Resa genom Norrland och Lappland till Sulitelma och Gellivare år 1834, del 1 och 2
RESA 


GENOM 


Norrland och Lappland 


TILL 


Nulitelma och Gellivare, 
är 1834; 


af 


I. Engström. 


FÖRRA DELEN. 


rr RE NERE ENE ISIN ERA 
STOCKHOLM, 
tryckt hos H. G. Norbström, 1834. 


I. 


| )er ide Juni, om morgonen, gick jag om bord 


på ångfarlyget Oscar, som straxt derefter lyftade an- 
kar och be gynte sin gång utåt Stockholms skärgård , 
der prydliga landtställen här och der lågo strödda 
bland klippor och öar. 

Efter några timmars färd uppnåddes Waxholmen, 
der vi anropades från fästningsvallen och måste dröja 
en stund, ”för att clarera passen;” men inom kort 
tid var allting i ordning, och Oscar gick sedan raskt 
emot kastvindarne i Furö sund. (a.) 

An vidare fortsattes färden utåt Ålands haf, 
der Finn-skutor och skepp kryssade om hvarandra. 
En och anvan Pakett-båt från Åbo sköt ock ilande 


fram, och försvann se'n i skären. 


Ålands haf är ej stort. Jag såg Åland med 


blotta ögonen, äfvensom det gent emot liggande 
Grisslehamn.  Derifrån och till Signilskär, en liten 
klippö i hafvet, är blott tre mil, och vidare till den 
större Eckerön är en och en qvart. Summa sum- 
marum: fyva och en qvart mil ifrån Sverge till 
Ryssland. 

Under ångskeppets första rullningar uppå böljorna 


girade mången ovan passagerare fram och åter mel- 


2 


lan vrelingarne, ti emli öjd fö 
g > till hemlig fröjd för de muntra mas 


troserna; men omsider ordnade sis både passagerarne 
och sjöfolket i olika grupper. Defleste togo sig en lur: 
några rökte sin Pipa, och en del co VErsSCl ade. — De ; 
ropades månget pro och contra öfv er sista freds-slu- 
tet med Ryssland. Den ene syo och den andre lä- 
ste Jeremiader, medan en brunögd muntergök satt 
gungande på ankarkätlingen och berättade: om en 
Sep osse, som skar af sig högra tumnien och peck- 
fingret, för att ej kunna skrifva b och c lika besatt 
som han upprvital.a. ”Ock — tillade ba illären — 
de fåviske min, som bort-kluddrade Åland och 
a neå, hade förut bordt afhugga både händer och 
ölter, så had: fredstraktaten blifyi salig 
bLoms predikan.” (b). er 

I avledning hävaf ville någon af talarens vänner 
undskylla hvad som skedt, såsom en ödets hämd för 
Svenskarnes fordna hårdhet not Ryssland, och så= 
som följder af nödvändigheten; hvilket ock af för= 
smädaren så vida medgafs som han sade: ”att hvarje 
stor syndare alltid har en liten syndabock som får 
ta mot I slängar hvilka den store mannen sjelf 
fade (OrkicRea och i denna mening — tillade han — 
är nödvändigheten vält god att ha till hands, då 
i ES skylla ifrån sig begångna dumhe- 

Han påminte derefter om den store Gustaf 


Adolfs yttrande vid Lech-strömmen: ”alt Ian hellre 


3 
litit bortskjuta både armar och ben än han öfver- 
gifvit en så god position.” 

Nu pekade talaren vexelvis åt Åland och Grissle- 
hamn, frågande: ”om någon härförare borde miss- 
tänkas för-så stor okunnighet att han ej, på en 
sommarnalt, skulle beqvämligen kunna öfverföra 4o 
åa 50,000 man ifrån ena stranden till den andra?” — 
Då ingen svarade fortsatte han sitt skämt öfver den 
mycket omtalade fästningen på Aland, och sade: ”att 
Stockholm nu är föga olikt en gäldstuga, der veder- 
hörande, inom lås och nyckel, få ”dricka lejon- 
merg” och ”suga ramarne.” — 

Han log dervid hånfullt, men harmens uttryck 
stod klart på hans panna. Den förutnämda vännen 
sade, i förbigående, halfhögt till honom: ”Ditt hån- 
löje gråter.” — 

”Ja, — svarade han , — ty mitt hjerta vill brista af 


sorg deröfver att de som jag älskar ej vårda sitt eget väl. 


Ryssland och dess fästningar äro farligast då man 
tror dem bäst. Första blicken förvillar ock mer än 
den andra. Derföre bör man se tre gånger på 
allting Ryskt, så blir man "Svensk i sitt hjerta. 
Dessutom — fortfor han — vet ingen dödlig för 
hvem han bygger bålet; ty det har ofta händt att 
lågorna ej skonat sjelfva byggmästarn. — Fästningen 
på Åland är dock tills vidare nyttig att hålla de 
sömnaktiga Svenskarne i schack, och om de c 


framdeles kunna lefva så må de ock dö;” 


AN vä SR ae RR FERRGeR SEREEEEES 


REN 


4 


Vid dessa orden glimmade en tår i hans mörka 
öga. Han sprang upp och skyndade bort till sin 
vän, som sall ensam, försänkt i djupa drömmar. 
Han fattade hans hand, med en nästan convulsivisk 
rörelse, pekade åt Aland och sade blott: ”der byg- 
ger man fästningar och i Stockholm luftslott. Må 
Gud bli de dårars förmyndare! — (ec). 

Emot natten blef hafvet stilla. De majestätiska 
böljorna rullade sakta mot stranden, och på det 
stormfria vallnet låg en myckenhet fartyg, som nu 
voro dyningarnes Ick, medan elden i Oscars barm 
framjagade skeppet öfver Bottenhafvets mörka vat= 
ten, (d) deri solen sjönk ned, som en blodig sköld 
ifrån fordom. 

Skymningen bredde sitt flor öfver haf och land, 
men i det dunkla fjerran tindrade ljuset af Öreskärs 
fyrbåk, som en sljerna i natten, och då solen gick 
upp helsades Gefle skans med fyra skott, och Oscar 
lopp in i den sökta hamnen. (e.) — 

Efter några timmars vandring genom den tvefli= 
ga staden kom jag till kyrkan då Gudstjensten slu- 


tades med ett Divertimento, på orgeln, i fuga-stl. 
Ehuru Virtuosen ej var någon Bach så var dock 


musiken — rätt god, och den hade warvit bättre 


om den varit mindre grann och chromatisk. Men 


det var för mycket kropp och för litet själ uti 
den. (f.) 


Tu. 


(Cd. gide Juni). 

Gestrikland är mycket skogbeväxt och stenbun= 
det. Sandåsar och skogskärr omvexla med några få 
vackra trakter. Det har flere sågverk och jernbruk; 
men både landet och folket har en stväf och ovän= 
lig täckjerns-fysionomi, serdeles i takten af Ham- 
rånge, der man i skogarne högg och körde sågbloc= 
kar midt i sommarn. Detta såg väl raskt ut, men 
var dock ett oskick. 

Helsingland ser gladare ut, serdeles vid Ljus- 
nan. (a.) De vackra och väl byggda boudbyavne ligga 
så tätt på elfstränderna i Ljusnedalen, att det hela 
liknar en glest bebyggd stad. Iavånarnes osed att 
på ängar och gräslindor (b.) ha en myckenhet små 
lador bidrar också till detta utseende, som på alf- 
stånd ger hela trakten ett sken af rikedom. 1 all= 
mänhket är ock folket ej fattigt, ehuru en och anvan 
stackare finnes här såsom allestädes. Men den mo- 
derba säångkonsten att qvida för både likt och olikt 
har redan hunvit bit, och om en resande blott rör 
vid den strängen så får han höra klagovisor i mängd, 
ehurn alting inom hus tyckes vittna om välstånd. (e:) 
I hvarje bäck står en maschin för linbråkning och 
skäktning, och i hvarje stuga dåna spinnrock och 
välstol. Både män och qvinnor sysselsätta sig här 


med linberedningen, som är Helsinglands förnäm 


G 

sla binäring. (0) Linet föryttras dels som premie= 
lärft, dels älven, som rått lin, det vill säga: brå- 
kadt och skäktadt. Man se allmogen köra sto- 
ra lass sådant Inu till städert > men det är min- 
dre angenämt alt möta dem på dessa stadsfärder, ty 
de lemma sällan plats för den resandes åkdon, om 
ej i diket. 

