de flesta versifikatörer såväl i 
början af den jambiska versen som inuti densamma ord, sådana 
som: liksom , alltså , bakom o. d., hvilka visserligen, enligt vår 
åsigt, helst böra hafva sin hufvudton på den första stafvelsen, 
men hvilka språkbruket äfven tillåter att betona annorlunda. 

Hvad nu återigen beträffar de enstafviga orden, så finnes 
knappast någon svensk skald, som ej ibland börjar en jambisk 
vers med ett sådant, som antingen i följd af sin egen beskaffen- 
het eller af sin ställning i satsen måste uttalas med ganska stark 
tonvigt. Äfven häruti, likasom med afseende på det lika använ- 
dandet af de trestafviga orden, är det Tegnér, som går i spetsen 
med sitt föredöme. De två första raderna af hans Svea, hvilka 
adj. Häggström anför, äro inga enstaka undantag, utan alla hans 
jambiska dikter hvimla af likartade verser i den grad, att man 
vore frestad till den förmodan, att detta, långt ifrån att vara en 
frihet, som han tror sig i nödfall kunna tillåta sig, tvärtom hos 
honom är någonting eftersökt. Betraktom det enda stycket Fri- 
thiofs lycka . Det skall gifva oss tillräckligt många exempel: 

Kung Beles söner gerna drage — 

Mitt få de ej; i Balders hage 
Der är min valplats, är min verld. 

Her vill jag ej tillbaka blicka — 

Bor ingen mö i vestersalar — 

Flyg öfver fjärden, min Ellida — 

Kom älskade, och låt mig trycka — 

Kyss mig min sköna! Låt min låga — 

Björn står der nere med sitt svärd, — 

Jag sjelf, o att jag strida finge — 

Gråt icke: ännu lifvet strömmar — 

» lyst , det är lärkan.» Nej en dufva — 

Dock, det är fåfängt till att hoppas. — 

Tag henne i din vård du höga — 

Sof nu och dröm om mig och vakna. 



Digitized by Ä^ooQle 




23 



Dylika verser förekomma äfven, ehuru sparsammare, hos alla 
våra skalder, och det torde derföre vara onödigt att öfverlasta 
denna lilla uppsats med flera citater. Att nu, såsom adj. Hägg- 
ström tyckes vilja göra, härleda alla dylika fall »från den vidt 
utsträckta frihet man anser sig ega, att efter behag betona eller 
icke betona de enstafviga orden i vårt språk, utan afseende på 
deras egenskap af betonade eller obetonade i det vanliga uttalet», 
torde väl förutsätta för stor brist på öra eller för mycket sjelfs- 
våld hos våra poeter. Vi tro då heldre, att deras öra mycket 
väl sagt dem, att dylika verser måste blifva i någon mon oregel- 
bundna, men att de likväl, med fullt medvetande härom, velat 
kraftigare framhålla ett eller annat ord af stor vigt och betydelse 
for meningen genom att sålunda, tvärtemot det vanliga schemat, 
sätta det i början af versen. Det är ju klart, att det måste väcka 
läsarens lifligaste uppmärksamhet, om han, der han väntade sig 
en obetonad stafvelse, möter eu stafvelse med stark ton, och denna 
uppmärksamhet kan ej annat än stegras deraf, att detta sker i 
början af versen. Också måste man erkänna, att dikten mången 
gång vunnit i kraft och uttrycksfull skönhet genom en dylik väl 
afpassad afvikelse från den allmänna regeln. Äfven jag har der- 
före vågat att häruti * följa det allmänna föredömet, och jag har 
således mer än en gång börjat mina jambiska verser såväl med 
enstafviga nominal- och verbalformer som med pronomina och 
partiklar, hvilka genom sin ställning i satsen fordra en starkare ton. 

Sålunda har jag försökt att för mig reda några af de vig- 
tigaste frågorna för den svenska prosodiken. Det vore dock önsk- 
ligt, att denna vetenskap snart blefve grundligt behandlad af nå- 
gon, som, pä samma gång han till ett dylikt arbete medförde 
större vetenskaplig förmåga, äfven i högre grad egde för detta 
ändamål nödig sakkännedom och nödiga förstudier. En sådan 
person vore just genom dessa egenskaper egnad att bilda auktori- 
tet; och det skulle då ej längre, såsom nu är förhållandet, blifva 
nödvändigt för hvar ^och en, som vill skrifva vers med anspråk 
på korrekthet, att först bilda sig ett eget system häruti, — så- 
vida han ej föredrager att helt och hållet öfverlemna sig åt sitt 
öras åtminstone ganska vanskliga ledning. 



24 



I. 



Fresche beaulté, trés-riche de jeunesse; 

Riant regart, trait 1 ) amoureusement, 

Plaisant parler, gouverné par sagesse, 

Port 2 ) féminin, en corps bien fait et gent, 

5 Haultain maintien, demené doulcement, 

Acueil humble, plein de maniere lye 3 ), 

Sans nul dangier bonne chiere faisant. 

Et de chascun pris et los 4 ) eroportant, 

De ces grants biens est Madame garnie. 

10 Tant bien luy siet å la noble Princesse, 

Chanter, danser et tout esbatement, 

Qu’on la nome de ce faire maistresse; 

Elle fait tout si gracieusement, 

Que nul ne scet trouver amendement. 

5 Escole peut tenir de courtoisie; 

En la voyant, aprent, qui est sachant; 

Et en ses fais, qui va garde prenant: 

De ces grants biens est Madame garnie. 

Bonté, Honneur avecques Gentillesse, 

20 Tiennent son cueur en leur gouvernement; 

Et Loyaulté nuit et jour ne la laisse. 

Nature mist tout son entendement, 

A la former et faire proprement, 

De point en point. C’est la mieulx accomplie 
5 Qui aujourd’huy soit en monde vivant. 

*) = jeté, lancé. — 2 ) En annan version har: Pied féminin etc. Denna 
vers kan då öfversättas sålunda: »Med växt som liljan, foten skapt till dans», 
— 3 ) joyeuse, — 4 ) = louange. 



Digitized by 



Google 



/j 




25 



På fagra kinden friska rosor glöda, 

Och ljuf och leende är ögats glans, 

Och harmlöst flödar skämt från läppar röda. 

Ej ädlare gestalt af qvinna fanns, 

Och stolt, hon rör sig, — men så mjukt och nätt. 
Fast blyg hon år, hon kan sig ledigt skicka. 

Hon gerna ler, men är ej alls kokett, 

Och vinner allaö pris ändå så lätt. 

Så många dygder har min ljufva flicka. 

Hur allting kläder väl min herskarinna! 

I dansen sväfvar hon som en sylfid, 

Och sjunger gör hon som en mästarinna, 

Och alltid är hon graciös och blid — 

»Så skall det vara», tänker man dervid. 

Ja, man behöfver blott på henne blicka 
Och ge på hennes sätt och later akt, 

Om man vill lära lefnadsvett och takt. 

Så många dygder har min ljufva flicka. 

Ett hjerta har hon, som så gerna ömmar 
För allt, hvad ädelt är och skönt och godt, 

Så ren, så kysk i tankar som i drömmar. 

En gång naturen har ett infall fått 
Att en sin skapelse, en enda blott, 

Med alla sina rika håfvor smycka. 

Så blef i allt hon allrabäst till slut. 



Digitized by 



Goo 




26 



Je ne dis riens que tous ne vont di sant: 
De ces grants biens est Madame gamie. 



Elle semble mieulx que femme déesse: 

Si croy que Dieu Tenvoya seulement, 

30 En ce monde, pour monstrer la largesse 

De ces haults dons, quil a entiérement 
En elle mis abandonneement. 

Elle n’a per 1 ), plus ne sjay que je die: 
Pour foul me tiens de l’aler devisant; 

5 Car moy ne nul n’est å ce souffisant: 

De ces grants biens est Madame garnie. 

S’il est aucun qui soit prins de tristesse, 
Yoise veoir 2 ) son doulx maintenement, 

Je me fais fort que le mal qui le blesse 
40 Le laissera pour lors sondainement, 

Et en oubly sera mis pleinement. 

(Test paradis que de sa compaignie; 

A tous complaist, å nul n’est ennuiant: 

Qui plus la voit, plus en est desirant; 

45 De ces grants biens est Madame garnie. 

Toutes dames qui oyez cy comment 
Prise celle que j’ayme loyaument, 

Ne m’en sacbiez maugré 3 ) je vous en prie: 
Je ne parle pas en vous desprisant; 

50 Mais comme sien, je dis, en nfacquittant: 

De ces grants biens est Madame garnie. 



II. 

[Ha] 4 ) Madame! Je ne sfay que je die, 

Ne par quel bout je doye comencer, 

Pour vous mander la doloreuse vie, 

') = pas son pareil, — 2 ) = qu’il vienne voir, — 3 ) = mauvais gré. — 
4 ) Detta ord saknas i »Poésies de Ch. d’Orl.», men finnes i »Bibi. chois. des 
poétes fran^ jusqu’å Malh.» Om det borttoges, skulle versen få för få stafvelser. 





Jag säger blott, hvad alla sagt förut: 

Så många dygder har min ljufva flicka. 

Gudinna är hon, kan ej qvinna vara. 

Från himlen sändes hon hit ned till sist 
För oss sin herrlighet att uppenbara. 

Ej hon bland jordelifvets nöd och brist 
Sin like fann. — Men nej, jag yrar visst. 

Jag vet ej, hvad jag sagt, till punkt och pricka. 
En dåre är jag, som besjunga vill, 

Hvad aldrig menskosnille hinner till. 

Så många dygder har min ljufva flicka. 

Men är du ledsen, är du trött af lifvet, 

När du den hulda flickan skåda får, 

I samma ögonblick, det är nu gifvet, 

Den tunga sorgen ur ditt sinne går 
Och lemnar efter sig ej minsta spår. 

Åt alla, alla paradisisk lycka, 

Åt ingen ledsnad hennes närhet ger. v 
Hon fängslar mer, ju mer man henne ser. 

Så många dygder har min ljufva flicka. 

Om ursäkt, damer alla, ber jag er. 

Min hyllning åt mitt hjertas dam jag ger, 

Om henne sjöng jag, hvem kan det förtycka? 
Jag er förringa vill på intet vis, 

Men tungan måste sjunga hennes pris. 

Så många dygder har min ljufva flicka. 



O saknade! hvad skall jag dig berätta? 
Hur skildra, hvad jag lider alla dar? 
Med klagan ville jag mitt sinne lätta 



28 



Qu’ Amour me fait chascun jour endurer. 

5 Trop mieulx vaulsist me taive que parler; 

Car proufiter ne me peuvent mes plains; 

Ne je ne puis guerison recouvrer, 

Puisqu’ ainsi est que de vous suis loingtains. 

Quanque 1 ) je voye me desplaist et ennuye 
10 Et n’en ose contenance monstrer; 

Mais ma bouche fait semblant qu’elle rie, 
Quant maintes fois je sens mon cueur plourer: 
Au fort martyr on me devra nornmer, 

Se dieu d’Amour fait nuls amoureux saints, 

5 Car j’ai des maulx plus que ne sfay compter, 
Puisqu’ainsi est que de vous suis loingtains. 

, Et non pourtant humblement vous mercye, 

Car par escript vous a pleu me donner 
Ung doulx confort, que j’ay å chiere lye 
20 Refeu de cueur et de joyeux penser; 

Vous supliant que ne vueilliez changier: 

Car en vous sont tous mes plaisirs mondains; 
Desquels me fault å présent déporter, 
Puisqu’ainsi est que de vous suis loingtains. 



III. 

Jeune, gente, plaisant et débonnaire, 

Par ung prier qui vault comandement, 
Chargié m’avez d’une ballade faire; 

Si l’ay faite de cueur joyeusement. 

5 Or la' vueilliez recevoir doulcement; . 
Vous y verrez, s’il vous plaist å la lire, 
Le mal que j’ay, combien que vrayement, 
J’aymasse mieulx de bouche le vous dire. 

Vostre doulceur m’a sceu si bien attraire, 
10 Que tout vostre je suis entiérement, 

q = Quoi que. 



Digitized by 



Google 




För dig, som all min plåga vållat har. 
Måhända vore bättre tiga då. 

Min klagovisa kan ej gagna mig, 

Och ingen bot det kan jag heller få, 

Ty långt, o ljufvaste, jag är från dig. 

Jag leds vid ällt, men får det icke visa, 
En munter uppsyn måste jag mig ge, 

Och mången gång när tårar vore lisa, 

Jag måste tvinga mina läppar le. 

Gud Amor — om han den förläna kan — 
Bör minst martyrens krona gifva mig. 

Jag lider qval, dem ingen tälja kan, 

Ty långt, o ljufvaste, jag är från dig. 

Hur tackar dig mitt öfverfulla hjerta 
För detta bref, som du så vänligt skref! 
En ljuflig tröst det var i all min smärta, 
Och fröjd det i mitt dystra sinne blef. 
Blott du ej sviker mig, så är jag nöjd, 
Min kärlek är så fast och innerlig. 

Försaka måste jag all verldslig fröjd, 

Ty långt, o ljufvaste, jag är från dig. 



Så mild, så tjusande, min unga tärna, 

Du har ju bedt mig skrifva en ballad. 

Hvad helst du ber mig om, det gör jag gerna, 
Nog vet du, att jag gör det hjertans glad. 

Här är den nu. Var mild, jag ber, mot den! 
Hur hårdt mig, arme, grymma öden aga, 

Der kan du läsa, om du vill, — fastän 
Helst mundtligen min nöd jag ville klaga. 

Ja, du mitt tycke vann för alla tider, 

Mitt hjertas slag blott dig de höra till, 



30 



Trés-desirant de vous servir et plaire; 

Mais je souffre maint douloureux tourment, 
Quant å mon gré je ne vous voy souvent; 

Et me desplaist quant me fault vous escrire: 
5 Car se faire ce povoit autrement, 

Paymasse mieulx de bouche le vous dire. 