Då jag reste mellan Bergsjö och Gryttje mötte mig 
några bönder, som kommo från Sundsvall och körde 
midt på vägen, såsom vanligt, Jag höll undan så 
godt jag kunde; men det oaktadt körde en af dem 
så nära inpå mig att hans kärrbjul fattade i den 
litta vagnen, och emedan hjulen förut gingo nära 
vid dikeskauten så nedträngdes åkdonet och stjelp= 
tes — Men i detsamma var ock milt tålamod slut, 
Med ett hopp och ett: ”balfva vägen hvar!” flög 
jag ur åkdonet och rakt på min karl, som nu ka= 


stade tömmarne och sprang. 


Jag grep då i bästens tygel, svängde om bonds= 


skjutsen och föresatte mig att föra både häst och 
körra till "rättvisan ;” såsonr bönderna stundom 
kalla Länsmannen. Han bodde ej långt från den när- 
belägna g stgifvargården. Men detta lär ej ha beha- 
gat kamraterna, som kommo strax efteråt. De fal- 
tade i både mig och hästen menande på: ”att det 


FONEN Ad 
vore ej så brådtom.” Jag faun on att här fördrades 


beslutsamhet, och slun ade genast de håda oröstils 


farne, hvar på sitt håll, 1 diket, der de beskedligt 


2 
kysste allas vår moder jorden, och blefvo nöjla för 
den gången. Hästen leddes sen from till gästgif- 
vargärden; men efter en kort stunds förlopp kommo 
alla tre bönderna dit De stannade på gården och 
höllo rådslag, Nu väntade jag cj mycken frid; men 
ville cj vika, och gick derföre ut till dem. Då sade 
mig första blicken att de voro modfällda, eller vät- 
tare sagdt, beskedliga. De bådo höfligt om förlåtelse 


- för ofoget, och dermed vardt allting godtgjordt. (e:) 


I Norrland behöfver man ej att på det sättet 
försvara sig; ty om man der möter en bonde viker 
han sjelfmant så mycket åt sidan att man sällan be- 
höfver köra ur vagns-spåret. Likväl må ingen deraf 
förmoda ett vekare lynne hos detta folk; ty Norr- 
länningarne ha sannerligen mod nog och kraft i karak- 
teren; men de ha ock ullräcklig bildning och sans att 
ej låta sin fasthet urarta till råhet och högfärd: 

Vid utloppet af Ljungan och Iadals-elfyen är 
landet mindre froktbärande och har någon likhet 
med Gestrikland; men på dessa strömmar framllottas 
en myckenhet trävaror, som, till en stor del, ersätta 
bristen på säd. I Svartviken, (f) der Ljungan faller 
i hafvet, lågo tre Norrska skepp, jemte flera mindre 
fartyg, under lastning med plankor och bjelkar; 
och då jag for öfver Indalselfven seglade en slup 
förbi färjan, utföre, och en galcas uppföre strömmen 
till Lögde bruk, för alt lasta. En balk-flotta passe- 
rade mellertid utföre ellven till Vifta varf. (8) Tätt 


SER SR ae EEE sBERRRAEROT 


8 


der bredvid lågo ock flere fartyg och lastade af de 
på stranden uppstaplade plavkhögarne. 

Utom vid dessa ställen syntes, Aerestädes i sjövi- 
karne, större och mindre partier af bräder och plan- 
kor, samt farlyg under lastning, och sågverken voro 
på några ställen byggda så långt ut i elfmynnin= 
garne att effekterna buros direkte från plankstap- 
larne, vid sågen, och ner i pråmarne, som derpå 
förde lasten till de nära liggande fartygen. En liten 
skog af master i Norrländska hafsvikarne är in senling 


ovanligt. 


I. 


(d. 12:te Juni ) 


Vid ankomsten till Sandsvall, kl. r på nallen, 


läste jag Tidningarne utan ljus, och likväl utan svå- 
vighet. Denna ständiga dager, under sommarn i 
Norrland, gör ett h ast eget intryck på en Söder- 
länning. Det är som vore man flyttad till en verld 
af idel klarhet. Men med hösten och vintren kom- 
mer mörkret tillbaka, fastän hu ej så svårt som 


längre mat Norden, der man stundom får bräuna ljus 


bela dagen. 


9 


Detta galler dock endast om Torneå, samt lan- 
det derofvanföre. Till och med i Piteå skall man 
om vintren ha mindre mörker än mången tor, ty 
den då så stjernklara himlen, med de mångskiftande 
Norrskenen, har ett ljas och behag som ingen främ- 
ling kan föreställa sig. — Utföre skogshöjder och berg 
dansar då muntert den frustande springarn. Vänner 
och fränder gästa då ”lusteligt” (a) samman, och 
Norrlänningen är med rältla stolt öfver att vara 
ingens herre och ingens slaf; ty det är hans egen 
karakteristik. Öfvergången från höst till vinter, och 
från vår till sommar, skall i Norrland ej vara åtföljd 
af det obehagliga vacklande som finnes söderut. Det 
lär vara någon ting mera raskt och bestämdt i års- 
tidernas vexling; men kölden hindrar dock här all 
större trädgårdsodling. Den har väl blifvit försökt, 
men ej velat lyckas. 

Staden Suuvdsvall är belägen i en vacker och 
feuktbärande dal. Då man nedstiger från de kring- 
liggande höjderva är dess anblick ganska behaglig, 
och de i hamnen liggande många skeppen ge den ett 
lifligt utseende. Ibland andra fartyg lågo der nu sex 
stycken Norrska skepp, (b) hvilka äfven lastade med 
trävaror, som äro Norrlands hufvudsakligaste export- 
artikel. Väl utskeppas äfven både lin, lax och smör, 
samt jern och tjära; men allt detta uppväger ändock 
ej exporten af de bröder och plankor som tillverkas 


på de finbladiga sågverken, hvilka i Norrland äro 


EES 


| 


TO 


» o 


både många och betydliga, så väl i afseende på 
mängden som godheten af deras produkter. De ära 
ock derefter skattlagde, och det cj så ringa; men 
likväl är denna rörelse ännu serdeles 1ö ande, och 


bedrilves derföre rätt ifrigt. (ce. 


i 


Landet ntomkring Sundsvalls-dalen är mera ste- 
nigt och magert, och detta fortfar, med få unvdan- 
tag, tills man nalkas Hernösand på en half mils 
afstånd, der Säbrå kyrka och B skopsgården af sam- 
ma namn stå i dalen, ej långt från den sorlande 


bäcken. 


Från Söbrå går vägen, backe uppföre och utföre, 
Ull det gästvänliga Her nösand, som äfven ter sig rätt 
väl för den kommande. Detta gäller i synnerhet om 
Landshöfdingens Residens och Lyccum. (d.) Staden är 
för öfrigt ej serdeles prydlig eller väl byggd, ty den 
är mycket gammal och har blifvit skonad för elds- 
våda, en olycka som va ligen åtföljes af ställets för= 


skönande efteråt. 


Att orda mycket om stfriheten och välviljan 
mot fremlingar i Hen ösand, liksom för öfrigt i hela 
Norrland, det vore ej mer än elt onödigt försök att 
ytterligare bekräfta en känd sanning. Men lika så 
kändt är ej det förhållandet att folket i Ångerman- 
land (Vester-Norrland) är kanske mera välmående än 
Ljusnedalens förut omnämda Beby ssare, hvilka de 


öfverträffa både i jordbruk och linskötsel, Här tills 


11 


verkas det mesta och bästa premiclärftet, som, enligt 
kännares påstående, skall täfla med det Holländska. (f) 

Det med byar, dalar och berg omvexlande lan- 
det är ock ganska godt. Lermyllan är i dalarne den 
mest förekommande jordarten, och missvexter äro 
här långt mera sällsynta än i det öfriga Norrland. (g) 
Man får cj ofta se ett land så vy ickert som Ånger- 
manland. Bondhemmanen likna herrgårdar, så väl i 
det yttre som inre. Boningshusen äro merendels två 
våningar höga och försedda med höga fönster, sex 
stora rutor i hvartdera. De något för höga skorste- 
narne äro af tegel, som bönderna sjelfve bränna till 
sitt behof. — Invändigt ser man allestädes snygghet. 
Paulunsängarne äro hopfogade af släthyflade bräder, 
och försedda med vackra förhängen. De äro oftast 
målade; likaså bord och stolar; golfvet är rensku- 
radt. Öfver dörrar och fönster ser man en rad af 
skurade tenn- och kopparkärl. Fönsterna äro oftast 
försedda med gardiner. I ett hörn af stugan eller 
ock i kammaren finnes skrifdon och böcker, merän- 
dels af religiöst innehåll; understundom äfven något 
i geografien och historien. (h 

I gästrummen finnes alltid rena gardiver af vac- 
kert tyg, en eller tvänne sparrlakans-sängar, jemte 
prydliga bord och stolar, samt en eller ett par Speg- 
lar. Tryckta tapeter, af inhemsk tillverkning, pryda 
väggarne på hvarje gästgifvargård och i de bättre 


bondlhusen; och då de cj finnas, såsom i hyardagsrum-= 


12 


men, eller hos fallist folk, äro v iggarnes timmer 
stockar släthyflade och rena. — Dessutom äro Bo- 
vingshusen oftast brädbeslagna eller rödmålade på 


utsidan. 


Gästgifvargårdarne i Norrland iga. 
Ett godt bemötande saknas aldrig, om man vill 
stanna gqvar, och vill man skynda vidare så under- 
låtes ingenting för den resavdes fortkomst. — Här 
göres allt som skäligen Kan fordras för en h imlings 
tillfvidsställelse, och detta för godt köp. — Man får 
oftare anl dnivg att öka än vila minska det belopp 


som fordras för en måltid ellc r ett naltlogi. 


Visst hör man ock 2 orten mången klara 
[2 So 
öfver bränvinets ödel elser, samt ölver den mot 
förmögenheten cj 2fpassade lyxen och granulåts-be- 
Säret, med mera dylikt; och klagomål af denna be- 
skaffenhet äro gjorda och Söras med skäl mot Sven- 
skarne i allmänhet. Om man likväl opartiskt be- 
traktar seslligheten i Norrland , så belfinnes den va- 
ra långt större der än A le flesta orter annorslä- 
des. Under hela resan Senom både kustlandet och 
skogstrakterna ha jag €j sett mer än halfannan full 
bonde; ty den ene vm blott pifmn; — och 
aldrig har jag, pi gästgifvargårdarne eller amnor- 

städ se c 5 i 
ädes, sett dessa hopar af supande dagdrifvare, som 
längre i söder vittna om allmogens dervarande lägre 

D 5 
bildning och mindre sedlishet. 


Norrlands innevånare bruka mindre bränvin, 
men mera kaffe än andra. Den sednareé drycken 
saknas söllan, till och med ej hos Nybyggarne, (i) 
hos hvilka jag likväl både såg och sjelf åt bark- 
bröd, som dock mera begagnades för att spara sä- 


den, än egentligen för nöds skull. Deras kaffe-begär 


yltrar sig mest vid marknader och andra högtid- 


liga tillfällen, såsom ock när en fi emling kommer 
i huset, då Norrlänningen alltid tar fram det bästa 
som finnes. — Detta gäller väl mest om bönderna; 
men äfven de förmögna Nybyggarnes lefnadssätt är 
något deråt. Deras boningshus äro goda och väl 
inredda; kanske för wäl. 

Deremot äro lagårdarne allestädes för små och 
kreaturs-spillningen både för ringa mot åkern, och 
derjemte vanvårdad. (k) Boskaps-sköltselns underläg- 
senphet anvmärkes med skäl som ett stort niisstag i 
vår ekonomi, emedan just derifrån härledes det 
Svenska jordbrukets för låga ståndpunkt; och detta 
misstag är i Norrland ej ringare än annorstädes. 
Man har der få oxar, ty jorden köres med hästar- 
ne. Ungkreaturen äro ock få, och korna ej flere än 
som behöfs att förse hushållet med nödig mjölk. 
På smör och ost, till afsaln, tänker man föga. — Bland 
kreaturen äro således hästarne bondens allt i allom, 
och på dem bestås ock det bästa fodret. Visser- 
ligen gör här en häst lika stort gagn som två 


eller tre stycken uxar, ty de Norrländska hästarne 


14 


äro ovanligt starka ock raska; de köras ock alltid 


enbett. Men dels kostar deras underhåll ojemför- 
Jigen mycket mera, dels är ock deras förlust på allt 
sält kännbarare än då en oxe faller. 

Största skadan ligger dock deri att spillningen 
efter hästarne är både ringa och mager. Åkern blir 
således först lidande och bonden sedan: Väl sö- 
ker man att med komposter godtgöra bristen, så 
vidt ske kan; men konsten är och blir altid ringa 
mot naluren, så väl häruti som i annat, och på mån= 
ga ställen har åkern lidit af frost just derföre alt 
den varit mager och illa född. Man ser det klart 
på lika tegar af samma åkerfilt, Den väl födda 
jorden värjer säden för frost, och framför den till 
mognad, då. på några få alnars afstånd derifrån, ett 
lika utsäde bortfryser å den magrare äkerlegen. 

Då man, oaktadt allt detta, i medelafkastning, 
sedan utsädet afdragits, skördar omkring 11:le kor= 
net af råg, 4:de af korn, 6G:te af blandsäd och 8:de 
af potater, till och medi Ume och Piteå Län, så är 
det klart att skörden skulle bli än rikare, om bo- 
skaps-skötseln, och hvad dermed eger gemenskap, 
vore uppdrifven till blott hälften af dess lätt möj= 
liga belopp i dessa trakter. Deh är nu ej en fjer= 
dedel af hvad den borde vara. 

De flesta klöfkreatur jag såg i Norrland voro 
hvita eller gulblackigas stundom också kulligaz (1) 


men föga ystra, ehuru vid godt hull. Deras betes= 


LIN 


mark är merändels öppna skogen. Der gå de fritt om= 
kring och äta gräset på de stora myrorna, (m) hvars 
foder är vallnigt och föga mustigt. Mcn myckenhe- 


ten får ersätta godheten. 


Mig tycktes att valtenelementet — om jag så 
får uttrycka mig — var öfver allt det rådande i 
Norrländska Floran. Gräs och örter hade ej samma 
aromatiska lukt som i Söder. De tycktes vara nå- 
got svagare, liksom färgen var blekare, ju mera 
nordligt jag kom. Till och med folket var lugnare 
och jemnare. Alting hade en karakter af allvar 
utan. sorg, och glädje utan öfverdrift. Det var en 
behaglig jemvigt, ett rigtigt lagom. (v.) Eldselementet 


var i allting mindre rådande. 


Norrlands för mycket är + folkets boningshus 
och de små höladorna, hvilka här, som 1 Ljusnedalen, 
äro upplörda i myckenhet på ängar och åkerlindor. 
Mangården står ock oftast på den goda jorden i 
dalarne. Härigenom förminskas den bästa och dyr- 
baraste jordrymden, utan nytta eller nödvändighet; ty 
ogagneliga höjder eller andra sämre platser, dock i 
närheten af åkvarne, borde begagnas så väl till man- 
gårds som lagårdsplanar; och då man i hela Norrland 
för det mesta bygger mangården med två våningar, 
hvarföre ej göra så äfven med lagården?! — Man 


sparade ju dermed både jordrymd, timmer och taktäck- 


16 


Ng 
zz : ; - 
ning, och hade lika stort gagn af ett tvåvänings 


hus som af två envånings kyffen. Man hade ock 


alting prydligare och rymbhgare, samt för bättre 


köp. (0:) 


Juni.) 


Sollefteådalen, (a) samt landet der” ofvan och 
nedavföre, är Norrlands Schweitzertrakt. — ÅÄnger- 
manelfven genomlöper här ett af de mest frukt- 
bärande och tillika det skönaste landskap i hela 
Norrland. — Elfvens sista fall är ej långt ifrån den 
täcka Sollefteå kyrka, som står midt i dalen, på en 
half och hel mils afstånd omgifven med höga och 
lummiga skogsberg, på hvilka de vackra byarne lig- 
ga ulströdde ifrån och med höjderna ända ned åt 
södra elfstranden. På den norra sidan af ström- 
men utskjuta bergen helt tvärbranta, bredvid och 
öfver den lugna elfven. På kullarne och från höj- 
den af kyrktornet har man en af de skönaste utsig- 
ter i hela Norrland. 