C’est par Dangier, mon cruel adversaire, 

Qui m’a tenu en ses mains longuement; 

En tous mes fais je le trouve contraire, 

20 Et plus se rit quant plus me voit dolent: 

Se vouloye raconter plainement, 

En cet escript mon ennuieux martyre, 

Trop long seroit pour ce certainement, 
J’aymasse mieulx de bouche le vous dire. 



IV. 

Trop long-temps vous voy sommeillier, 

Mon cueur, en dueil et desplaisir; 

Yeuilliez vous ce jour esveillier, 

Allons au boys le May cueillier, 

5 Pour la coustume maintenir. 

Nous oyrons 1 ) des oiseaulx le glay 2 ), 

Dont ils font les bois retentir, 

Le premier jour du mois de May. 

Le dieu d’Amour [est] 3 ) cousturaier 
10 A ce jour de feste tenir, 

Pour amoureux cueurs festier, 

Qui desirent de le servir: 

Pour ce, fait les arbres couvrir 
De fleurs, et les champs de vert gay 
5 Pour la feste plus embellir, 

Ce premier jour du mois de May. 

l ) == Denna version synes gifva bättre mening än en annan: aurons. — 
2 ) ( en g- glee) = gazouillement. — 3 ) Äfven detta ord saknas i en text, der det er- 
sättes genom ett komma. Det är emellertid nödvändigt för att fylla stafvelse- 
måttet i versen — såvida ej coustumier skulle läsas fyrstafvigt, hvilket ej är 
antagligt. Se härom under stafvelsemåttet. 



•j* liP» 



Digitized by 



GooQle 

•Vi K -i i L - 



31 



Men ack, hur många grymma qval jag lider! 
Jag tjena dig och dig behaga vill, 

Men ödet har oss skiljt ifrån hvarann. 

Det grämer mig, att jag skall pennan taga 
Att tala om det. — Ginge det blott an, 
Helst mundtligen min nöd jag ville klaga. 

Med våld här håller han mig innesluten, 

Min grymme ovän, uti strängt förvar. 

Att plåga, deri är han oförtruten, 

Och på min klagan får jag hån till svar. 

Om all min sorg jag ville gjuta ut 
I denna sång för dig, det blef en saga 
Om lidanden, som aldrig toge slut. 

Helst mundtligen min nöd jag ville klaga. 



Vak upp ur dvalan nu min själ! 
Du redan sofvit länge nog. 

Vak upp och njut af lifvets väl! 
Derute i den svala skog 
Vill Maj jag 'helsa än en gång. 
Hör! foglarna i glada lag 
Hvar dunge fylla med sin sång. 
Det är ju första Maj i dag. 

Det kärleksgudens vana är 
Att gifva denna dag en fest, 

Och den, som ärligt då är kär, 
På det kalaset blir hans gäst. 
Hvart träd draperar han i grönt, 
Med blommor utaf alla slag 
Han kläder ängarna så skönt. 
Det är ju första Maj i dag. 



32 



Bien sjay, mon cueur, que faulx Dangier 
Vous fait mainte peine souffrfr: 

Car il vous fait trop eslongnier 
20 Celle qui est vostre desir: 

Pourtant vous fault esbat querir, 

Mieulx conseillier je ne vous S9ay, 

Pour vostre douleur amendrir 1 ), 

Ce premier jour du mois de May. 

5 Madame, mon seul souvenir, 

En cent jours n’auroye loisir 
De vous raconter tout au vray 
Le mal qui tient mon cueur martyr 
Ce premier jour du mois de May. 



Y. 

Las! Mort, qui t’a fait si hardie 
De prendre la noble princesse, 

Qui estoit mon confort, ma vie, 

Mon bien, mon plaisir, ma richesse? 
5 Puisque tu as prins ma maistresse, 

Prends-moy aussy, son serviteur: 

Car j’ayme mieulx prouchainement 
Mourir que languir en tourment, 

En peine, soussy et douleur. 

10 Las! de tous biens estoit garnie, 

Et en droite fleur de jeunesse, 

Je prye å Dieu qu’il te maudie, 
Faulse Mort pleine de rudesse: 

Se prise Teusses en vieillesse, 

5 Ce ne fust pas si grant rigueur: 

Mais prise Tas hastivement, 

Et m’as laissié piteusement 
Eq peine, soussy et douleur. 

*) = amoindrir, alléger. 







Mitt stackars hjerta! ej jag glömt 
Din djupa sorg, ditt bittra qval. ' 
Från henne, som du älskar ömt, 
Dig skilja haf och berg och dal. 
Men for en stund din sorg fördrif, 
Och sök ändå — det råder jag — 
En lindring i ditt usla lif! 

Det är ju första Maj i dag. 

Min längtans mö! du skall förstå, 
Hur litet hundra dar förslå, 

Att tälja hjertats qvalda slag, 

När i min nöd jag tänker på, 

Att det är första Maj i dag. 



O död! hur kunde du det våga, 

Att henne från mitt hjerta rycka? 
Hon var min tröst, min enda låga, 
Mitt lif, min rikedom, min lycka, 
Hvem kan väl då min sorg förtycka? 

0 låt mig nu till dödens dal " 

Få följa snart min väna mö! 

Långt bättre så än långsamt dö 
Af saknad, sorg och bittra qval. 

Så yr och glad i ungdomsfröjden, 

All verlden såg hon för sig leka. — 
Din hämd, o milde Gud i höjden, 

Må drabba dödens furste bleka! 

Hans grymhet intet kan beveka, 

För inga böner är han fal. 

Han bröt min blomma i sin vår, 

Och ensam, klagande jag går 

1 saknad, sorg och bittra qval. 



34 



Las! je suy seul sans compaignie, 
20 Adieu Madame, ma lyesse: 

Or, est nostre amour despartie: 

Non pourtant, je vous fais promesse 
Que de prieres å largesse, 

Morte vous serviray de cueur, 

5 Sans oublier aucunement: 

Et vous regretteray souvent 
En peine, soussy et douleur. 

Dieu sur-tout souverain Seigneur, 
•Ordonnez par grace et doulceur, 

30 A Tame d’elle tellement, 

Qu’elle ne soit pas longuement 
En peine, soussy et douleur. 



VI. 

En la forest d’ennuieuse tristesse, 

Un jour m’aviut qu’å part moy cheminoye; 
Si rencontray Tamoureuse déesse, 

Qui m’appella, demandant ou j’aloye: 

5 Je respondy, que par Fortune estoye 

Mis en exil en ce bois long-temps a; 

Et qu’å bon droit appeller me pouvoye 
L’homme esgaré qui ne scet ou il va. 

En souriant par sa trés-grant humblesse 
10 Me respondy: amy se je sfavoye 

Pourquoy tu es mis en ceste destresse; 

A mon pouvoir voulentiers Faideroye: 

Car ja pie^a 1 ) je mis ton cueur en voye 
De tout plaisir, ne sjay qui Ten osta: 

5 Or me desplait qu’å présent je te voye, 

L’homme esgaré qui ne scet ou il va. 



>) = piece a: il-y-a quelque temps, autrefois. 



Digitized by 



Google 






'ii 




35 



Ja, engel! ensam, öfvergifven, 

Jag dig min sista helsning bringar. 
Är all vår glöd till* aska blifven? 

0 nej! på trogen längtans vingar 
Sig upp till dig min kärlek svingar 
Med varma böner utan tal. 

Så länge än mitt hjerta slår, 

Till dig min tysta tanke går 
Med saknad, sorg och bittra qval. 

Allsmäktig Gud i himlens sal! 

Nu står inför ditt tribunal 
Min flickas själ. Vid bönens ljud 
Förskona henne, nådens Gud, 

Från saknad, sorg och bittra qval! 



I ledsamhetens skog jag går och vankar, 

Der ingen sol och inga stjernor brinna. 

När så jag går iörsänkt i dystra tankar, 

Då står framfor mig kärlekens gudinna. 

Hvarthän jag ämnar mig, hon vänligt spörjer. — 
Jag svarar: »här i dessa hemska snår 
Ett oblidt ödes hårda dom jag sörjer, 

En ensam vandrare, som vilse går». 

Men då, gudinnan log så mildt och sade: 

»Var tröst min vän! Ty om jag bara visste, 
Hvad detta olycksöde vållat hade, 

Du ginge då om hjelpen icke miste. — 

Ja, forr en gång, om du det än kan minnas, 

På glädjens stig jag länkat dina spär. 

Det gör mig ondt, att du i dag skall finnas 
En ensam vandrare, som vilse går.» 




Digitized by L^ooQle 




36 



20 



5 



5 



10 



5 



’) 

pensais. 



Helas! dis-je, souveraine princesse, 

Mon fait sjavez; pourquoy le vous diroye? 
C'est par la mort qui fait å tous rudesse, 
Qui m’a tollu celle que tant amoye: 

En qui estoit tout Fespoir que j’avoye; 

Qui me guidoit si bien, m’accompaigna 
En son vivant; que point ne me trouvoye 
L’homme esgaré qui ne scet ou il va. 

Aveugle suy, ne sfay ou aller doye; 

I)e mon baston afin que ne forvoye 
.Te vay tastant mon chemin qh et lå: 

(Test grant pitié qu’il convient que je soye 
L homme esgaré qui ne scet o,u il va. 



VII. 

J’ay esté de la compaignie 
Des amoureux moult longuement 1 ); 
Et m’a Amour, dont le mercie, 
Donné de ces biens largement: 

Mais au derrain 2 ) ne sfay comment 
Mon fait est venu au contraire; 

Et å parler ouvertement, 

Tout est rompu, c’est å refifaire. 

Certes je ne cuidoye 3 ) mie 
Qu’en amer eust tel changement; 
Car chascun dit que c’est la vie 
Ou il a plus d’esbatement: 

Hélas! j’ay trouvé autrement; 

Car quant en Famoureux repaire 
Cuidoye vivre*seurement, 

Tout est rompu, c’est å refifaire. 



trés-longtemps. — 2 ) du reste. — 3 ) (cogitare) = songeais. 



Digitized by 



Google 




— »Gudinna! du, som öfver jord och himmel 
Din spira sträcker ut, min sorg du känner. 

Det döden är, en skräck för menskors hvimmel. 
Hans fröjd det är att skilja såta vänner. 

Ja, hon, som var mitt enda hopp på jorden. 
Som vandrat vid min sida år från år, 

Nu är hon död, och derför är jag vorden 
En pnsam vandrare, som vilse går.» 

»Mitt öga mer ej sol och stjernor lifva, 

Och vill jag ej i snår och buskar klifva, 

Med stafven framåt jag mig trefva får. 

Gud nåde mig, att så jag skulle blifva 
En ensam vandrare, som vilse går!» — 



Ja, mycket länge har jag varit, 

Som mången annan dödlig, kär, 

Och mildt har kärleken förfarit — 

Nej, otacksam jag icke är. — 

För resten blef jag aldrig klok 
På hur det skett. — Men vill ni höra, 
Hur det har gått mig rakt på tok? 
Allt är nu slut, hvad är att göra? 

Nej, aldrig kunde jag väl tro det, 

Hur flyktig var ej all min fröjd! 

Det pratet var ju dock på modet, 

Att älskog är all lyckas höjd. 

Tyvärr! jag fann det icke så. 

Jag trodde ingen skulle störa 
Min sällhet i min lugna vrå, — 

Allt är nu slut, hvad är att göra? 



38 



Au fort en Araour je m’affie 
Qui m’aidera aucunement 2 ), ' 

Pour 1’honneur de sa seigneurie, 

20 Que j’ay servie loyaument; 

N’oncques 3 ) ne fis par mon serment 
Chose qui luy doye desplaire: 

Et non pourtant estrangement, 

Tout est rorapu, c*est å reffaire. 

5 Amour ordonne tellement 

,Que j’aye cause de me taire; 

Sans plus dire de cueur dolent, 

Tout est rompu, c’est å reffaire. 



VIII. 

Prenez tost ce baisier raon cueur, 
Que ma maistresse vous présente, 
La belle, bonne, jeune et gente, 

Par sa trés-grant grace et doulceur. 

5 Bon guet feray, sus raon honneur, 

Afin que Dangier riens n’en sen te: 
Prenez tost ce baisier raon cueur, 
Que ma maistresse vous présente. 

Dangier, toute nuit en labeur, 

10 A fait guet; or gist en sa tente: 

Acomplissez brief vostre entente, 
Tandis qu’il dort, c’est le meillieur: 
Prenez tost ce baisier mon cueur. 



*) de maniére ou d’autre. — 2 ) = jaraais. 



Digitized by 





Till kärleken må lit jag sätta, 

Han kan det göra godt igen. 

Hans egen ära bjuder detta, 

Jag honom aldrig »vikit än. 

Jag aldrig bröt hans viljas lag, 
Hur kunde jag hans onåd röra? 
Men likafullt — hur lönas jag? 
Allt är nu slut, hvad är att göra? 

O kärlek! laga så, jag ber, 

A<;t ingen någonsin får höra 
Min sorgsna stämma klaga mer: 
Allt är nu slut, hvad är att göra? 



Mitt hjerta, skynda, kyssen tag 
Från läpparna, de rosenröda! 

De läpparna så varmt de glöda. 
Så mildt de le mot dig i dag. 

Men trogen vakt det håller jag, 
Ty onda tungor öfverflöda. 

Mitt hjerta, skynda, kyssen tag 
Från läpparna, de rosenröda! 

Med stämplingar af alla slag 
Vill afund all din fröjd föröda. 
Nu gäckas de förutan möda, 
Men fördel af minuten drag! 
Mitt hjerta, skynda, kyssen tag! 



Digitized 




40 



IX. 

Je ne prise point tels baisiers 
Qui sont donnés par contenance, 

Ou par maniere d’acointance, 

Trop de gens en sont personriiers ’). 

5 On en peut avoir par milliers 

A bon marchié, grant abondance: ' 

Je ue prise point tels baisiers, 

Qui sont donnés par contenance. 