Från 


Årg 8 "2 


18 


Från Sollefteå — tätt vid Hullsta gäöstgifvargård 

löper vägen bredvid elfven, cn half mil uppåt, 
till färjstället, der man far öfver strömmen, och kom- 
amer sedan, äå norra sidan, på landsvägen, som i fle- 
re bugter liksom slingrar sig uppifrån elfstranden, 
genom den ofvanföre liggande branta och mörka skogs- 
höjden: Der ofvanföre begyvner en mycket vacker 
trakt som liknar Sollefteådalen, men är mindre. Vid 
dess sydvestra kant, i granskapet af Björkäng och Fan- 
byn, vidga sig fälten och tränga bergen tillbaka. Der 
genombrytes sydvestra bergåsen af Långsele=elfven, 
som kommer från Jemtland, och hoppar utföre klip- 
porna ner i djupet, der den vänligt omslutes af sam= 
ma graf, hvilken re'n länge framvaggat den lugnade 
Ångermanelfven, som der ofvanföre är hältig och bru- 
sande; — 

Från Ed till Rösta har landet en lika fysionomi 
som förut, men den blir mörkare och mera marke- 
rad. Dalarne bli mindre och bergshöjderna bjer- 
tare; mera branta och sammanträngda kring flodbäd- 
den, som stundom ligger från ett till två tusen fot 
under deras toppar. I djupet der nere höres ström- 
mens sorl, då man uppå branterna färdas så högt att 
man ser flere mil långt uppåt elfven och skogarne, 
ser vackra byar och enstaka gårdar, tält omkring 
strödda bland bergen och på flodstränderna, aldeles 
så som då nattskyarne salt sig flockvis att hvila kring 
vinlergatan. 2 


råd t en, oc h of- 
dess spesel kau 
jättebidider, som 


utt se om den 


i denna trokt, ör naturens 
de stort och majestätiskt. Dess ka- 
nu vd I djuj n och yhösa kullar= 
Id, men är så allvorhe act man der 
sta balftummen. 

till Näsåker och Lidens kyrka ff 

hållande, men efdalen bliv härstädes än 
uvumantvängd.  Stwänderna merändels så 
tr varen, som är ingväfd del uu och dels 


i den brhdstopa le sluttoingen, ser som 


vid sidan al strömmen. Mid en Mif alns 
dosprång af hästen skolle så väl resenfiren som for- 
don och talvåre tama hufvodstupna nerv i aferun= 
den, der ellven går fram mel stundom lagna men 
mörka böljor, och stundom brusar med hvitskum- 
mande foörssfall utföre klij pöorna. De tvekas ha i pp- 


nal sig endast för tlödens skull, och stå nu som möln- 


stoder, med mer in hundra föls lodräta väggar, oc h 
synas bära den resande öfver djupet, för att få se 
honom hissna. — 


Mellan dessa pass utvidgar sig elfdalen, här och 


der, till en skön rotunda, som på sidorna är omgif- 


ven af större och mindre höjder, hvilka här likna 


19 


ättekullar. Mellan dem nedstörta små resnbäckar 
i ellven, 1 e trelliga bouingaärne, bland hvilka 

cj I välmåsa, och hörde ej talas 
om jamrens elände. Också hav denna froktbivan- 
de trakt blilvit aldeles skonad för frost och missväxt: 
ty jorden är god, skötes tem nr väl och har i sitt 
sranskap allsinga myvängar. 

Hår & orten brukas svedjeland, som jag 
hvarken sett förut ellev sedermera i Norvland; och 
det förundrvar mig; ty på ett förwaftigt sätt hbesignade 
rö gvedjorna mera till gagn än Ull skada, i synnerhet 
för sådana skogstrakter som de hvilka allmänt före- 
komma i Norrland och Lappmarkeo. Till denna ort 
har den seden kommit från det tillgrinsande Jemtland, 
der svedjandet varit odlingens begynnelse, på det 
sätt, att den brända jorden blifvit igensädd med gräss 
frö, och således först begagnats som äng, hvarefter 
de bättre trakterna blifvit förvandlade till åker. 

Här oppe voro förssar och ellstränder betickta 
med en otalig myckenhet af bjelkar, plankor och såg- 
blockar, som lågo bopyräkta i stora högar, dels nti 
strömmen, dels ock vid sidorna. Stuondom voro eek 
terna, genom vårlloden, vuppkastade långt in i sko- 
gen, der de ni lågo kringströdda på "marken och 
togo skada, 

Vid Lidens kyrkoly, som heger straxt ofvan- 
före Näsåker, är landsv igen slut. Derifrån går blott 


en ridväg öfver skogen till Mo, hvarifrån sedan ej 


——— AA 


21 


På jag om altlonen, dd: 16:1e Juni, kom till Hör- 

näs märkte jag straxt att denna gästartlvargsård vär 
de bättre, och det föll mig devföre an alt be- 

ra tie, utan alt ändock så mycket hoppas på oct 


tå det. Under samtalet med gästeilvarn slömde Jag 
också min yttrade önsk vill dess alt en välklädd flicka 
kom in med il: | cken, då jag, ej utan 
förvåning, bl Varse i | is var at silf> 
i huset svarade ock deremot, och 

; dvlikt har sedan händt mig på flere ställen 

r Norvbnd. Mora < I vev=bägare samt ev idd-snipor, 
altkär och halft eller helt dussin skedar al silver 


un saker dem man I sällan lär Se, hådt på gästgil- 


vargårdarne och hös allmogen. 


mel lul - TE istgifvargård, 1 Nordmalings soc- 


kyndar fram eller åtor; kan, fick jag om skjut bonde som vär al den här 4 orten 


länge sedan betydande Läsare-sckten. Den är na 


snart förbi; men några finnas dock var, så väl af 


sjukhen dess bättre som al dess sumre anhängare; — ty man 


undas frisks fär ej bedömma dem alla efter en och samma mått= 


unhet i glädje töock. Många utaf dem håde våra och ärvo fana 


verkligen religiöst och godt folk; men större delen 
eltven , med hälughet. voro likväl nå 


ro färjan öfver från Veda till 


vinden blåser längs Al va illpaviga skrymtare: och bland dem 


var min skjutsbonde et exemplar al vvaste tipp- 


Ilornö; tv emedan stromföran M djup ät ock sjögån- Ilngan. Del 


gen häftig Vid sådana nifauen kan man hör Få 


r fann pg ock genast, och begynte 


fördenskuall med honom Mt samtal, för all såmedelst 


dydja qv "uu länge nog. om slormun cj stillnar. få gura hans HI mnare be kantskap: 


AA ns 2 SEE (DV ESSENS AA 


22 


söndag, och jag började med att tala 

ch presterna. Min karl begvnte då 

en stvallpredik t ordets falska tjenare,” 
hav kal lan påstod: ”att de oftast 
tundom till och med 

sin hurras förstfödslo- 


iktande hvad hes 


på detta satt fortfarit i oändlighet, 
vL hömom. Döm icke andra för 


på det du ej sjell må varda 


lömmer allting, och varder af 

med aodelig högfarvd 3 

as al alla skrymtave på dem 

sjelfva och deras » för all denigenom upphöja 

de tre le,” — såsom de kalla sig — ull domare 
öfver alla avdra. 

Jag fortsatte ån vidare i Bibelstil, men använde 
förgälves alla de språk jag kände; ty i samma ögon- 
blick jag slutade begynte min Läsare ett vändligt 
anförande al ljortals Bibelspråk, för hvart enda ett 
all de mina, och så som han dels li sryckte dem wm 
sammanhanget i Sh vv. dels ock efter behofvet til- 
lade eller borttog i och annat ord, så kunde an 


dertned, på silt sätt, bevisar hvad som helst. 


Emellertid fann jag snart nog min skjulsbondes 


ulverlagsenhet på detta fålt, och försökte att ge sam- 


talet en annan vändning. Men det ville ej lyckas; 
tv Läsarn kom åter på Bibelstråten, huru hellst jag 
betedde mig; och jast der var han oöfvervinne lig. 
Då jag likväl tänkle qväsa honom och frågade: 
'hvarföre han nu var ute på söndagen och tjenade 
mammon?” svarade ln: ”att man må väl hela om sab- 


baten och draga oxen utur brunnen.” 


”Samt föra Bileams åsna till sina krubbo?” sade 
jag, småleende, och drog honom upp tull mig i kär> 
van. — (Förnt sprang han bredvid hästen och hojla=- 
de och skrek; men hästen var van vid äfven detta 


skrymteri, och gick ej fortare för det.) 


Nu vardt skrymtarn något höpen och kom ur 
takten; ty på den argumentationen hade han icke he- 
redt sig. — Den köm ock någol för hastigt. — Jag fö- 
regaf sedan: att äfven jag vore prest, och utsänd till 
Norrland, för all ransaka njurarne på de publikaner 


och skryraltare. 


Mannen såg nn bestört på mina förgrymmade 
ögon. 