Mais savez-vous lesquels sont chiers? 
10 Les privés venans par plaisance. 

Tous autres ne sont sans doubtance 
Que pour festier estrangiers: 

Je ne prise point tels baisiers. 



X 

Tiengne soy d’amer qui pourra, 

Plus ne m’en pourroye tenir; 

Amoureux me fault devenir, 

Je ne sfay qu’il m’en avendra. 

5 Combien que j’ay oy pie 9 a 

Qu’en amours fault maints maulx souffrir, 
Tiengne soy d’amer qui pourra, 

Plus ne m’en pourroye tenir. 

Mon cueur devantier accointa 
10 Beaulté qui tant le scet chierir, 

' Que d’elle ne veult despaildr, 

C’est fait il est sy en et sera: 

Tiengne soy d’amer qui pourra. 

J ) participants. 



Digitized by 



Google ! 





På kyssar ej jag mig förstår. 

Som ges, för att det skall så vara. 
Det är en mycket gängse vara, 

Och ingen derom miste går. 

I tusental man slika får 
Till billigt pris och utan fåra. 

På kyssar ej jag mig förstår. 

Som gés, för att det skall så vara. 

Nej, kyssen smakar bäst, jag spår, 
I hemlighet, för ro skull bara. 

Åt främlingen de andra spara. 
Måhända han dem ej försmår. 

På dem ej alls jag mig förstår. 



Låt bli att älska, om du kan! 

Jag kan ej, alltid blir jag kär. 
Fast jag ej vet, hvarthän det bär, 
Att vara kall går icke an. 

Fast kärleken jag alltid fann 
Så full af qval och af besvär, 

Låt bli att älska, om du kan! 

Jag kan ej, alltid blir jag kär. 

I går en mö mitt tycke vann. 

I hjertat hennes bild jag bär, 

Och natt och dag är den mig när. 
Med mig det ute är, minsann! 

Låt bli att älska, om du kan! 



42 



XI 1 ). 

Allez-vous-en, allez, allez, 

Soucy, soin et mélancolie; 

Me cuidez-vous toute ma vie 
Gouverner, comme fait avez? 

5 Je vous promets que non ferez; 

Raison aura sur vous maistrie; 
Allez-vous-en, allez, allez, 

Soucy, soin et mélancolie. 

Si jamais plus vous retournez 
10 Avec que vostre compagnie, 

Je prie å Dieu qu’il vous maudie, 
Et le jour que vous reviendrez: 
Allez-vous-en, allez, allez. 



XII. 

En regardant vers le pays de France, 

Un jour m’advint adoure 2 ) sur la mer, 

Qu’il me souvint de la doulce plaisance 
Que souloye audit pays trouver. 

5 Si commenfay de cueur å souspirer, 

Combien certes que grant bien me faisoit, 

De veoir France que mon cueur amer doit. 

Je nfavisay que c’estoit non-sfavance 
De tels souspirs dedans mon cueur garder; 

10 Yeu que je voy que la voye commence 

De bonne paix, qui tout bien peut donner: 

Pour ce, tournay en confort mon penser; 

') Detta poem finnes ej intaget i »Poésies de Ch. d’0.», utan är hem- 
tadt ifrån »Bibi. chois. d. p. fr. j. å. M.» Häraf förklaras, att stafningen 
deri är helt annorlunda än i de öfriga styckena. 

2 ) — aller, me promener. 



Digitized by 





I mörka tankar, skingren er! 

Bort, oro och bekymmer alla! 

I viljen öfver mig befalla 
Hvarenda dag, som Gud mig ger. 

Nej, jag vill lofva, aldrig mer 
Jag skall i dystra drömmar falla. 
I mörka tankar, skingren er! 

Bort, oro och bekymmer alla! 

Men återvänden ej, jag ber, 

Med svit af tårar och af galla! 
Fördömda vill er då jag kalla, 
Fördömd den dagen, när det sker. 
I mörka tankar, skingren er! 



En dag — ej första gången det mig hände — 
Jag stod och såg utöfver böljan blå, 

Och hän mot Frankrike jag blicken vände. 

När ljufva minnen for mitt inre stå, 

Så vemodsfull jag blir och suckar då. 

Men likafullt — det är en tröst ibland 
Att se mitt dyra, franska fosterland. 

Hvi suckar du, mitt bjerta? — så jag tänkér. 
En hägring ser jag af en bättre tid, 

När öfver Frankrike sin vinge sänker 
Med rik välsignelse den gyllne frid. 

Det klarnar upp uti min själ dervid. 



44 

Mais non pourtant mon cueur ne se lassoit 
De veoir France que mon cueur amer doit. 

5 Alors chargeay en la nef d’Esperance 
Tous mes souhaits, en les priant d’aler 
Oultre la n^er, sans faire demourance, 

Et å France de me recommender: 

Or nous doint Dieu bonne paix sans tarder, 
20 Adonc auray loisir, mais qu’ainsi soit, 

De veoir France que mon cueur amer doit. 

Paix est tresor qu’on ne peut trop louer: 

Je he la guerre, point ne la doy priser, 
Destourbé m’a long-temps, soit tort ou droit, 
5 De veoir France que mon cueur amer doit. 



Digitized by 



Google 





Jag tröttnar ej att stå vid hafvets strand 
Och se mitt dyra, franska fosterland. 

Du tysta önskan, länge närd i hågen, 

Nu glad ombord å hoppets julle stig! 

När hän mot Frankrike du plöjer vågen, 
Der hemma skall du mana godt för mig. 
Mitt Frankrike! må friden hugna dig! 

Då skall ej blott vid horisontens rand 
Jag se mitt dyra, franska fosterland. 

Att prisa dig jag finner inga ord, 

O fred! Jag hatar plundringar och mord. 
Mig hindrade ju länge krigets brand 
Att se mitt dyra, franska fosterland. 



Digitized by 



Goo^le 




VERSIFIKATIONEN. 



Digitized by 



Google 



Yi veta, huru många århundraden förflöto, innan man kunde 
kalla Frankrike ett helt i politiskt hänseende. På samma sätt 
och i nära sammanhang härmed se vi medeltiden i det närmaste 
gå till ända, förrän man i egentlig mening kan tala om det fran- 
ska språket och dermed mena något annat än en summa af sär- 
skilda mer eller mindre lika eller olika idiomer. Ur lingua ro- 
mana uppväxa på Frankrikes mark tvänne vidt skilda kultur- 
språk, la langue <£oc och la langue d'oil, hvilkas olikhet 
hufvudsakligen betingas deraf, att det romerska inflytandet är öf- 
vermäktigt i söder, under det att i norden det germaniska ele- 
mentet starkare framträder. Det förra af dessa språk, hvilket 
tidigast hunnit en högre grad af förfining och fulländning, ut- 
tränges likväl i XIY:de århundradet så småningom af det senare, 
och ur detta utvecklar sig under tidernas lopp vår moderna fran- 
ska. Men äfven la langue d’o!l eller, hvilket är detsamma, gam- 
malfranskan är urspungligen splittrad i en mängd olika dialekter, 
som utbilda sig vid och omkring de många feodalherrarnas hof, 
och af hvilka flera genom sin litteratur gjort sig väl förtjenta att 
ihågkommas. Det är först sedan en stark konungamakt rest sig 
på feodalväsendets ruiner, och såväl det politiska som det veten- 
skapliga och litterära lifvet börjat koncentrera sig i Paris, som 
dialekten i Ile de France förmår höja sig öfver de öfriga. Yid 
samma tid börjar nu äfven denna dialekt vinna större bestämdhet 
i sina former, och sålunda utkommer under Frans I den äldsta 
franska grammatik. Från och med XVI:de århundradet räkna 
vi alltså den moderna franskan. 

Då ett folks poetiska litteratur i allmänhet är äldre än dess 
prosaiska, är det naturligt, att åtminstone under folkets ungdoms- 
tid versifikationens utveckling bör gå hand i hand med språkets 
i det hela. Den franska versen behandlades ursprungligen myc- 
ket enkelt och primitivt. Sedan man förlorat öra för den stränga 
quantiteten i de gamla versmåtten, åtnöjde man sig med att räkna 

4 



Digitized by V joogle 




50 



stafvelserna, och rimmet fick ersätta, hvad som brast i rytm. Men 
då språket ännu ej hade så bestämda former, förfogade man tem- 
ligen godtyckligt öfver orden och misshandlade dem nästan efter 
behag för att få dem att rimma sinsemellan. Det är naturligt, 
att skalderna så småningom äfven i det tekniska skulle ernå större 
fulländning. Men det är i alla fall ej förrän genom Malherbe 
(1556 — 1628), som öfverhufvud ett nytt system införes i versens 
behandling, äfven om förberedelser dertill i många afseenden blif- 
vit gjorda af hans föregångare. Nu blir omsider i och med de 
språkliga formerna äfven ordens stafvelsemått stadgadt. Rimmet 
behandlas med till och med öfverdrifven stränghet, sedan man 
uppstäjlt den regeln, att det ej längre skulle vara till endast för 
örat, utan äfven för ögat. Hiatus och enjambementet bann- 
lysas, och det utbildar sig ett särskildt poetiskt språk med sär- 
skilda privilegier och helt andra lagar än prosan. De regler, 
hvilka Malh. uppställt, hafva sedermera hufvudsakligen blifvit följda 
af Frankrikes skalder ända in i våra dagar. Och vi säga för- 
denskull, att med honom för poesien såväl som för språket i sin 
helhet dess klassiska tid begynner. 

Den tid, i hvilken Charles d’Orléans lefver, är således äfven 
i detta afseende företrädesvis en öfvergångstid. Likasom vi ofvan 
sett honom i allmänhet stå på gränsen emellan tvänne vidt skilda 
kulturperioder och i hans poesi sökt igenfinna spåren af båda, så 
se vi nu ungefär samtidigt inom sjelfva det material, hvaraf han 
såsom skald måste betjena sig, en vidtomfattande omhvälfning 
försiggå, hvarigenom den franska versen stadgar sig i de utpräg- 
lade former, hvilka den sedan bibehållit temligen oförändrade. 

Den franska versbyggnaden har nyligen blifvit föremål för 
skarpsinnig och grundlig vetenskaplig behandling af Quicherat , 
Ackerman , Weigand m. fl. I deras arbeten finner man sam- 
manförda, systematiserade och delvis äfven kriticerade de ganska 
detaljerade bestämmelser, hvilka Frankrikes erkändt klassiska skal- 
der i sin diktning följt. Det måste utan tvifvel ej sakna sitt 
intresse att med dessa arbeten såsom utgångspunkt betrakta nå- 
gon poet från öfvergårigstiden före Malh. för att se, huru hans 
versifikation förhåller sig till nutidens så invecklade teknik. Det 
vore ett sätt att få en inblick i sjelfva den franska versens bild- 
ningsprocess, hvilken obestridligen bör utgöra ett af de intres- 
santaste skedena i dess histora. Måhända kunde man äfven af 



Digitized by 



Google 




51 



en dylik jemförelse hemta anledning till en eller annan reflexion 
öfver den riktning, som den moderna versifikationen tagit, samt 
öfver det mer eller mindre berättigade i åtskilligt deraf. Det 
är derföre från nyss angifua synpunkt, som vi hafva gjort till vår 
uppgift att här försöka en granskning utaf några poesier af Char- 
les d’Orléans. Skulle emellertid denna granskning, hvilket är 
alltför troligt, utfalla mycket mindre både skarpsinnig och full- 
ständig, än önskligt vore, må detta då i någon mån urskuldas äf- 
ven deraf, att detta lilla försök, oss veterligt, är det första i sitt 
slag. 

För att vinna bättre sammanhang och klarare öfversigt hafva 
vi, i motsats mot det vanliga sättet att skrifva kommentarier, 
valt att särskildt för sig behandla hvart och ett af de vigtigaste 
elementerna af en fransk vers; och vi göra då början med 



Stafvelsemåttet. 

Såsom ofvan finnes antydt, ställdes i allra äldsta tider den 
fordran på en vers, att den skulle innehålla ett bestämdt antal 
stafvelser, och denna princip har alltsedan förblifvit gällande. Re- 
dan för att kunna rätt läsa ett stycke fransk poesi är det följakt- 
ligen nödvändigt att väl känna, huru många stafvelser rätteligen 
böra tilldelas hvarje ord. Och detta är i franskan så litet en 
sak, som faller af sig sjelf, att Quicherat i företalet till sin »Traité 
de Yersification Fran9aise» klagar öfver en allmän okunnighet deri 
t. o. m. bland bildade fransmän. Vi hänvisa derföre hvar och 
en, som vill göra sig närmare reda för detta ganska vigtiga ka- 
pitel, till de utförliga regler, hvilka såväl Quich. som Weig. upp- 
ställer härför 1 ). 

Vid språkets täta förändringar i anseende till skrifsätt och 
uttal är det klart, att ej heller ordens stafvelsemått kunnat bibe- 
hålla sig oförändradt. Man känner betydelsen af termerna: diäres 
och synäres , paragoge , syncope , apacope m. fl. Under ti- 
dernas lopp får sålunda ett ord en stafvelse mer, ett annat en 
mindre, — och visserligen oftare det senare, ty, i samma mon 
som ordens etymologi försvinner ur språkmedvetandet, griper för- 



l ) se Quich. p. 2—9, Weig. p. 13 — 43. 



Digitized by V joogle 



52 

kortningen af de sammansatta och härledda orden omkring sig. 
Då emellertid Charles d’Orléans iefde i århundradet närmast före 
M&lh., kan man naturligtvis ej vänta sig, att olikheten i detta 
hänseende i allmänhet skall vara så synnerligen stor. Vi an- 
märka likvisst följande: 

— devantier (X, 9) bör läsas trestafvigt. I hier och dess 
sammansättningar bildade, i enlighet med ordens etymologi (heri), 
ie diftong ända till Boileau’s tid, då denna diftong af fonetiska 
skäl upplöstes i två enkla vokalljud. Voltaire säger: »Hier est 
toujours aujord’hui de deux syllabes. La prononciation serait trop 
génée en le faisant d’une seule, comme s’il y avait her». I sam- 
mansättningarne är likväl ännu stafvelsemåttet obestämdt, enligt 
Quicb., »parce qu’ici la contraction n’est pas aussi dure que dans 
le simple». 

— coustumier (VII, 9) bör läsas trestafvigt. I den moderna 
poetiken är ändeisen ier tvåstafvig, endast när den föregås af 
två konsonanter, af hvilka den sista är en liquida. Ända till i 
det VII:de århundradet var den, enligt Weig., äfven i detta fall 
enstafvig. Om derföre stafvelsemåttet i versen skall vara full- 
ständigt, måste man antaga versionen: est coustumier (i »les 
poetes fr. j. å. M.») i st. f.:, coustumier (i »Poés. de Ch. d’0.»). 

— abandonneement (I, 32), vrayement (III, 7), seure - 
ment (VII, 15), veoir (I, 38 och XII, 7). I dessa ord har ett 
e bortfallit, h vårföre de nu hafva en stafvelse mindre än hos 
Charles d’Orléans. 

— avecques (I, 19), hvilket ord sedan förlorat sista staf- 
velsen. 

— gente, plaisant (III, 1), trés-grant humblesse (VI, 9), 
grant pitié (VI, 28), tres -grant grace (VIII, 4), grant abon- 
dance (IX, 6). De adjektiver, som i latinet voro lika i mask. 
och fem., följde i franskan länge samma regel, innan de i XVLde 
århundradet antogo den vanliga femininändelsen. Häraf qvarstår 
ännu en rest i några talesätt: avoir grand ’ peur , å grand* 
peine, grand? mere o. d., ehuru man genom ett missförstånd 
blifvit förledd att skrifva en apostrof efter grand. 

— soye i st. f. sois (VI, 28). Weig. utmärker XV:de århun- 
dradet såsom en öfvergångsperiod i detta afseende, så till vida 
som under denna tid detta e än räknades, än eliderades i versen. 
I XVLde började det att försvinna. 



Digitized by 



Google 






1 




53 



— f aloye 7 faideroye o. d. (VI ra. fl. st.). I gamroalfran- 
skan ändades l:a och 2:a pers. sing. af imparf. och condition. på 
e och es; 2:a pers. hade likväl redan tidigt börjat skrifvas med 
ois . Af det sätt, hvarpå Charles d’Orléans använder dessa ord, 

synes framgå, att det förhållit sig på samma sätt med dem på 
hans tid, som nyss anmärktes med afseende på soye . Man jem- 
före följande verser, der samma ord, cuidoye , på ena stället måste 
läsas trestafvigt, men på det andra tvåstafvigt, om eljest båda ver- 
serna skola få sitt bestämda antal stafvelser: 

Certes, je ne cwdoye mie (VI, 9). 

Cuidoye vivre seurement (VI, 15). 

Då vidare franskan har så mångfaldiga sätt att ifrån latinet 
bilda sina ord, och följaktligen ingenting är vanligare än s. k. 
dubbelformer, händer det lätt, att under olika tider olika sådana 
former äro i bruk, hvilkas stafvelsemått kunna vara högst olika. # 
Sådana ord, hvilka i det nuvarande språket blifvit ersatta ge- 
nom andra former af samma stam med förändradt stafvelsemått, 
äro t. ex. los (I, 8), nu louange, maintenemeni (I, 38), nu 
maintien. 

Men vigtigare för oss att observera än detta tillfälliga an- 
vändande af ett eller annat ord med flere eller färre stafvelser, än 
samma eller motsvarande ord i det nuvarande språket eger, är • 
någonting, som rör en allmän lag för versifikationen. Det är ju 
egendomligt i franskan för uttalet af poesi, att det stumma e , 
som i prosa nästan alldeles halkas öfver, i versen bildar en sär- 
skild stafvelse. Nu gifvas likväl härifrån i den moderna poesien 
fyra undantag: 1) efter en vokal inuti ett ord, 2) i ai ent och 
soi ent och i 3:dje pers. plur. af imparf. och condit. (aimaienf, 
aimeraimf), 3) i slutet af ett ord framför vokal eller stumt h, 
samt 4) i slutet af versen. Det sista har visserligen alltid ut- 
gjort ett undantag ifrån den allmänna regeln. Men i de tre första 
fallen deremot räknade man i äldre tider, såsom vanligt, det stumma 
e för en stafvelse, innan ännu örat för versens välljud hade blifvit 
tillräckligt fint för att taga anstöt af vokalmöte. De regler, som 
förbjuda detta, stå således i närmaste sammanhang med lagen om 
hiatus. Och likasom man äfven före Malh. kan märka ett bemö- 
dande att undvika hiatus, så hafva derföre äfven dessa regler en- 
dast så småningom kunnat göra sig gällande inom poesien. Den 




54 



första af dessa regler, som bjuder att icke räkna det stumma e 
inuti ett ord efter vokal, är icke iakttagen af Charles d’Orléans. 

Exempel: 

abandonneemmt (I, 32) och vrayement (III, 7), 

af hvilka det förra måste läsas sex- och det senare trestafvigt. 
Enligt Weig. är det likväl just vid denna tid, som detta bruk 
införes. Med afseende på ändeisen ent i de anförda verbalfor- 
merna, så förekomma dessa former ingenstädes i vår text, och vi 
kunna följaktligen ingenting afgöra om, huru de behandlades af 
Charles d’Orléans. Äfven häruti bildar emellertid XV:de århun- 
dradet öfvergången. Hos Villon är redan, efter de exempel, Weig. 
citerar, i båda dessa hänseenden reformen genomförd. Hvad åter- 
igen beträffar det tredje af de anförda undantagen, eller att stumt 
e i slutet af ett ord framför vokal i uttalet bör elideras, så var 
f denna fordran ej obekant för Charles d’Orléans. 

Exempel: 

La belle, bonne, jeu ne et gente, 

Par sa trés-grant gra ce et doulceur (VHI, 3 — 4). 

Från de särskilda ordens stafvelsemått öfvergå vi till ver- 
sens. I vår text förekomma endast den tio- och den åttastafviga 
* versen. Charles d’Orléans har visserligen skrifvit åtskilligt äfven i 
kortare versmått, men af detta hafva vi ingenting öfversatt, och 
dessa former intressera oss följaktligen icke här. Den tolfstafviga 
versen eller alexandrinen återigen hade kommit ur bruk sam- 
tidigt med les romans de gestes och det för dessa egendomliga 
manéret att ideligen repetera samma rim. Efter Charles d’Orléans’ 
tid har den blifvit återupptagen. 

Den tiostafviga versen eller, såsom den äfven kallas, penta- 
metern är född på Frankrikes jord och är dess äldsta versmått. 
Yi möta den för första gången i Provence i den moderna poesiens 
äldsta minnesmärke, le Poeme sur Boeee . Den förekommer äf- 
ven i la Chanson de Roland m. fl. riddareper från XII:te och 
XHLde århundradena. Enligt Quich. har den från fransmännen 
kommit öfver till italienarne, hvilkas endecasillabo ej är någon- 
ting annat än en fransk »décasyllabe» med qvinnligt rim. 

Den tiostafviga versen är mindre storartad än alexandrinen, 
hvilken senare derföre äfven kallas »le grand vers». Men till följe 



Digitized by 



Google 





55 



af de genom cäsuren skilda delarnes olika längd är den också 
mindre enformig än denne. Den är lifligare och raskare och pas- 
sar följaktligen mycket bättre för Charles d’Orléans’ lättare art af 
poesi. Som vi sett, har den emellertid äfven blifvit använd i 
epiken. 

Den åttastafviga versen är äfvenledes ett af de äldsta och 
vanligaste franska versmåtten. Den förekommer i les romans 
de gestes och les fabliaux . Den är ännu lifligare och lättare 
än den tiostafviga, och Quich. anser, att den passar bättre för 
rondeau'n än för balladen . Charles d’Orléans använder den 

likvisst äfven i denna senare. 



Rytmen. 

Det har länge varit ifrågasatt, om det ens finnes någon rytm. 
i franskan, och det är först nyligen, som tvänne språkforskare, 
Paul Ackerman 1 ) och Weig., genom sina undersökningar häruti 
bragt någon klarhet. Genom dem torde man emellertid numera 
få anse detta såsom konstateradt. Gent emot alla, som mena, att 
den franska poesien i tekniskt hänseende skiljer sig ifrån prosan 
endast genom stafvelsernas bestämda antal, cäsuren och rimmet 
samt undvikandet af hiatus och enjambementet, utgår den senare 
från det faktum, att kritiken vid bedömande af versens välljud 
ingalunda faster sig uteslutande vid den grad af sorgfållighet, 
hvarmed allt detta iakttages. Tvärtom, säger han, finner man 
ofta vid en jemförelse mellan tvänne i alla dessa afseenden lika 
korrekta skalder, att den enes verser smeka örat, under det att 
den andres klinga allt annat än väl. Härifrån är nu den slut- 
satsen lätt, att versens välljud måste väsentligen bero af något 
annat än ett mer eller mindre noggrannt iakttagande af dessa be- 
stämmelser, och denna nya princip finner han i rytmen. 

All rörelse tenderar till rytm, och utan sådan är ingen har- 
moni möjlig. Om eljest den franska poesien skall vara verklig 
poesi, får den således ej helt och hållet vara i saknad häraf. Men 
visserligen är den franska rytmen af en alldeles säregen beskaf- 
fenhet. 

*) »Traité de T Accent appliqué å la Théorie de la versification» (Paris 
et Berlin 1843). 




56 



Likasom i alla moderna språk, så har äfven i franskan 
stafvelselängden intet inflytande på versens byggnad. Men fran- 
skan lämpar sig ej heller lika väl som de germaniska språken för 
ett strängt metriskt system, bygdt på betoningen. Ett sådant blir 
omöjligt lika mycket genom de långa mångstafviga orden, alltid 
med tonen på sista stafvelsen, som genom den stora mängden af 
obetonade enstafviga ord. Som man vet, har i franskan ord- 
, accenten, af Weig. kallad »raccent tonique», blifvit betydligt för- 
svagad till förmån för meningens accent, »1’accent de la plirase», 
hvilken alltid hvilar på sista ordet i satsen eller satsdelen. Mätzner 
kallar denna prononciation »ein gleichmässiges Fortperlen des Re- 
des». Under sådant förhållande kan naturligtvis ej den franska ryt- 
men fordra en strängt ordnad följd af betonade och obetonade staf- 
velser. Men den fordrar i alla fall ett visst förhållande emellan 
dem inom hvarje vers och en någorlunda jemn omvexling deraf. 
•Den sista stafvelsen i hvarje vers äfvensom i de versslag, der det 
finnes cäsur, stafvelsen näst före denna måste alltid vara betonade. 
Derjemte finnes ett för hvarje särskildt versmått närmningsvis be- 
stämdt antal rörliga accenter, hvilkas rörlighet dock inskränkes af 
den föreskriften, att man gerna emellan tvänne betonade stafvelser 
bör sätta en, två eller tre obetonade. Den franska versen kan 
följaktligen ej lika strängt som de gamla eller de germaniska 
språkens vers indelas i vissa versfötter eller takter. Men då onek- 
ligen äfven här de mindre betonade stafvelserna i uttalet, så att 
säga, stödja sig på de mera betonade, kan man dock urskilja vissa 
grupper af stafvelser, som på sätt och vis kunna sägas motsvara 
detta begrepp. Den stora skilnaden blir då, att det i franskan är 
meningen, som konstituerar versfoten, hvilken således alltid måste 
börja och sluta med ett jemnt ord. Häraf blir återigen följden, att 
omedelbart efter hvarandra i samma vers tvänne dylika versfötter 
af den mest olika beskaffenhet kunna förekomma, och att alltså 
hvarje strängt regelbundet metriskt schema blir alldeles omöjligt. 
Redan vid bestämmandet af detta första grundbegrepp uti all vers- 
byggnad visar det sig sålunda, att den franska poesien åt den lo- 
giska principen inrymt åtminstone lika stor betydelse som åt den 
rytmiska. I sjelfva verket, om Frankrikes poetiska litteratur i följd 
af språkets egen beskaffenhet i rytmiskt hänseende är underlägsen 
de flesta andra länders, har denna litteratur i viss mon härför 
vunnit en ersättning genom den sorgfållighet, hvarmed de franska 




57 



skalderna, måhända nödgade härtill just af den bristande rytmen, 
alltid hafva odlat den logiska perioden. Hvilken betydande roll 
denna spelar uti den franska versen, skola vi fullständigare lära 
att inse längre fram, när. det blir fråga om cäsuren och om en- 
jambementet. För öfrigt framträder häruti den franska national- 
karakterens medfödda sträfvan till klarhet och konseqvens, en 
sträfvan, som dock fått sitt fullkomligaste uttryck i den ojem- 
förliga franska prosan. 

Den franska rytmen är alltså hvarken lika markerad eller 
lika regelbunden som rytmen i de germaniska språken, och häruti 
ligger äfven förklaringsgrunden, hvarföre man ej förrän i senare 
tider kommit under fund med densamma. Men denna obestämd- 
het, ehuru den alltid i det hela måste anses såsom en brist, har 
likväl äfven den sin goda sida. Ty den frihet i tonens placerande, 
som deraf följer, blir för skalden ett tjenligt medel att uttrycka 
tankens och känslans finaste nyanser, ocli vidare blir versen här- 
igenom särdeles tillböjlig för den del af den imitativa harmonien, 
som beror af rytmen. Om man vill kriticera rytmen i ett franskt 
poem, är det följaktligen ännu mera än vid t. ex. ett svenskt 
skaldestycke nödvändigt att taga i betraktande, huru denna rytm 
förhåller sig till det poetiska innehållet. Yi få i det följande till- 
fälle att visa, huru stundom en afvikelse från de rytmiska reg- 
lerna kan rättfärdigas just genom denna motsvarighet emellan 
innehåll och form. 