Jag påminte honom sedan del Bibelspråk han 
nyligen hade anfört emot mig; — (Bryt den hungrige 
dilt bröd &., och drag dig icke undan för ditt költ.) 
= och fordrade fördenskull att han, ej endast på 
grund devaf, utan ock som en rättskaffens lärjun- 
ge målte lemna eller åtminstone låna mig sin goda 


schäskarra , på det jag ej måtte förgås under vägen 


fre RR TR VA RER AE RER SEE 


, 


24 


till min längtande fårahjord. Nu svettades den he 

lige mannen och stunmade något otydligt om ”altl 

icke hafva Just till sin nästas hus. Men snart re= 

pade han mod tillfyllest, och sade bestämdt: det 

Aga a ra rs he Jar TA EA nrg så står Då jag från Stocksjön kom fram till Umeå- 

det dock ej i Bibeln) — bröd 1 suv avletes svett.” dälvas Sädra sräns stannade [SE dör er Sd på då 
Ivad skall iman då göra frågade jag, med PE höjderna + so sbrynet , för att icke för hastigt 

skarp ton, när man funver ulfvav cher,skrymta- OLE sin gång få HAR den stön slätren SAINEL 


re bland fåren. ögon.  Alltsom jag sedan passerade framåt så ut- 


sö 5 Ärg- S j 
Han besinnade sig något och svarade sedan AS bredde sig fromför mis ctt fält, som var rikt be 


listigt: ”Det står skrifvet: du låte din tjenare fara sädt med Byar. och gårdar, samt darsmtlika SlGi- 


med frid: skande åkrar och ängar. Jag såg ej en enda teg 
Nu kunde jag ej längre styra mina skrattmuskler. SO VR ogagnelig. 
Läsarn påtog siy en skenhelig mine, och körde mig 
fram till Stocksjön: och der fick den snillvike skrym- Midt igenom all denna härlighet flyter Umeå- 
tarn både skjuts och di ckspengar. Han försmådde elfven, stor och allv irlig, och på dess norra något 
ock c€j ”denna jordens hiunpnaa egodelar ,” utan stop- upphöjda strand ligger Umeå sta 1, ev al de största 
padeée ner pengarne, mt I synbar förnöjelses men pröl- och bäst uppbyggda i Norrland, ehura fndock ej 
vade likval föratt, med Jesnitiskt zmågvin: ”om det serdeles betydlig. Elfven var nu flödande och häftig , 
nya silvermyntet hade lika så vacker klang som det men färjan roddes af två raska karlar, och öfverfar- 
gamla.” (c- ten gick bra. Jag landade på sjelfva strandgatan, 
som till en del var öfversvåmmad af den nu inträf 
fade fjellflöden. (a.) Vid sjöbodarne, & norra stran- 
den, lågo flere fartyg, och ett kom seglande uppföre 


elfven, som också är farbar, alltifrån hafvet. 


Den förutnämda vackra landtslätten sträcker sic 


alven på norra sidan om staden, som ligger nästan 


26 


, 


midt i den mångskiftande patur-taflan. Ett stycke 
i sidan om Umeå blir dock landet mera ku- 


på HOI 


peradt. Det är « ljest mycket jemnländt, altifrån Ån- 


ecrmanland. På vägen deremellan och Umea svr 


I 


man släta åkrar och ängar, jemte myror och skogs- 
mossar i myckenhet. Mellan dem står skogen för- 
bränd af vådeldar, som gripit vidt omkring sig. På 
många orter i Norrland ha de gjort alltför stor öd läg- 


gelse, och göra det ännu. Jag såg, under resan, flere 


skogseldar brinna. 

I nordvest från Umeå går en väg till Degerfors 
kyrkoby, och sen vidare till Lycksele Lappm rk. 
Den är ganska väl och ändamålsenligt anlagd, och 
har redan varit af mycket gagn för dem som till de 
öfra Lappmarks-socknarne måst hemta säd ilvån 
Umeå, under froståren. Den måste ock ofelbart bi- 
draga rött mycket till dessa trakters odlanvde och 
kolonisation, allt framgent. Jag tväffade, på den 
vägen, flere forbönder som reste till och ifrån kust- 
landet, för att köpa och sälja. 

Likväl har man tadlat avlåggningen, såsom för 
tidigt gjordz; och man kunde med lika godt skal 
tadla senare tiders omsorg att bland Lapparne spri- 
da Christendowmens bättre vetavde, i stället för de= 
ras gamla Jubmels-dyckan. 

Man föregaf också: alt hvarken bapparne eller 
den Svenska befolkningen, skola någonsin öfver 


ge sina gamla vanor all till forsling begagna WVin- 


terflöret och flottuingen a clyven. Jag påm 


mig dervid ett yttrande i ma arboetskarvlar 


, 


blifvit anbefalde all i ev åke uppgrälva dike 
öfver de jordrebbör som lågo mellan krökr 
al en bäck, hvilken, i ot tiga busgter, slingrade sig deri- 
genom. - Folket ar 

gick der förbi, och på min fråga, 

rö ”muntra på morgongqvisten ? 

kunde bli sjuk af förargelse alt nödgas gö 

arbete, då angelägnare sysslor cj saknades; St 
utbrast den klokaste — här skola vi nu gräfva diken 
för att få bäcken rakt franr genom åkern, och vatt- 
net lär dock aldrig låta bli att gå sin gamla gång.” — 
Dylika arbetares visdom är, desto värre, cj sällspord3 
och om man skulle binda munnen till på alla ande- 
liga diksgräfvare, al samnna skrot och korn, så fick 
man för många lik ofvan jord. (b. 

Långt värre är tadlet öfver den så kallade ström- 
rensningen i Umeå ell; tv planlöst vardt den företa- 
gen, och blef så illa utförd alt ej ev ebda forss är nu 
mera farbar än tillförne. Likväl har det eveckelver- 
ket kostat vält ansenligt. ; 


Mellan Umeå och Degerfors är jorden rätt då- 


lig, mest sandmo, utom en hall mil närmast intill 


staden; men ja längre man kommer uppåt Lapp- 


märks-gränsen ju bättre och vackrare blir landet, som 


vid Degerfors är mycket fruktbärande och skönt 


grupperadt med bördiga dalar och pittoreska höjder, 


8 


rundt omkring den oroliga elfven, hvars dån, i den 


lugna sommarnatten, hördes på långt båll, som en fjer- 


ran slorm. 

Vid Degerforss är en Calcinér-ugn för pottaske- 
bränning, och i skogarne ser man allestädes en 
mäned af furor, som blifvit afbarkade för att vissna, 
och sedan begagnas till tjärkokning, som mycket, ja 
alltför mycket idkas här å orten. Men härom mera 
längre föra: ty här tar den egentligen sin början» 
och fortsättes sedan, alltjemt i stigande, tills den; i 
Öfver-Kalix socken, af Norrbottens län, har uppnått 
sin höjd, så väl hvad produktionen beträffar, som ock 


i förödelse af skog och arbetstid, m. m. 


(d. 17:de Juni.) 
Ett par mil i norr om Umeå passerade jag det 
i visst afseende märkvärdiga jernbruket Säfvar. T den 
nära vid strömmen belägna inspektors-byggnvingen såg 
jag en del af de kulor, som här, under sista Rysslej- 
den afskötos förgäfves; ty anföraren skall, efter be- 
rältelse, för det mesta befunnits sofyvandedå han bor- 


de vakas och då det gällde att pröfva Svenskt krut, 


29 


lär han i synnerhet varit. betunkt på alt retirera i 
god tid, under föregilvande: ”att han €j borde låta 
nedskjuta sig sjelf och sitt folk.” 

Ingen nekar alt ju försigtighet är en nödvän lig 
egenskap hos en stor General, men alt le Duc var 
för stor i springkonsten, det visade han tydligt vid 
Djekneboda, ett tjugo alnar bredt pass, der ländsvä- 
gen går fram mellan tvenne sjöar, som äro omgifne 
af moraser och mossar (a). Han hade på detta stäl 
Je kunnat fölla Ryssarne skocktals, då de utan försig= 
tighet eftersalte den flyende; men han försökte ej 
ens alt der falta posto, utan sprang allt hvad sprin= 
gas kunde, för alt uppnå skeppen vid Ratan. — 
Också berättas der å orten: ”att den beryktade här- 
förarens vålnad, till stvaff för hans feghet, löper and- 
fådd och snyftande, mellan Säfvar och Ratan, med 
en hare i famnen, och am par himlen om bistånd 
för sina svaga ben” (b 

Den af Thaer uppgifna methoden att genom 
vattenledningar — odla skogsmyror och förbättra 
mosslupna ängar utföres nu med mycken ilver och 
god framgång, i Vesterbotten och södra Lappland. 
Detta sker på två sätt: dels så, att, genom anlagda 
hålldamnmar , uppstämmes vattnet öfver mossen så 
högt att det alldeles betäcker alla tufvor. Uppdäm- 
ningen sker om hösten, och man låter sedan vattnet 
stå qvar tills våren kommer, då det ulsläppes. Den 


ljocka vinterisen uedfaller då på mosstufvorna och 


ju 


seala utförd 


sar, unde t ut 4 | älvan är mästan obe- 
tad väl 


z l På denna vx uwsernide jar ett fälk ille, 
kadli- 


dl) som Ia na mt 
lö 


aro vtkredda , " rona matt ken 


nu har man redden 


j! lt 
rtgår derined 


len ä På löjderan ofranlfore Suänmr i hade jag en mes 


FC 3 l | P e 1 é d - 
är till ön k » lraviividlk månes ker TI va I emde äch har! uu t öfver den nedanför lig 


har ami ” ve sillen, i WE | gande stora och rika Skellefteåstäloo. der döt vita 


RA a 


 ————— 


2 


templet, med sina pelare och arvkader, står som en 


fridens enget bredvid den oroligt sorlande elfvens 


En myckenhet trefliga boningar, samt den stora 


kyrko-staden , (t den största i Norrland — voro be- 


hasgligt grupper ule rundt omkring kyrkan, såsom me- 
delpw kten för alltsammans. Hon är byggd i korss, 
med ett stort och kupolformigt torn öfver medel- 
punkten, och är den största landtkyrka jag ännu 
sell. Så väl ingången der nere som tornet voro för- 
sedda med pelare, hvilka gåfvo helgedomen ett ut- 
seende af skönhet, som, då den är stor och enkel, 


allud är upplyftande. 