Efter hvad ofvan blifvit sagdt om Charles d’Orléans’ fulländ- 
ning i det formella, har man rätt att vänta, att han skall visa 
sig hafva ett fint öra för det rytmiska välljudet. Också klingar 
hans poesi lätt och behagligt. Likväl finner man snart, att han 
mera lyckas att undvika alla missljudande tonfall, än han alltid 
förmår att åt versen gifva den raskhet -och den rytmiska schwung, 
som den dock i allmänhet bör ega för att vara fullkomlig. Kyt- 
men blir sålunda snarare flytande och obehindrad än fulltonig. 
Denna mera negativa förtjenst i rytmiskt hänseende öfverensstäm- 
mer ju förträffligt med hela hans skaldskaps art och skaplynne. 
Hans sång utmärker sig ju mindre för kraft och patos än för le- 
kande behag och vek känslosamhet. 

Detta allmänna omdöme skall vinna sin bekräftelse i det föl- 
jande, då vi nu gå till en närmare granskning af rytmen i vår 
text. Att här reproducera någon fullständig teori för betoningen 




Digitized by 





58 



vore så mycket mindre på sin plats, som vi tro, att hvar och en, 
som af naturen har ett godt öra och är van vid ett vårdadt uttal 
af prosa, äfven utan alla regler i de flesta fall bör veta, hvilka 
stafvelser skola behandlas såsom betonade och hvilka såsom obe- 
tonade. Äfven här torde det vara tillräckligt att hänvisa till 
Weigrs auktoritet 1 ). 

Låtom oss då först tillse, huru Charles d’Orléans förhåller 
sig till den ofvan angifna grundsatsen, att man emellan två be- 
tonade stafvelser bör sätta en, två eller tre obetonade. Man fin- 
ner då lätt, att han vanligen följer densamma. När han emeller- 
tid understundom låter tvänne betonade stafvelser omedelbart följa 
hvarandra, äro de nästan alltid skilda åt genom cäsuren eller till- 
höra åtminstone eljest olika versfötter, i hvilka fall, enligt Weig. r 
»la dureté qui en résulte est adoucie». 

Exempel: 

Riant | r egart || 2 ) tratt etc. (I, 2). 

Kcueil | humh\v etc. (I, 6). 

Likvisst förekomma någongång exempel härpå äfven inuti 
samma versfot. Vi citera följande: 

Puisque anm est || que de vous etc. (II, 8). 

Car en vom sont || tous mes etc. (II, 22). 

Las! Mort y \ qui t’a fait etc. (V, 1). 

Car chastfww dit | que c est etc. (VII, 11). 

Prenas tost | ce baisier etc. (VIII, 1). 

Detta är visserligen i allmänhet någonting allt annat än 
effcerföljansvärdt. Likvisst tro vi, att det åtminstone i några af 
de anförda fallen väl låter rättfärdiga sig. I denna vers t. ex.: 

Car en vous sont tous mes plaisirs mondains, 

hvilar tydligen hela det logiska eftertrycket på ordet vous, och 
man kan följaktligen här tillämpa en grundsats, som Weig. ut- 
talar: »le rapprochement et Taccumulation des accents n’est pas 
blämable, quand le poéte veut rappeller 1’attentiou sur un mono- 
syllabe». Hvad återigen beträffar den vers, hvarmed det bästa 

poemet i vår samling börjar: 

Las / Mort, qui t’a fait si hardie, 

der vi genast möta två starkt betonade stafvelser, så är detta syn- 

’) P. 51 — 57. — 2 ) | utmärker skilnaden mellan tvänne versfötter,. 
|| cäsuren. 



Digitized by LjOOQle 




59 



nerligen målande för den lidelsefulla häftighet, hvarmed skalden 
här apostroferar döden. 

Det är sålunda sällan, som Charles d’Orléans på något för 
örat hårdare sätt för tillsammans betonade stafvelser, utan att han 
just härigenom vill frambringa en eller annan särskild verkan, och 
hans rytm blir följaktligen sällan tung eller knagglig. Deremot 
är det så mycket vanligare, att han emellan de betonade stafvel- 
serna inskjuter alldeles för många obetonade, hvarigenom rytmen 
i stället löper fara att blifva för matt. Det förekommer nämligen 
oupphörligt i hans poesier, att ej blott fyra, utan fem dylika staf- 
velser följa efter hvarandra. Se här några ex. på det senare, alla 
hemtade ensamt ur första stycket: 

Chanter, danser et tout esbatement (I, 11). 

Elle fait tout si gracieusemmt (I, 13). 

Tiennent son cueur en leur gouverneme nt (I, 20). 

Nature mist tout son entende ment (I, 22). 

En elle mis abandonneen lent (1,-32). 

C’est paradis que de sa compaig nie (I, 42). 

Ja, på två ställen har han t. o. m. efter hvarandra radat ända 
till sex obetonade stafvelser: 

Cel le qui est vostre des ir (IV, 20). 

Et å Fran^ de me recommenåer (XII, 18.) 

Detta skulle nu rent af vara oförlåtligt, om han ej här- 
igenom båda gångerna i hög grad hade sett den imitativa har- 
monien till godo. På första stället återger den matta rytmen 
förträffligt skaldens trånande längtan. På det senare stället är 
det den vemodiga känsla, som bemäktigar sig honom, när han 
till hemmet sänder sina välgångsönskningar och, då han ej sjelf 
får följa med, beder dessa hos de hemmavarande upplifva hans 
minne (hvilket måhända efter hans långa frånvaro höll på att för- 
svinna), — det är, säga vi, denna känsla, som på ett särdeles lyck- 
ligt sätt får sitt uttryck i versens långsamma och likasom drö- 
jande gång. 

Genom att betrakta rytmen hos Charles d’Orléans från den 
synpunkten, att all rytm bör bestå uti en någorlunda jemn om- 
vexhng af betonade och obetonade stafvelser, hafva vi sålunda sett, 
att han i allmänhet har snarare för få accenter än för många. 
Till ett likadant resultat kan man komma genom att helt enkelt 



60 



räkna de betonade stafvelserna i de särskilda verserna och dermed 
jemföra det antal, som Weig. för hvarje versmått anser vara det 
normala. Betraktom då först den trestafviga versen. Weig. an- 
tager då, att om rytmen skall vara god, i den tiostafviga versen 
böra finnas utom de två fixa accenterna två till tre rörliga, så- 
ledes inalles fyra till fem. Nu behöfver man emellertid ej läsa 
långt i Charles d^Orléans’ poesier på detta versmått för att finna, 
att det vanliga hos honom är endast tre till fyra betonade staf- 
velser i hvarje vers, ja, att de verser, som hafva endast tre, äro 
i det närmaste lika många som de, hvilka hafva fyra. Fem be- 
tonade stafvelser i samma vers förekomma endast undantagsvis, 
och då äro de merendels så väl fördelade, att versen i alla fall 
flyter jemförelsevis lätt. 

Exempel: 

Nw" v— ' 'w' W 'w' 

Port féminin en corps bien fait et gent (I, 4). 

Acueil humble, plein de maniere lye (I, 6). 

Deremot tillåter han sig någongång tiostafviga verser med 
blott två betonade stafvelser. 



Exempel: 



C’est paradis que de sa compaignie (I, 42). 



Que tout vostre je suis entiérement (II, 10). 

W W V-/ W V»/ W V ✓ w 

Et å France de me recommender (XII, 18). 

Sådana verser som dessa böra utan tvifvel alldeles utdömas, 
såvida ej någon särskild verkan dermed åsyftas, såsom vi med 
afseende på det sista exemplet redan ofvan sökt visa. Ja, Weig. 
säger uttryckligen: »moins de quatre accents font retomber le 
décasyllabe dans la prose». 

Om vi nu öfvergå till den åttastafviga versen, möter oss 
äfven här ett analogt förhållande. Måhända blir likväl denna meter 
under Charles d’Orléans’ behandling öfverhufvud något fulltonigare 
än den föregående, hvilket väl då beror deraf, att han använder 
den hufvndsakligen i sina rondeaux, der han alldeles öfvergifvit 
den sentimentala stämningen. Weig. anser, att detta versmått 



Digitized by 



Google 




61 



bör hafva tre till fyra accenter. Det vanliga hos Charles d’Or- 
léans är också tre accenter, men fyra höra till undantagen. Fem 
accenter förekomma en enda gång, nämligen i den redan citerade 
versen: 



Las! Mort, qui t’a falt si hardie. 

Åttastafviga verser med två. accenter äro deremot ganska 
vanliga. 

Exempel: 

'w' v-/ V-/ V_/ w v 

Pour la coustume maintenir (IV, 5). 

S— ' 'w' W W 'w' W 

Qui desirent de le servir (IV, 12). 

Celle qui est vostre desir (VI, 20). 

V-/ v-/ v»/ V / >w/ 

Pour vostre douleur amendrir (VI, 23). 

W v-/ V»/ V»/ "w' V / 

De vous raconter tout au vray (VI, 27). 

V-/ 

Jai esté de la compaignie (VII, 1). 

v ' / w N—/ — — 

Et m* a Amour, dont le mercye, (VII, 3). 

N_/ Vw/ 

Tout est rompu, c’est å reffaire (VII., 8). 

Äfven om dessa verser uttalar Weig. samma dom som om 
de tiostafviga med endast två eller tre betonade stafvelser. Och 
äfven dessa kunna, liksom de förra, någon gång rättfärdigas der- 
igenom, att de tjena den imitativa harmonien. Yi kunna ej un- 
derlåta att påpeka det lyckliga sätt, hvarpå Charles d’Orléans i 
synnerhet på ett ställe synes oss haFva användt dem i denna af- 
sigt. Det är nemligen i V:te stycket, der den klagande refrängen 
föregås i andra och tredje strofen af hvardera två och i den korta 
slutstrofen af en dylik vers med endast två betonade stafvelser: 

Mais prise Tas hastivement, 

'W' v»/ V W ^ 

Et m’as laissié piteusement 

En peine, soussy et douleur (V, 16—18). 





62 



Sans oublier aucunement, 

Et vous regretteray souvent 

En peine etc. (V, 25 — 27). 

V-/ v-/ w w v»/ W V— ' 

Qu’elle ne soit pas longuement 

En peine etc. (V, 31 — 32). 

I allmänhet är denna ballad äfven i afseende på det rytmi- 
ska en af Charles d^rléans 1 bästa, likasom vi förut funnit den 
beundransvärd genom sin sannt poetiska stämning. Vi hafva re- 
dan talat om, huru det lidelsefulla utrop, hvarmed den börjar, 
äfven i rytmen får ett hos denna skald ovanligt kraftigt uttryck. 
Äfven sedermera blir rytmen kraftigare, hvarje gång lidelsen ånyo 
uppvaknar. Så i följande tre verser med hvardera fyra betonade 
stafvelser: 



Faulse Mort pleine de rudesse (V, 13). 

v./ V»/ W 'w' 

Non pourtant, je vous fais promesse (V, 22). 

Dieu sur-tout souverain Seigneur (V, 28). 

Med undantag af dessa verser och de ofvan anförda, der 
rytmen saktar sig, när skalden vill uttrycka sin klagan, flyter 
denna rytm, i öfverensstämmelse med den milda, elegiska tonen 
i stycket, lugnt och stilla, alltid med jemnt tre betonade staf- 
velser i hvarje vers. Se här ett schema öfver den första stro- 
fens metriska byggnad: 



Vi hafva uppehållit oss något länge vid den imitativa har- 
monien. Men, såsom vi redan anmärkt, är det omöjligt att be- 






Digitized by 



Google 





63 



döma ett franskt poems värde i rytmiskt hänseende utan att taga 
denna i betraktande. Hvad särskildt beträffar Charles d’Orléans, 
är det dessutom en af hans starkaste sidor att kunna måla ge- 
nom rytmen. Och utan detta förhållande till det poetiska inne- 
hållet i hans diktning skulle sannerligen hans rytm ganska ofta 
blifva temligen prosaisk, ty onekligen har han större förkärlek 
för de obetonade stafvelserna, än som i allmänhet öfverensstäm- 
mer med välljudets fordringar. 



Cäsuren. 

I den moderna franska versifikationen har cäsuren det ge- 
mensamt med cäsuren i såväl de gamla som de germaniska språ- 
ken, att den alltid inträder efter en betonad stafvelse. Det egen- 
domliga deremot för den franska cäsuren är, att den, i likhet 
med hvad ofvan blifvit sagdt om versfoten, alltid måste samman- 
falla med slutet af ett jemnt ord. Detta är, som bekant, raka 
motsatsen emot förhållandet i de nyssnämnda språken. Den franska 
cäsuren kan sålunda numera förekomma endast i slutet af en 
maskulin versfot, d. v. s. en versfot med accent på sista stafvelsen: 

Celui qui met un frein || å la fureur des flots (Rac., Ath.) 

eller också efter den nästsista stafvelsen af en feminin versfot, 
hvars sista elideras framför en vokal eller ett st. h: 

Oui, je viens dans son temple || adorer Téternel (Ibid). 

Cäsur betyder egentligen blott, att versen på något sätt afskäres 
eller delas i sär, och man skulle följaktligen kunna säga, att en 
sådan versfot som de angifua alltid medför cäsur. I allmänhet 
benämner man likväl sålunda en dylik särdelning, endast om den 
i ett visst versmått regelbundet återkommer på samma ställe i 
hvarje vers. I denna mening finnes cäsur endast i de längre 
versmåtten, af hvilka de vanligaste äro alexandrinen och den tio- 
stafviga versen. I den förra inträder den efter den sjette, i den 
senare efter den ijerde stafvelsen. Hos Charles d’Orléans före- 
kommer, såsom vi sett, endast det sistnämnda af dessa versmått. 

Likasom alla rytmiska begrepp i franskan, ifrån en annan 
sida betraktade, visa sig ega betydelse lika mycket för den logi- 



Digitized by 



Google 




64 



ska eller grammatikaliska som för den rytmiska satsen, så har 
alltså äfven cäsuren en dylik dubbelbetydelse. Den skall näm- 
ligen å ena sidan utgöra en afdelning i den poetiska rytmen, hvil- 
ken uppfattas af örat, och häruti är den lika med cäsuren uti 
andra språk; men å andra sidan skall den tillika utmärka ett 
uppehåll i meningen, och häruti ligger det utmärkande för den- 
samma i franskan. Nu innebär visserligen detta senare ej blott r 
att den endast kan skilja jemna ord, och ej olika stafvelser i 
samma ord, men tills vidare fasta vi oss endast härvid. 

Af det nära samband, h vilket vi förut sagt ega rum i fran- 
skan emellan den rytmiska och den logiska perioden, följer, att 
man aldrig helt och hållet kan skilja ifrån hvarandra dessa båda 
angifna synpunkter för betraktelsen af cäsuren. Af det sätt T 
hvarpå den af Frankrikes äldsta skalder blifvit behandlad, fram- 
går likväl, att den ursprungligen uppfattades hufvudsakligen i sin 
logiska betydelse, alltså väsendtligen olika emot i alla andra länder. 

Detta visar sig redan deruti, att man behandlade cäsuren 
i likhet med rimmet och tillät sig att der sätta en stum staf- 
velse, hvilken ej räknades i versen. Sålunda kunde den då sam- 
manfalla med slutet af en feminin versfot, äfven utan att denna 
efterföljdes af en vokal. Härigenom har nu utan tvifvel cäsuren 
i rytmiskt hänseende ofverskridit sin bestämmelse, ty i stället för 
att åstadkomma ett kort uppehåll i rytmen har den i sjelfva ver- 
ket afdelat en vers i två. Quich. citerar exempel på detta bruk 
ända från »le poéme sur Boece.» Hos skalderna från XII:te och 
XIII:de århundradena är det mycket vanligt. I vår text före- 
komma endast tre dylika exempel: 



Quanque je vo ye 
De veoir Fräne* 
Je he la guerr* 



me desplaist et ennuie (III, 9). 
que mon cueur amer doit (XII, 7). 
point ne la doy priser (XII, 23). 



I början af XVI:de århundradet förde man mycket väsen 
öfver la coupe feminine. En poet med fint öra för den rytmi- 
ska harmonien, Jean Lemaire , fann, att denna öfverloppsstaf- 
velse ej längre borde fördragas, och förbjöd den fördenskull i den 
tiostafviga versen. Alexandrinen var då ännu föga i bruk, och 
reformen infördes derföre senare i detta versmått. 

Men ännu påtagligare än i la coupe féminine framträder 
cäsurens öfvervägande logiska betydelse i ett system, som blom- 






Digitized by 



Goo<?le 

.. 





65 



strade just under XV:de århundradet, och h vilket äfven af Char- 
les d’Orléans med förkärlek omfattades. Man tänkte nu endast 
derpå, att på ett visst ställe i versen ett jemnt ord borde sluta, 
utan att vidare fråga efter, om det slutade med en betonad eller 
obetonad stafvelse, d. v. s. man lät den fjerde stafvelsen i den 
tiostafviga versen vara den sista af en quinnlig versfot. Vår text 
hvimlar af dylika exempel: 

Acueil humble || plein de maniere lye (I, 6). 

Qu’on la nome || de ce faire maistresse (I, 12). 

Elle sernble || mieulx que femme Déesse (I, 28). 

En ce monde || pour monstrer la largesse (I, 30). 

Toutes dame8 || qui oyez cy comment 

Prise celle || que j’ayme loyaument (I, 46 — 47). 

Je ne j varle || pas en vous desprisant (I, 49). 

I dylika verser blir hvilan efter tredje i stället för efter 
fjerde stafvelsen, och härigenom förstöres tydligen all rytm. Också 
öfvergaf man snart detta system. Emellertid ha vi sett, att det 
är cäsurens logiska betydelse, hvarpå man alltid varit benägen 
att lägga största vigten. Ätt derföre, såsom Quich. synes vilja 
göra, förorda en imitation af italienarnes sätt att behandla cäsu- 
ren, hvarigenom denna dess betydelse alldeles förbisåges, vore åt- 
minstone stridande mot all historisk uppfattning deraf. 

Den franska cäsurens logiska karakter visar sig vidare der- 
uti, att den ej får skilja i grammatikaliskt hänseende nära för- 
bundna ord, såvida ej den sålunda afskurna meningen fyller hela 
den återstående delen af versen. Ch. d’0. iakttager i allmänhet 
sorgfälligt denna regel. Likväl felar han någon gång deremot. Ex.: 
Escole peut || tenir de courtoisie (I, 14). 

Ne m’en sacliiez || maugré, je vous en prie (I, 48). 

Je ne parle || pas en vous desprisant (I, 49). 

Qui me guidoit || si bien, m’accompaigna (VI, 22). 

Je vais tastant || mon chemin gå et lå (VI, 27). 

Or nous doint Dieu || bonne paix sans tarder, 

Adonc auray || loisir, mais qu’ainsi soit (XII, 19—20). 
Destourbé m’a || long-temps, soit tort ou droit (XII, 24). 

Rimmet. 

»Le rythme des vers franfais étant un peu vague et indé- 
terminé, la rime est une nécessité pour marquer la fin du vers 
e t pour suppléer å la musique faible du rythme par un accord 

5 



1 



Digitized by V joogle 




66 



harmonieux.» Weig. — Kimmet är sålunda af en långt väsent- 
ligare betydelse for Frankrikes än för de germaniska folkens poesi, 
och s. k. vers blancs måste följaktligen alltid blifva förkastliga. 

Man skiljer äfven i franskan, likasom t. ex. i svenskan, emel- 
lan det maskulina och det feminina limmet. Det förra eger rum 
emellan tvänne ord, som ej hafva något stumt e i sista stafvel- 
sen, och som följaktligen, enligt den allmänna regeln för beto- 
ningen, hafva denna stafvelse accentuerad; det senare återigen 
emellan tvänne ord, der den sista stafvelsen innehåller ett stumt 
e , och der följaktligen rimmet likasom tonen hvilar på penultima. 

Det är klart, att rimmet till sin natur, likasom öfverhufvud 
poesien, är till för örat, men ej för ögat. Hos Frankrikes äldsta 
skalder var det också troget denna sin bestämmelse, ty det grun- 
dade sig alltid uteslutande på någon ljudlikhet, denna måtte för 
öfrigt vara hur ofullkomlig som helst. Vanligen var det blott 
en s. k. assonans , d. v. s. likhet endast i anseende till vokalen. 
Denna assonans fick emellertid snart gifva vika för det fullstän- 
digare rimmet, men detta började så småningom att glömma sin 
ursprungliga uppgift. Vid de täta förändringar, som språkets ut- 
tal tidt och ofta undergick, blef rimmet, så att säga, efter, då 
skalderna ej förmådde eller ej vågade att frigöra sig från sina 
föregångares auktoritet. Sålunda kom det sig, att rimmet mån- 
gen gång bestämdes mindre af det lefvande ljudet än af den döda 
bokstafven. Oaktadt slutkonsonanterna förstummades, fortfor man 
likväl att fordra, att de skulle motsvara hvarandra. Andra ord 
återigen lät man fortfarande rimma sinsemellan, ehuru genom ut- 
talets förändring likheten numera fanns till endast för ögat. Då 
Malh. ville reformera rimmet, förstod icke heller han klart dess 
egentliga väsende. Enligt den grundsats, han uttalade r skulle 
det nu tillfredsställa både örat och ögat. Och det lider intet 
tvifvel, att den store lagstiftaren, som eljest i så många afseenden 
inverkat helsosamt på den franska poesien, genom denna sin teori 
på densamma haft ett ganska menligt inflytande. Så småningom 
har man också frångått den stränghet, hvarmed Malh. behandlade 
rimmet, och tid efter annan har man deruti företagit förändringar 
i riktning att frigöra sig från bokstafsslafveriet. Men dessa re- 
former hafva blifvit genomförda på olika tider, och utan att de i 
allmänhet utgått från någon klart uppfattad grundsats, och det 
system, som i denna dag med afseende på rimmet följes, är följ- 



Digitized by 



Google 





67 



aktligen en oorganisk sammanblandning af tvänne skilda prin- 
ciper, af hvilka ingen blifvit följdriktigt genomförd. Weig. ger 
oss såväl en fullständig framställning af detta system T ) som en 
genomförd kritik deraf 2 ). 

Om man ger akt uppå, huru Ch. d’0. behandlar rimmet, 
finner man, att han är en föregångare till Malh. Han rimmar i 
allmänhet sorgfälligt för både örat och ögat. Han iakttager all- 
tid, att de stumma slutkonsonanterna motsvara h varandra. Ex.: 
amoureusement, gent, doulcement (l); plains, loingtains , 
saints , mondains (II); baisiers , personniers , milliers (X); 
faisoit , doit, latsoit, soit , droit (XII). Detta är för öfrigt en 
qvarlefva från uttalet under den franska poesiens äldsta tid, som 
ännu i dag bibehålies. Hvad som mera bör förvåna oss är, att 
han utsträcker denna fordran på likhet för ögat äfven till vokalen 
i rimmet. Åtminstoue har han tydligen till grundsats att icke 
rimma en och an. I 'st. I finna vi i hvaije strof tre rim på ent 
och två på ant , och så ofta vi eljest möta rim-serier på ent , 
inblandas ej en enda gång deri något rim på ant. På samma 
sätt förekommer i VII en rim-serie på aire , som ingen gång om- 
vexlar med någon ändelse på ere, men detta är måhända ej nog, 
for att man derifrån skulle hafva rätt att sluta till någon allmän 
grundsats hos skalden. Detta yrkande, att äfven vokalen i rim- 
met skall ej blott uttalas, utan äfven skrifvas lika, framställes be- 
stämdt af Malh., och han tadlar följaktligen sådana rim som: 
puissance och innocence, conquérant och apparent , grand 
och prendy progres och attraits. Denna ytterlighet mötte lik- 
väl motsägelse redan af hans samtid och öfveVgafs snart efter ho- 
nom. Vid ett dylikt pedanteri kan man väl vara frestad att med 

mademoiselle de Gournav fråga: » Faut il pas dire aussi 

qu’ils ont, non bonne oreille, mais bonne vue, pour rimer; dont 
il arrive qu’il nous faille un de ces matins å notre tour écrire 
des talons et danser des onglas?» 3 ) 

Men om sålunda Ch. d’0. i ännu högre grad än de flesta 
yngre franska skalder pålagt sig det onödiga tvånget att rimma 
för ögat, så våga vi deremot ej med bestämdhet påstå, att alla 
hans rim lika väl tillfredsställa örat. Han använder nämligen 
några få rim, hvilka numera erbjuda ganska liten ljudlikhet, ehuru 



’) P. 65 — 82. — 2 ) P. 82—83. — *) Se Quich. p. 381. 



68 



vi ej kunna afgöra, om detta förhållande redan på hans tid hade 
inträdt. Sådana rim äro följande, hvilka Weig. kallar rimes 
normandes : chiers rimmar med baisiers, estrangiers o. s. v. 
(IX); mer med tyouver , soupirer o. s. v. (XII). Utan tvifvel 
har det funnits en tid, då antingen r var stumt i chier och mer 
eller hörbart i baisier och trouver . Vi öfverlemna åt andra 

att utreda, hvilketdera varit fallet, äfvensom om uttalet af dessa 
ord redan vid Ch. d’0:s tid hade stadgat sig eller icke. Af hvad 
Weig. härom anmärker 1 ) synes det emellertid ej vara otroligt, 
att båda dessa rim, använda af Ch. d’0., voro alldeles oklander- 
liga. Deremot möter man ofta dylika rim hos skalder från Lud- 
vig XIV:s tidehvarf, då ordens olika uttal ej längre lider något 
tvifvel. Ja, Weig. citerar exempel härpå ej blott ifrån Voltaire, 
utan t. o. m. från skalder i vårt århundrade, från Lamartine och 
de Vigny. 

Ännu i dag förekomma för öfrigt i den franska poesien rim 
analoga med de nyssnämnda, der likaledes en hörbar slutkonsonant 
rimmar med en stum sådan. Så är det mycket vanligt att rimma 
t. ex. Carlos med mots , héros o. d.; Ménélas med soldats , 
bras; tous med vous; Venus , accés o. s. v. Likaledes tillåter 
man sig någon gång att rimma monsieur med t. ex. honneur . 

Sådana rim, hvilka utan tvifvel numera äro alldeles förkast- 
liga, men som förmodligen ej voro det i XVrde århundradet, äro 
äfven följande: scavoye , ( aideroye etc. med (en) voye och (je te) 
voye (VI); faisoit, lassoit med doit, soit, droit (XII). Enligt 
Quich. 2 ) uttalades oi i alla de anförda orden vid denna tid såsom 
ai . Enl. Weig. 3 ) återigen, som härvid stöder sig på Burguy’s 
m. fl. auktoritet, uttalades det med samma ljud, som samma dif- 
tong i det nuvarande språket har. 

Vi sågo nyss, att Ch. d’0. af den betydelse, som äfven han 
oriktigt faste vid det skrifna tecknet, stundom förleddes att be- 
handla rimmet strängare, än vi anse dess naturliga bestämmelse 
fordra, och att han häruti kan sägas förebåda Malh. I ett af- 
seende har han likväl behandlat rimmet alldeles för lätt och röjer 
derigenom tydligt, att han ej tillhör den franska poesiens gyllene 
ålder. Den franska poesien skiljer emellan det rika rimmet (la 
rime riche) och det vanliga eller endast tillräckliga (la rime 



') P. 68. — 2 ) P. 339-354. — *) P. 69-71. 