Skellefteå socken lär ha tiodubbelt flera invåna- 
re än staden Umeå, med hvilken den täflar i han- 
del och sjöfart.  Mandelssandan lär ock, desto värre, 
ha så angripit Skellefteå-folket, all bönderna, med 
försummelse af sitt åkerbruk, äro skeppsredare och 


sjömän, och drängarve flacka omkring i landet med 


kramvaror. 


För en tid sen voro Läsarne, äfven här i trak- 
ten, rätt! ifriga: men nu lär dock föga återstå af.den 
egentliga sekterismen; och att Läsare-cheferna äfven 
här ej varit inspirerade af Den Helige Anda, bevisar 
efterstående berättelse, den jag hörde såsom fullt 
tillförlitlig: (£ En bonde, som icke var Läsare, 
utan tvertom afskydde deras förvillande koustgrepp, 


dem 


2 
2 


han kände, ville blottställa en skenhelig skrymtare, 
för att derigenom up lysa hans ”fårahjord” om 
”herdens” inve halt. Han visste: att så väl den= 
ne som skrymtarne i allmänhet ville med tron alle- 
na både öfverskyla och försvara en myckenhet ”svag- 
heter;” hyarföre han un gick till chefen för en af 
”de heliga skarorna,” och Jålsade som vore han böjd 
för en öfvergång till ”de troende.” Han himlade och 
suckade erbarmligt, samt jämrade sig deröfver: ”att 
han vore en så stor syndare, att han ej någonsin 
kunde bli salig.” 

”Det blir du visst; — svarade Läsarn; — bara 
du tror.” 

”Det vore väl det; — mente den andre; — men 
jag har stulit mycket, och känner hos mig en brin= 
nande lust att stjäla mer?!” 


”Gör det; — fortfor Läsarn; — ty Han som 


för oss har lidit och stridt, har ock liqviderat 


vår skuld.” 

”Men det är ännu värre med mig; — sade nu 
den förställde adepten; — ty jag har lust till min 
nästas hustru?!” 

Han fick då det hugneliga svaret: ”har du blott 
tro som ett senapskorn, så lusta fritt.” 

”Nå; — sade nu fröstarn, helt gladlynt; — 
det var då rätt bra det; ty det är just med din egen 
tunga hustru som jag vill lusta.” 


3 


EL 


Te an em Emm —A 


Nej, se det bär sig ejy” — inföll då Läsarn ha- 


|| 


stist, och blef något häpen. 


Får jag då ej heller stjäla från dig, såsom jag 
önskm blef dernäst den ej mindre kinkiga frågan, 
m oeftertryckligt böstralfades såsom Gudlös och syn- 
tv ”det står skrifvet, — sade Läsarn, — all 

ett hus söndrar sig inom siz sjelft, så blir det 


S 


1! 


Då vu frestaren, med flere kamrater, skrattade 


sin motståndare midt i ansigtet, fann ock skrym- 


tarn silt misstag, ehuru det var för sent. Läsare- 
chefen hade blifvit fångad i egna garn, och hans 
anseende stod cj mer att upprälta, ty händelsen blef 
allmänt bekanvt, och det för all skenheliehet och dår- 


skap så farliga löjet gjorde slut derpå. 


Man kan med skäl å dessa falska profeter til- 
lämpa den Gudomlige Lärarens cgna ord: ”att de 
gjorde Hans bönehus till en röfvareknalas” men ovä- 
sendet är nu förbi, och har, desto hättre, ej efter- 
lemnat några svårare följder. Tvärtom kan med skäl 
påslås: att de skarpsinniga Norvläm ingarne, genom 
Läsare-tumultet och dess många strider, blefvo väck- 
ta till mycken besinning, och nödgades derigenom 
lära sig tävka på egen hand; ty emedan de voro de- 
lade i Läsare och Anti-läsare, så måste de studera 
både Urskriften och andra goda Religions-böcker, 


dels för egen öfvertygelse, dels ock för att skaffa sig 


antorilelers bevis för sina egna satiser, och der- 


jemte vederläggning al motpartiets ”villomeningar.” 


Pet är ock visst att Norrlänningarnes medfödda 
grundlighet och allvar ej led derpå. Ej heller de- 
ras moralitet. Jag har sett och talt med många bland 
de ärliga Läisarne, och jag har ej funnit skäl att 
tillvita dem någon slags skenhelighet, eller oart. — 
De äro män af goda kunskaper och en utmärkt red- 
lig karakter. — Deras ovanliga förståndsodling har 
således blilvit grundad på Religionen, all folk- 
bildnings rätta grundval, och den är fördenskull 
långt bättre och mera välgörande än mången annan, 


som i sön vishet förbisett all vishets källa. 


VIL. 


Utom Läsarne finnas ock, i Skellefteå, en hop 
svärmare af mera jordisk natur. Det äro några fan- 
taster bland allmogen, som flocktals genomvandra de 
stora skogarne för alt söka malmberg. Under min 


vandring till det för tvenne år sedan upptäckta Näs- 


FED NE SS 


36 
berget, såg jag dem stryka omkring, med bergkomr 
pass och sliggor, i ängslig täflan att komma först till 
en ny malwm-anledning. 

I dessa äfventyr äro både bönder och nybyggare 
intressenter, och spekulations-avdan drifver dem till 


otroliga ansträngningar. Då de råka någon som blott 


kan förmodas vara bergskunnig, så förevisa de ge- 


nast en hop brokiga mincral-samlingar af hornblende, 


jerumalm, svafvelkis, blyglans och kalksten, om hvart= 
annat, jemte prof på koppar- och stenkols-anlednin- 
gar, allt sammanrördt, med åtskilliga berg- och sten- 
arter, i en vante eller gammal strumpholk, just så 
som äkta malwletare bruka göra. Ger man dem blott 
en ringa förhoppning: att det möjligtvis kunde va- 
ra något, så klarna fysionomierna, som pulsade ljus- 
dankar. Om man deremot säger: att stenarne ej 
duga, och derföre ber folket gå hem och sköta sitt 
jordbruk, det de under sina kringvandringar försum= 
ma, så kommer hufvudet först, helt fandersamt, på 
sned, och skakas sedan lite smått, till tecken alt de 
ej gerna vilja vara troende, i thy fall. 

Går man nu vidare, samt visar och bevisar: att 
ehuru der finnes någon liten anledning till jernmalm, 
så är den likväl högst ringa, och dessutom behäftad 
med för mycket svafvelkis, och andra oarter, att 
kunna fördelaktigt begagnas, och att blyglansens 
ådror äro för fattiga, med mera dylikt, så frågas 


pröfvande: ”om der likväl ej finnes någon malm- 


37 

7 
anledning i de förevista profverna?” och då detta 
ej kan nekas, mena de sökande: ”att af en liten 


gnista kan bli en stor eld;” tilliggande, med äkta 


gvulstigare-mine: ”all på djupet är bästa schaktet.” 


Med dessa och dylika förhoppningar fortsättes 
malmsökeriet alltjemt. Men som intet svärmeri är 
alldeles ogagneligt, så har ock, genom dessa fanta- 
ster, ett ansenligt jernmalms-lager blifvit upptäckt i 
det ofvannämda WNäsberget, som ligger helt nära Lapp- 
marks-gränsen, mellan Skellefteå och Avfvidsjaur, sex 
och en half mil ifrån sjöstranden. Berget tycks va- 
racomkring två hundra fot högt, och håller en half 
mil i omkrets. Dess malmgångar, som äro af tre till 
fyra alnars bredd mellan graviten, synas flervestädes 
upp. i dagen, allt ifrån bergets fot, — (der hittills den 
bästa malmen funnits), — ej långt ifrån Byske-åns 
strand, och upp till toppen, der en starkt attraktorisk 


magnetsten linnes. 