Digitized by 




69 



sufjisante). Rikt är rimmet, då det rimmar med en hel ljud- 
stafvelse 1 ), hvaremot det vanliga rimmet endast erbjuder likhet i 
anseende till vokalen och den del af ljudstafvelsen, som följer ef- 
ter denna. Nu fordrar den moderna poetiken i de flesta fall, att 
flerstafviga ord skola rimma rikt. De enstafviga kunna det na- 
turligtvis icke, ty det blefve då samma ovd. Likväl gäller ifråga- 
varande regel i mindre utsträckning om de feminina, än om de 
raaskulina rimmen, och i allmänhet så, att ju vanligare en än- 
delse är, desto mindre får man nöja sig med ett vanligt rim, 
och tvärtom. Om huru bruket med afseende på de särskilda än- 
delserna utbildat sig, se Quich. o. Weig. 2 ). 

För Ch. d’0. var emellertid denna fordran på rika rim öfver- 
hufvud obekant. I vår text finnes dock en genomförd serie af 
sådana rika rim med ändeisen iers: baisiers , personniersj 
milliers , chiers . Vi anmärka följande vanliga rim på ändelsér, 
hvilka numera måste rimma rikt: på ent: tourment , souvent 
(III); tellement , d olent (VII) — ant: faisant , emportant (I) 
— er: commencer , endurer (II); trouver , soupirer (XII) — 
ir: desplaisir , cueillir (IV); tenir , souffer (X) — a: 
accompaigna, osta (VI); pourra , pieqa — eur: serviteur, 
douleur (V); doulceur , honneur (VIII) — ie: courtoisie , 
garnie (I); mélancolie , maistrie (XI); — aire: débonnaire , 
attraire (III); contraire , ref aire (VII). Sådana rim som dessa 
förvisades ur den franska poesien genom Malh. Och onekligen 
är detta ett framsteg, ty efter hvad vi sagt om rimmets betydelse 
i franskan, är det ju nödvändigt, att det blir så fullständigt som 
möjligt. Efter Malh. började man snart ånyo att blifva vårds- 
lösare i detta hänseende. Den romantiska skolan har likväl åter- 
vändt till det rika rimmet. 

Vissa verbalformer erbjuda rim, som nutidens poetik bann- 
lyst såsom obehagliga för örat. Sådana rim, hvilka förekomma 
hos Ch. d’0., äro de, som bildas af 3:dje pers. sing. af parf. déf. 
och fut.: accompaigna , osta (VI); pourra , avendra , acco- 
inta (X). Vidare sådana, som bildas af part. prés.: vivant, 
disant, desirant (I). Om dessa senare säger likväl Quich.: 
»La raison qui fait proscrire le participe de la rime est moins, 
selon nous, une raison d’harmonie qu’une raison de logique: un 

') Vi hafva sålunda öfversatt Quich:s och Weig:s »articulation». 

2 ) Quich. p. 28 — 34. Weig. p. 80 — 83. 



Digitized by 



Google 




70 



mot formant phrase incidente ne mérite pas d etre mis å une 
place ou il frappera 1’oeuil, Poreille et 1’intelligence.» 

Det .anses numera raed rätta för ett fel, om konsonanser 
förekomma annorstädes än i slutet af hvarje vers, ty derigenom 
bortblandas det egentliga rimmet och med detsamma äfven ver- 
sen, som till följe af den sväfvande rytmen så väl behöfver att 
sammanhållas af rimmet. I XV:de och XVI:de århundradena 
ansågs det deremot, efter förebilden af den proven <jalska truba- 
dursången, för en förtjenst att äfven inuti versen här och hvar 
sätta ett ord, som erbjöd vare sig ett fullständigt rim eller en 
blott assonans med ett annat ord i samma eller någon af de när- 
maste verserna. Af sådana rim förekomma hos Charles d’Orléans 
följande: 

Tvänrie ord inuti samma vers rimma mer eller mindre full- 
ständigt sinsemellan: 

Plaisant par ler, gouverw/ par Sagesse, (I, 2). 

Port feminin en corps bien fait et gent, (Ib. 4). 

Haulfom main tien, demené doulcement, (Ib. 5). 

Chanter, dan^r et tout esbatement, (Ib. 11). 

En la voy ant, app rent, qui est Sac hant; (Ib. 16). 

Et non ^omtant \mm\Aement vous mercye, (II, 17). 

Jeune, gente, plai sant et débonnaire (III, 1). 

Yeu illiez vous ce jour es \eillier (IV, 3). 

Et qu’å bon droit appeler me po voye (VI, 7). 

Me respond^; a my se je s$a voye (Ib. 10). 

Car ja pi ega je mis ton cueur en voye (Ib. 13). 

En qui es toit tout Vespoir que j’a voye (Ib. 21). 

När det (såsom i I, 16, VI, 7 och 21) är cäsuren, som 
rimmar med sista stafvelsen i versen, kallar man det rime ren - 
forcée. 

Cäsuren erbjuder en ljudlikhet med ett närgränsande rim 
( rime batelée): 

Ne par quel bout je doye comen cer, 

Pour vous man der la doloreuse vie, 

Q’u Amour me fait chascun jour endum*. 

. Trop mieux vaulsist me taire que par ler; 

Car proufiter ne me peuvent mes plains; 

Ne je ne puis guerison recou vrer, (II, 2—7). 

Car ja pi ega je mis ton cueur en voye 

De tout plaisir, ne sgay qui Pen osta (VI, 13—14). 

Qui m*a tollu celle que tant a moye: 

En qui estoit tout Pespoir que j’a voye; 



Digitized by 



Google 




71 



Qui me guidoit si bien, nfaccompaigna 

En Son vivant; que point ne me trou voye (Ib. 20 — 23). 

Oultre la mer, sans faire åzvboxirance, 

Et å France de me recommender (XII, 17 — 18). 

Men allra vanligast rimma cäsurerna i tvänne på hvarandra 
följande verser (rime brisée). Det torde vara nog att hemta 
ex. härpå från ett enda stycke: 

Port fémi nin, en corps bien foit et gent, 

Haultain main tien, demené doulcement (I, 4 — 5). 

Bonté, Hon w, avecques Gentillesse 

Tiennent son cueur en leur gouvemement (Ib. 19 — 20). 

Je ne dis riens que tous ne vont disant; 

De ces grants bteus est Madame garnie, 

Elle semble mieulx que femme déesse: 

Si croy que Dim 1’envoya seulement (Ib. 26 — 29). 

Et en oub/y sera mis plemement. 

C*est para dis que de sa compaignie (Ib. 41 — 42). 

Mais comme je dis, en m’acquittant (Ib. 50 — 51). 

De ces grants bim% est Madame garnie. 

Såväl detta slags rim som la rime renforcée och la rime 
batelée förbjödos af Malb. 

Efter att sålunda hafva talat om det enskilda rimmet må 
vi äfven något litet sysselsätta oss med rimföljden bos Ch. d’0. 

Alltsedan slutet af XVI:de århundradet hafva de franska 
skalderna i detta afseende följt den allmänna regeln, att tvänne 
olika raaskulina eller tvänne olika feminina rim ej böra omedel- 
bart följa på hvarandra. Marmontel säger: »Les vers mascu- 
lins sans mélange auraient une marche brusque et heurtée; les 
vers féminins sans mélange auraient de la douceur, mais de la 
mollesse. Au moyen du retour alternatif ou périodique de ces 
deux espéces de vers, la dureté de l’une et la mollesse de Tautre 
se corrigent mutuellement.» 

Cb. d’0. känner ej denna regel: 

Trop mieulx vaulsist me taire que par ler; 

Car proufiter ne me peuvent mes plains (II, 5 — 6). 

Las! Mort, qui fa fait si hart lie 
De prendre la noble pvincesse (V, 1 — 2). 

I st. V börjar hvarje strof med fem verser med två olika 
feminina, hvarpå följa fyra verser med två olika maskulina rim. 
St. IV och X hafva endast maskulina rim. 

En annan regel, som man i senare tider uppställt, förbjuder, 
att första och sista verserna i samma stans båda hafva maskulina 



Digitized by 



Google 




72 



eller båda feminina rim. Häremot bryter Ch. d’0. tidt och ofta. 
Exempel härpå äro st. I, III, IV, Vn äfvensom l:a och 3:e ku- 
pletterna i alla hans rondeaux (VIII — XI). 

Likasom t. ex. i vår svenska poesi, så är det äfven i den 
franska det vanligaste, att verserna rimma två och två, dessa rim 
må för öfrigt följa hvarandra parvis eller korsvis eller på något 
mera oregelbundet sätt. När rimmet upprepas i mer än två 
verser, kallas det rime redonblée . Så brukade man i de gamla 
romans de gestes att använda endast ett enda rim (rime léonine). 
Man öfvergaf emellertid snart detta system. I rondeau’n före- 
v komma, som vi se, endast två rim. I balladen är det vanligen 
tre, som ideligen repeteras, dock så att ett af dessa ensamt före- 
kommer lika ofta som de båda andra tillsamman. I två af Ch. 
d’0:s ballader (I och V) använder han fyra rim, bland hvilka då 
ett återkommer tre och de andra hvardera två gånger i hvarje 
strof. I rondeau’n är nu detta alldeles på sin plats, dels emedan 
man i denna diktform företrädesvis bör lägga an på det nätta 
och pikanta, och la rime redoublée onekligen kan åstadkomma en 
sådan verkan, dels ock emedan den är för kort, för att man skulle 
hinna tröttna vid de upprepade konsonanserna. Den konstiga 
rimflätningen utgör just den karakteristiska egenskapen hos ron- 
deau’n, och jag har för den skull äfven i min öfversättning deruti 
bibehållit densamma. I den längre balladen återigen kan det ej 
bestridas, att detta system blir temligen enformigt och tröttande; 
och vi tro derföre icke, att det för densamma är väsentligt, äfven 
oafsedt den nästan oöfvervinnerliga svårighet, som det skulle möta 
att med iakttagande deraf till något annat språk öfversätta en 
fransk ballad. 

Slutligen må vi äfven nämna några ord om den franska 
refrängen {la rime kirielle). Den finues, som vi sett, i alla 
poemema i vår text. Den utgjorde obestridligen en af de vig- 
tigaste beståndsdelarne i den äldre franska poesien, och, som man 
vet, har den bibehållit sig i den moderna chansonen. Denna 
refräng erbjuder en otvungen jemförelse med omqvädet i våra 
folkvisor, hvarifrån den likväl till sjelfva sitt väsende är lika vidt 
skild, som denna franska konstpoesi i det hela är det från dessa 
folkvisor. I folkvisan finnes det subjektiva ännu endast i stäm- 
ningen, i obruten förening med det objektiva elementet i berät- 
telsen. Denna stämning är det, som framträder förnämligast 



Digitized by 



Google 





73 



i omqvädet, likasom en bakgrund, hvilken emellanåt gör sig på- 
mind, och som öfver det hela gjuter en viss dager; och detta om- 
qväde blir derföre vanligen mera ett omedelbart uttryck af en 
-dunkel och aningsrik känsla, än den innehåller någon bestämd 
mening. Den franska balladen eller chansonen deremot är till 
hela sin riktning mera reflekterande, och refrängen utgöres alltid 
af en klart uttryckt tanke, som innehåller kärnpunkten och ande- 
meningen i poemet. Den är, så att säga, det tema, hvilket ge- 
nomgår stycket och i de särskilda stroferna eller kupletterna på 
olika sätt varieras. I öfverensstämmelse med denna deras olika 
betydelse se vi den franska refrängen utgöra slutet af en strängt 
logisk period, under det att omqvädet ofta sluter sig till det före- 
gående utan något egentligt grammatikaliskt sammanhang dermed, 
och sålunda mera liknar ett musikaliskt accompagnement än en 
fortsättning af satsen. 



Enjambementet. 

Den logiska principen i den franska versbyggnaden, hvarom 
vi förut talat, framträder nu åter med den fordran, att slutet 
af hvarje vers bör sammanfalla med ett uppehåll i meningen. 
Men denna fordran står äfven i nära sammauhang med den vä- 
sentliga betydelse, som rimmet har för den franska poesien. Ty 
detta skulle ej blifva nog markeradt och följaktligen ej kunna 
fylla sin uppgift att ersätta en bestämd och regelbunden rytm, 
om ej läsaren på detta sätt föranleddes att hvila ett ögonblick 
derpå. När vid slutet af en vers ett uppehåll i meningen sak- 
nas, säger man, att denna vers enjambe, d. v. s. »étend sa 
jambe sur le vers suivant.» Ett dylikt enjambement har likväl 
alltid varit och är ännu tillåtet, om den sålunda afskurna me- 
ningen fyller hela nästa vers. Eljest bemödade sig redan tidigt 
de franska skalderna om att undvika detsamma. Den Ronsardska 
skolan försummade alldeles att iakttaga denna grundsats, och den 
Romantiska skolan behandlar den ganska vårdslöst. 

Ch. d’0. är i detta hänseende särdeles noggrann. Det enda, 
vi härvid hafva att observera, är, att han ibland i den tiostafviga 
versen låter meningen utan afbrott fortgå till cäsuren i nästa 
vers, der då uppehållet inträder: 



Digitized by LjOoqL e 




74 



A la former et faire proprement 

De point en point. || C’est la mieulx accomplie (I, 23 — 24). 

Si croy que Dieu 1’envoya seulement 
En ce monde, || pour monstrer la largesse 
De ces haults dons || qu’il a entiérement 
En elle mis abandonneement (Ib. 29 — 32). 

Car ja pie$a jo mis ton cueur en voye 

De tout plaisir, || ne s$ay qui l’en osta (VII, 13 — 14) 

Qui me guidoit si bien, m’accompaigna 
Eu son vivan t, || que point ne me trouvoye 
L/homme esgaré qui ne scet ou il va (Ib. 22 — 23). 

Alors chargeay en la nef d’esperance 

Tous mes souhaits, || en les priant d’aler 

Oultre la mer, || sans faire demourance (XII, 15 -17). 

Dylika exempel äro likväl, enligt Weig., vanliga äfven hos 
Marot och Voltaire. 



Hiatus m. m. 

När ett ord, som slutar med vokal, åtföljes af ett annat, 
som börjar med vokal eller stumt h, kallas detta vokalmöte hiatus . 
Det har ofvan blifvit nämndt, att det var Malh., som bannlyste 
hiatus ifrån poesien. Denna reform hade han dock ej kunnat 
genomfora, om den ej varit förberedd af hans föregångare. Detta 
oaktadt, väckte den lifliga motsägelser af hans samtida, som an- 
sågo den för ett onödigt pedanteri. Emellertid kan ej nekas, att 
den franska poesien derigenom vunnit betydligt i välljud. Malh:s 
grundsats är likväl ännu i dag låugt ifrån konseqvent genomförd, 
och Weig. kriticerar skarpt det i detta hänseende nu gällande 
systemet 1 ). Ch. d’0. gör tydligen inga bemödanden att und- 
vika hiatus: 

En la voyant, aprent, qui est sachant 

Et en ses fais, qui va garde prenant (I, 16 - 17). 

Bon&i iZowneur, avecques Gentillesse (Ib. 19). 

Qui Äwjourd*huy sort en monde vivant (Ib. 25). 

De ses haults dons, qu*il a éwtiérement (Ib. 31). 

Toutes dames qui oye z cy comment (Ib. 46). 

Puisqu’anm est que de vous suis loingtains. 

Quanque je voye me desplaist et mnuye (II, 8 — 9). 

Ung doulx confort que j 'ay a chiére lye (II, 19). 



>) p. 222—224. 



Digitized by 



Google 




75 



I sammanhang med lagen om hiatus hafva versifikatörerna 
efter Ch. d’0:s tid uppställt några regler, som äfvenledes afse att 
undvika vokalmöte. 

Sålunda blef det brukligt, att ett stumt e efter vokal inuti ett 
ord ej räknades i versen, utan genom synäres förenades med denna 
vokal. Man skrifver detta numera på två sätt, t. ex. antingen 
prierai eller prirai. Hos Ch. d’0. räknade man ännu detta 
e: abandonneement läses sexstafvigt, vrayement trestafvigt 1 ). 

Sådana ord återigen, som slutade med ett stumt e, föregånget 
af vokal, förbjöd man att använda annorlunda än antingen i slutet 
af versen, der detta e i alla fall ej skulle räknas, eller ock så, att 
det eliderades framför en följande vokal. Ch. d’0. använder ännu 
dylika ord inuti versen äfven framfor ord, som börja med kon- 
sonant. Ex.: 

Ne par quel bout je doye commencer (H, 2). 

Quanque je voye me desplaist et ennuye (II, 9). 

En cent jours n’au roye loisir (IV, 26). 

Que j’ai s erme loyaument (VII, 20). 

Que j 'aye cause de me taire (VII, 26). 

Veu que je voy que la voye commence (XII, 10). 

Emot en tredje regel i samma syfte, som med afseende på 
sådana ord som joies, s'écrient o. d., der det stumma e åtföljes af 
en eller flera stumma konsonanter och följaktligen ej kan elideras, 
förbjuder deras användande inuti en vers, förekommer visserligen 
intet fel i vår text. Men utan tvifvel är det en ren tillfällighet, 
att Ch. d’0. i intet af dessa poemer behöft använda något dy- 
likt ord. 



Be poetiska licenserna. 

I början af denna uppsats om versifikationen hos Charles 
d’Orléans har blifvit sagdt, att efter Malh. utbildade sig ett sär- 
skildt poetiskt språk med egna privilegier, d. ä. licenser. Denna 
skilnad mellan den poetiska och den prosaiska diktionen hade re- 
dan under XY:de århundradet börjat uppstå, ehuru den först se- 
nare framträdde såsom mera väsentlig. Före denna tid skref man 
lika i poesi och prosa, så länge språket ännu var föga utveckladt, 

0 Jmf om stafvelseraåttet p. 54. 



Digitized by 



Google 




76 



och man följaktligen inom intetdera området rörde sig med några 
bestämda former. Men i samma mon språket nu började stadga 
sig, uppkom den nämnda skilnaden. Ty skalderna, som flitigt 
studerade sina föregångare, bildade sin stil lika ofta efter deras 
arbeten som efter det vanliga språkbruket. Tid efter annan har 
man visserligen utrensat många sådana arkaismer, men mycket af 
det gamla språket qvarstår ännu såsom poetiska licenser. 

Weig. indelar dessa poetiska licenser i lexikaliska och gram- 
matikaliska. De förra kunna vara antingen ortografiska eller 
fraseologiska. Med ingendera ämna vi emellertid sysselsätta oss, 
ty dels äro de väl i en sådan afhandling som denna af mindre 
intresse, dels skulle en någorluuda tillfredsställande behandling af 
dem förutsätta vidsträktare studier i gammalfranskan än vi ega. 

Hvad beträffar det grammatikaliska, vilja vi fasta oss endast 
vid några få egenheter, som vid läsniugen af den äldre franska 
poesien mest falla i ögonen. 

Artikeln, såväl den bestämda som den obestämda, utelemnas 
ofta, der den moderna grammatiken fordrar dess användande. I 
Ch. d’0:s poemer är detta mycket vanligt. Vi räkna då icke 
sådana fall, der abstrakta egenskaper förekomma personifierade, 
och följaktligen de substantiver, som uttrycka dessa, såsom namn 
på personer äfven i det moderna språket skulle sättas utan artikel. 
I vår text äro alla dylika substantiver skrifna med stor begyn- 
nelsebokstaf : 

Bonte, Honneur avecques Gentillesse 

Tiennent son cueur en leur gouvernement (I, 19 — 20). 

C’est par Dangier , mon cruel adversaire (III, 17). 

Et m’a Amour, dont le mercie (VII, 3). 

Äfven oberäknadt dessa erbjuder vår text tillräckligt många 
exempel på nyssnämnda bruk: 

Pour amoureux cueur 8 festier (IV, 10). 

A fait gud; or gist en sa tente (VIII, 9 — 10). 

Mon cueur devantier accointa 

Beaulté qui tant le scet chierir (X, 9 — 10). 

De veoir France que mon cueur amer doit (XII, 7). 

Paix est tresor qu’on ne peut trop louer (XII, 22). 

Detta bruk fortfor att omhuldas af XVI:de århundradets 
skalder, och äfven senare finner man ett och annat exempel der- 
på inom den franska poesien. Under denua tid har det utan 



Digitized by 



Google 




77 



tvifvel varit en poetisk frihet; i XV:de århundradet deremot, om 
det också af poeterna med särskild förkärlek omfattades, hade det 
dock ännu, åtminstone i de flesta fall, sin motsvarighet inom 
prosan 1 ). 

På samma sätt utelemnas ofta vid verberna de förenade 
personliga pronomina: 

Si cray que Dieu 1’envoya seulement (I, 28). 

Toutes dames qui ayez cy conment 

Prise celle que j’ayme loyaument (I, 46). 

Si Vay fait de cueur joyeusement (HI, 4). 

Et me desplant quant me fauit vous escrire. 

Mais prise Yas hastivement, 

Et m 'as laissié piteusement (V, 16 — 17). 

En rest af detta bruk finnes ännu qvar i några opersonliga 
talesätt: d'ou vient , qu'importe? 

Vidare användes stundom komparativen, der man numera 
fordrar superlativen : 

Car chascun dit que c’est la vie 

Ou il a plus d’esbatement (VII, 11 — 12). 

Så väl här som vid utelemnandet af de personliga pronomina 
gäller för öfrigt samma anmärkning, som gjordes med afseende 
på artikelns utelemnande 2 ). 

Mest skiljer sig likväl den poetiska stilen ifrån prosan ge- 
nom sin större frihet i periodbyggnaden. Den franska prosan är, 
som man vet, framför alla andra folks utmärkt genom sin stränga 
regelbundenhet i detta hänseende. Den låter orden och satserna 
följa hvarandra i strängt logisk ordning utan att medgifva några 
afvikelser härifrån. Den har i alla tider utvecklat sig i denna 
riktning, och sålunda har den uppnått denna beundransvärda grad 
af genomskinlighet och klarhet, som måhända gör den till den 
förnämsta prosa i verlden. Men å andra sidan kan denna regel- 
bundna periodbyggnad, som en gång för alla synes vara stöpt i 
samma former, ej undgå att blifva i någon mon enformig, och 
den är för den skull mindre lämplig inom poesien, der inga an^ 
dra lagar gälla än skönhetens, som lika mycket fordra rikedom 

’) Se »Étude sur les mémoires de Philippe de Commes» par P. A. Geijer, 
p. 21. — 2 ) Ibid. p. 22 och 23. 



Digitized by 



Google 




78 



och mångfald som klarhet och konseqvens. Poesien vill ingen 
abstrakt regel på bekostnad af den lefvande formen, och för att 
rädda denna har hon derföre i alla tider bevarat den frihet, som 
hon ärft ifrån det gamla språket, att mer eller mindre modifiera 
denna logiska stränghet. Inversionen är sålunda ej blott en 
lättnad för skalden, utan den är lika mycket ett medel, livar- 
igenom det först blir möjligt att gifva ett lefvande uttryck åt 
känslans och fantasiens skiftande rörelser. Den riktning emot 
det abstrakta, som utgör ett grunddrag i det franska folklynnet, 
har emellertid äfven inom poesien gjort sig allt mer och mer 
gällande, och sålunda hafva skalderna äfven i afseende på period- 
byggnaden förlorat den ena friheten efter den andra. De poetiska 
licenser i detta afseende, som ännu finnas qvar, äro derföre ganska 
få i jemförelse med dem, som voro tillåtna för äldre tiders poeter. 
Yi anföra några sådana, som förekomma hos Ch. d’0., men hvilka 
numera ej äro tillåtna: 

Subjektet sättes efter verbet: 

De ces grants biens est Madame garnie (I, 9). 

Car proufiter ne me peuvent mes plains (II, 6). 

Car en vous sont tous mes plaisirs mondains (II, 22). 

Af denna frihet begagnade man sig utan tvekan ända till 
Boileau’s tid. 

Attributet sättes före verbet: 

Au fort martyr on me devra nummer (II, 13). 

Que tout vosbre je suis entiérement (II, 10). 

Aveugle suy , ne sgay ou aller doye (VI, 25). 

Amoureux me fault devenir (X, 3). 

Objektet sättes före verbet: 

Sans nul dangier bonne chiere faisanb 

Et de chascun pris et los emportant (I, 7 — 8). 

dEscolle peut tenir de courtoisie (I, 15). 

Pour amoureux cueurs festier (IV, 11). 

Bon guet feray , sus mon honneur (VIII, 5. 

Denna inversion förvisades ur poesien först genom Boileau, 
Moliére och Racine. 






Digitized by 



Google 




79 

Infinitiven sättes framför det personliga verb, hvaraf den 
styres: 

C ar proufiter ne me peuvent mes plains (II, 6). 

Car se faire se povoit autrement (III, 15), 

Mieulx con8eiller je ne vous sgay (IV, 22). 

Et qu’å bon droit appeler me pouvoye (VI, 7). 

Aveugle suy, ne s$ay oh dier doye (VI, 7). 

Alla dessa friheter, hvaraf Ch. d’0. kunde begagna sig, att 
utelemua artikeln, att undertrycka de personliga pronomina, in- 
version af subjekt, attribut, objekt och infinitiv, äro numera otill- 
låtna i den vårdade poetiska stilen, utom naturligtvis i de få fall, 
der de få användas äfven i prosa. Deremot äro de bibehållua i 
den s. k. Marofska stilen, hvilken endast brukas i de lättare 
diktarterna, der den, använd med smak och måtta, just genom 
sina gammaldags vändningar och talesätt medför ett egendomligt 
naivt behag. 

Vi hafva temligen knapphändigt behandlat hela detta kapitel 
om de poetiska licenserna. En utförligare undersökning af dessa 
qvarlefvor från det äldsta språket synes oss mera vara af intresse 
for den rena linguistiken, än den egentligen kan sägas tillhöra den 
uppgift, vi här förelagt oss, hvilken omfattar endast det tekniska 
i versens behandling. Vi voro så mycket mera benägna för att 
häruti vara korta, som i alla fall denna uppsats växt till en be- 
tydligt större längd, än som ursprungligen låg i planen för den- 
samma. Orsaken härtill har varit den, att då den franska versi- 
fikationen är ett i allmänhet ganska obekant område, och då vi 
gerna velat undvika att oupphörligt hänvisa till de på vetenskap- 
liga arbeten, som deruti finnas, det blifvit nödvändigt att allt 
emellanåt intaga öfversigter såväl af de vigtigaste momenterna i 
det nu gällande systemet för denna versifikation, som af de all- 
männaste dragen af dess historia. 



Digitized by {jOoqi e 




Vid utarbetandet af denna afhandling hafva hufvudsakligen 
följande arbeten blifvit begagnade: 

Nisard , B. Histoire de la Littérature Frangaise. Torne premier. 
Paris 1851. 

Geruzez , & Histoire de la Littérature Fran^aise. Paris 1852. 
Chalvet , P. V. Poésies de Charles d*Orléans. Paris 1809. 
Augws, P. R. Bibliothéque choisie des poétes fran$ais jusqu’å 
Malherbe. Torne second. Paris 1824. 

We8tphal y Rad. Theorie der Neuhochdeutschen Metrik. Jena 

1870. 

Hägg8tröm y F. W. Anmärkningar angående svensk versbyggnads- 
konst i Svensk Litteraturtidskrift för 1867. 

Quicheraty L. Traité de Versification Fran$aise. Paris 1850. 
Weigand, Gmtave. Traité de Versification Frangaise. Brom- 
berg 1871. 



Tryokfel. 



Sid. 4, 


rad. 4 uppifrån står thron 


läs 


tron 


» 11, 


» 28 » 


» 


alltsammans 


» 


alltsamman 


» 13, 


» 30 


» 


contenuirlich 


a 


continuirlich 


» 14, 


» 2 » 


» 


se 


» 


anse 


» 15, 


»> 16 f 


» 


blott och bart 


0 


blott och bar 










Digitized by 