I detta malmberg äro. re'n tjugo utmål tagna — 
(såtedes inemot hälften mot Gellivare, som har 43 d:0), 
— och denu bättre Näsbergs-malmen, som både i rikhal- 
tighet och utseende täflär med Gellivare kaptens- 
grufva, har redan blilvit profblåst på Robertsfors 
masngn, der den gifvit 63 procent godt jern. — 


(Maximum vid Gellivare är 67 procent.) — 


Väl är cen del af Näsbergets: malm besvärad 


al mycket svalvelkis; men vid rostningen för 


3 g 


ofvannände profblåsning försvann dock svatlet. så 
natt a ingen oligenhet d förmärktes. Jag hor 
utom bhekant ! le=tmalme den 

Hartadt || n ilv fFblåst med upp 

tt en 

erhål- 

odt och i brottet tåg järn, (hy då 

mna maln, med vanlig behandlir ej lär 
vas till mycket h belopp än en niovde> 


ihop med bätre sovter. 


if varm bläster är ett obe- 
ej Näst bolaget, af 
ra 
ivbeta detta 1 
h fx ler tt hel 
n kan deraf få en behköllig förvtfe 


och hvaärjebanda tr porter 


»B c-tlfven, u 9”, 
rulvan, har et ypperlat fall, 


hundrade alnar 19: sre upp, 


tt ulav sv het kuovna 


Irifvande; tv vatteobrikt 


heller kan fråga uppstå 


kolskeg: 15 hela traktev, 


» med få nndwntag. blott sl 3 
och myren. Båda delarne kövna desto hellre he 


ra 
sas 


ww vill en bifvande hergslags-vörelse, om myrängar= 


39 


ve Odlas, som marken är en kvonn=allmänning, hvil= 
ken. utan svånmghet, lär få imlösas och begagnas. 
Utom de företofnda fallen i Byske-ån, lfnväs, 
på en half och hel mils afstånd, flera mindre stvöm- 
mar, med goda fall; Lokalen för den utsvota trans- 
portvägen är ock skåligen bi - imlig; ty den lutar 
alltjemt utlöve, åt kusten och är ej mycket] Ojenm. 
En ytterligare fördel; som wid Näsbergev måste 
betraktas, är dess läge i en bebodd tinkt: tv 
ej endast Skelleftoå socken är väl försedd med folk 
och dragare, utan Arvidsjaurs Lappmark är och nu 
befolkad med Svenska nybyggare, som äro så välmåen- 
de, att devitrån mycket arbetsbitväde kan på iknas, 
utom det som till visso erhålles, vintertiden, al Lap- 
parne, genom renskjuts. 
Upptäckten al Näsberget lär först blifvit för 
sedd af en Lappgabbe, som, under vu igt tillstånd, 
omtalade: alt malm fannes I K ixberget, beläget en 
half mil derifrån, hvarest dock forskningar blif- 
vil anställda förgälves. — Men en nybyggare, (b) 
som här i trakten satte sig ned, har vid elfstranden 
först blifvit malmen värse, på det stället, der fn den 
bästa grofyan, Foppet, blilvit öppnad. Så väl doov- 
ne. som flere delägande nybyggare och bönder, ha 
sedermera försållt sina lover, och derigenom erhållit 
god betalning för sin mödag men genom» allt detta 
och lolternas efteråt nppstegrade värde, har ock malm- 


sökeriet fått vy fart, och har ökat modet hos herg= 


40 


fantasterna, som nu rätt ofta begära mutsedel då de 
slagit några bergklyltor lösa och fåll se ”något 
ovanligt. 

Under min vandring till Näsberget förevistesmig, 
nära vid Blavkselets nybygge, några djupare gropar 
i skogen, ej långt ifrån Byske-elfven, och det sades: 
all Lapparne skola fordom ha bott i dessa och dyli- 
ka jordkulor, för att dölja sig för sina fiender, Ka- 
relerna, (”Kirjalah”) jemte andra ströfpartier ”östan 
ifrån,” med hyilka de pistå sig haft många strider, 
som på olika vis berättas. Om detta är sannot, och om 
Lapparne fordom bott i dylika nästen, så kan det 
likväl ej gälla om andra än Skogs-Lapparne, samt en 
eller annan Fiskare-Lapp; ty Fjell-Lapparne måste 
antingen flytta sitt tjäll (kåtan), så fort ren-hjorden 
ömsar betesmark, eller ock, som venarne, ligga un= 
der öppen himmel. Men det blef dem ofta för svårt; 
ty stundom yrsnögar det, på fjellen, under varmaste 
sommaren. Jag vel det af erfarenhet, 

Ifrån sjökusfen till Näsberget gär den elaka väs 
gen i början öfver €n ofruktbar sandmo, som liknar 
den mellan Ume och Degerfors. Vid Fällforssen, 
en by som ligger ungefär halfvägs, var det slut med 
all farbar körväg, och jag måste se'n gå genom sko- 
gar, myror och moraser. Haromhkring såg jag en 


myckenhet fällda och afbarkade furor, efter hvilka 


den skalade barken var utställd kring husens väggar 


för att soltorkas. Den yttre grofva barken frvånskil- 


hi 


jes alltid, och blott mjölet af den inre och fi aste 
begagnas att stundom blanda i folkets bröd, dels för 
nöd skull, dels ock för att såmedelst hushålla med 
säden, hvilket är allmännast. Jag har sctt mången 
välmående bonde och nybyggare som blandat bark- 
mjöl i sitt bröd, chura han ögt flere kor, jemte kop- 
Par och silfver-saker; och detta år ett berömvärdt 
exempel på deras hushållsaktighet. Så var äfven för- 
hållandet. i Fällfors, der folket mådde väl och drack 
kaffé. — Ännu oftare nyttjas barkimjölet till sörpning åt 
kreaturen, i stället för säd. Då barken är väl tor 
kad, sönderkrossas den först och förmales sedan på 
vanliga mjölqvarnar. 

Omkring Fällforssen, och der ofyvanföre, är jor- 
den bättre än nedåt Skellefteå. De här i skogen bo- 
ende nyhyggarne föda sig dels med åkerbruk — (några 
kappelands nyodlingar), — dels ock me: ängsodling 
och boskaps-skötsel — (några kor och får, samt en hop 
getter). — Derjemte fiskas i skogs-sjönr och Byske- 
elfven, i hvars närhet de fleste uppslagit sina bopå- 
lar. Deras urgamla penninge-förtjenst är tjärbrän- 
ning. Jag såg dem, far och söner, alltjemt arbeta 
med tjärvedens sönderhuggning , eller något annat af 
det till tjärkokning hörande ändlösa arbetet. En del 
sysselsätter sig äfven med insamling af kåda, för ter- 
pentin-fabriken i Skellefteå, och derpå förtjena de 
långt mer än med tjärbränningen. Sammaledes ock de 


som slagit sig på alt bränna pottaska. 


", fram Hl 

rt den vilda skogen, al 

rm I älskvärd 

kärleksfullt be- 

irbete och 

2 tarkligt 

I volt Ii Näs 

lan å nvo blifvit 

eko harmades han 

lik nog för ant 

få ork t, och tuckar 
I jemförelse med denna mans 


mer än toll qvarters langd, 


Vb 


h förståndigt svs 
menoisko-kavh 


min bita 


ullea. och vill 
terua skol 

rmynuder kap med fullkomlig frile 
roade mg med at uppdlviva hans 
win t högt, all mannen sjelf omsider 
vindla dervid, och han tog fördenskuall, söm 
It par steg Villbaka, föv att konima jorden 
heten litet närmre Män föreföll mig alt 
sltrachon, som ej vält v il visa 
den andra verid n, och 
vt BB reda för dön plats, som 
”denna jummärdalen.” Fill 
dock sägas: att fart ban vär föl. 
ett mm för högt uppskoafvad. var dock hans 
flärd Det var en 
Om fjör ' jelt den största 
skadan: te med stor föm lj och stör skald hade han 


likväl en större jordegendom In vanligt är I Nopes 


land, der jorden Sr håvdt be skattad få). Men han var 


ovanlig i allting: För hans lotter i Näsbergel Hade 


man bjudit honom fölla värdet, och kanske något 


44 
ha dubbelt mer; och om 
hade han 


till 

eh 

honom. Strax derpå for 

s uppflöre berget till maguct- 

som dock | hade kräft nor all dra mir 
Har 


i verlder 9 
bearbetade 
ula skogar, 

myror, ända 

it Skellefteå 

erlden för ev villen , 
oll och glimma- 


natten. Na 


en smörgås, och 


&5 


begaf nung sedan på återvägen till slävtlandet, förs 


sedd med några vackra mnlmstufer. 

Vi redde tu öfver Byske-ellven, nedom fallet, 
och landsattes af nybyggern i ch mosse, der min 
blle Liberalist hoppade kråka af och an på tulvorna, 
och 8 omsuder dop i en kylig pöl; men han kom 
snart upp igen, voskade på sig, och var föllt at ka 
varm som tilllerue; 1y jag såg ultvaismen ryka om- 
kring honom, Hkt ångorna ur en st Pp-Ssryta, som hvar- 
je ögonblick hålla på att koka öfver briddarne. 

Vår förståvilige Cicerone, från Blankselet. förde 
oss snart genom skogen, och då jag sen kom på 
körvägen, wid Fälllforssen, somnade jag ifrån alla de 
blänkande hlöogskött, som tindrade fram uv flantastens 
hjerna. Jag kom sl itligen, oskadad, på landsvägen, 
vid Frostkåge gästgilvargård, denfrån sam-remn vill 


Näsberget begyntes, och Här skilldes jag ifrån milt 


g 


originella börgs-rå, som v&U mycket intresserade Mig. 


Jag bad honom oppeiktigt: atv för sin hustros och 
sina. barns väl försälja sina grufve-loter, och der- 
med göra sig skuldfri; men jag har se'n erfarit natt 
han är katt i samma skion som förut, och I ej slu- 
ta ana fantastiska förhoppningar med något mindre 


än käppen och säcken. (ec) 


AS gA 


—— Am 


VII. 


Jag var pu i tjärbränningens hembygd och såg 
elden och röken af en eller flere brinnande tjärda- 
lar, vid hvarje by. Sammaledes såg jag äfven ho- 
par al tjäörtunnor, som voro upprullade vid vägar, 
strömmar och bafsvikar. Stundom läigo de älven 
tjogtals och föto i vattnet, elt bevis att de snart nog 
skulle transporteras om bord och utskeppas. 

Tjärbränningen idkas till öfvermått så väl i Ume 
som Piteå Län, ehuru sämre handtering ej gerna 
kan upptänkas; ty den ger ej, i bästa fallet, sin ar- 
betare fyra skillingar r:gs om dagen; ofta ej mer 
än hälften (a). Tikväl fortsättes den ifrigt, serdeles 
i Ofver-Kalix, dels af gammal vana, dels ock af nöd- 
vändighet, för att med tjäran tysta ”borgarens” (köp- 
mannens) kraf, och derjemte få pengar till den oblid- 
keliga Länsmannen, som ock har sin buse. Tjärkok- 
ningen är således i Norrland hvad bränvinsbrännin- 
gen är i söder, ett sätt att nödmynta för dagen, och 
tills vidare frälsa sig från kreditorerna, på fram- 
tidens bekostnad, Men aldrig förhjelper denna band- 
tering sin idkare ur eländet för mer än ögonblicket, 
ej heller kommer han derigenom på fast fot. 

Tvärtom. Bonden förstör dermed både sin tid 
och sin egendom. Jag har sett de rysligaste förödel- 
ser å den vackra skogen, som, genom sjelfyilligt ut- 


satta vådeldar, blifvit förbränd, för att på det sättet, 


47 
ihast och partivis, aptera träden till tjärved, De fu- 
ror som stå nära vid byar och vägar afbarkas, för 
samma ändamål, några alnar uppåt stammen, på det 
de såmedelst skola vissna. och bli tjärfulla. Jag såg 
hela skogsparker, som på detta sält voro tillvedda; 
och af den således förstörda skogen kan likväl cj mer 
än storändan vid roten, således cn fjerdedel af trä- 
det, begagnas till tjärved. (b) Resten får ruttna. 

Men härmed är icke nog. Granskogen måste ock 
uppollras; ty af den flänges barken och begagnas 
alt dermed öfverkläda botten och sidorna på tjärdalen. 
Uppå den således utbredda granbarken lägges sen 
tjärveden, och betäickes med gvanris och torf. För 
att få den sistnämda artikeln måste äfven gräsängar- 
ne eller betesmarken .spolieras 3; och på detta sätt får 
bonden förstöra både skog och betesmark, samt stun- 
dom ängen, för att erhålla några |) Höra. 

Att för detta ändamål fälla träden h uppgräf- 
va rötterna, som äro fetast, samt derefter framköra 
och sönderhurga dem till mindre spjälor, hyilka se'n 
måste noga inpassas i dalen, sammanpackas och täc- 
kas, dervtill åtgår en otrolig tid och möda. Men der- 
med är «cj halfva arbetet fallbordadt; ty dernäst kom- 
mer den kinkiga utkokningen, hvars lyckliga resultat 
rält mycket beror af vind och väderlek, så väl då 
tjärveden inlägges, som ock under sjelfva utkok- 


ningen (c). Men om ock allt detta går väl; så aterstår 


likväl änon alt hugga virke och göra tunnor vill ljä- 


FA RTR IE nr RA SSE 


48 

rans förvarande, och att sen transportera dessa tjäv= 
tupnor öfver myror och skogar, samt utföre berg 
och branter till elf-strånderna. Der sammanfogas de 
omsider till större och mindre flottor, och fortskaf- 
fas se'n vidare, genom strömdrag och forssar, till 
marknads-platserna, vid sjökusten. För hvad som 
då är i behåll och godkännes af köpmannen får Norr- 
Jands-bonden civea fem R:dr R:gs pr tunna, och 
man måste medge att han ärligt fått göra skål för 
de styfrvarne. 

Deremot är pottaskebränningen långt mera be- 
qväm och fördelaktig. Den har för några år sen 
begynt alt idkas här å orten, och bör omsider desto 


hellre kunna uttränga tj irkokningen som den är ojem- 


förligt mera lönande och mycket lättare att verk- 


ställa. 

Dermed tillgår så: att frisk eller gammal, till 
och med ruttnande löfskog, hugges i längre eller 
kortare stycken, efler behag (d). Dessa klumpar sam- 
manföras derefter i större och mindre högar, hvar 
som helst i skogen, och förbrännas till aska, hvilken 
sedan utlakas, i serskilta kar, på lika sält som det 
tillgår med salpetterjord. Den erhållna luten inkokas 
sedan i en större jerngryta till torrhet, och den så- 
ledes vunna råa pottaskan calcineras omsider, i 
dertill inrättade ugnar. — Hela denna procedur är 
högst enkel och föga kostsam; ty de tre eller fyra trä= 


kareu 


49 
karen göras af allmogen, som sjelf, utan svånvighet, 
uppbygger och begagnar Cali indr-ugnen. Jerngrylan, 
som kostar circa tjugo R:dr Rgs, fr den enda pen= 
ninge-ntgiften som erfördras, och den betalas med 
tio eller högst fjorton dagars polttaske-vinst.  Pott- 
aske- bränningen kan verkställas af både gqvinnor 
och barn, samt utan tillhjelp af hästar och. for- 
don. - På rudimaterier blir cj brist i Norrland 
och Lappland, der barr-skogen till myckenhet år 
uppblandad med löfträd, dem mar, der å orten, fö- 
ga eller allsicke värderar. — Denna havdtering bör 
derföre uppmuntras och serdeles belrämjas, så väl i 
Norrlavds skogs-tvakter och södra Lappland, der den 
redan blilvit införd, som ock i synnerhet i norra 
delen af Lappmarken. Der bör den, jur förr desto 
hellre, införas, och både med råd och dåd befräm- 
jas; ty bland älla de nordliga provinsernas invånare 
äro inga så behöfvande som nybyggarne i norra Lapp- 
land, serdeles de som bebo myrtrakterna inom Gelli- 
vare Lappmark. Der kan ingen annan binäring så 
lätt införas som pottaske-bränningen; ty löfskog finns 
der i öfverflöd, och de fleste af nybyggarne äga för- 
ut en större jerngryta, den de begagna till limkok- 
ning (af renhorn); och den torde ock kunva använ- 
das till inkokning af pottaske-laten. 

Denna binäring har ock den stora fördelen att 
den cj ingriper i någons cganderätt, fordrar ett högst 


4 


6 NN TER SER Smk ent: e.d DEE 


JO 


ringa förlags-kapital (en jerngryta), och lönar rikli- 
gen mödan, en sak hvilken ej må förbises, i synnerhet 
som de utfattiga och hoglösa nybyggarne i Gelliva- 


ye i sanning äro värre medfarna än mången vct (c). 


— 


Sulpetter-tillverkningen är en af Norrlands Vig- 
tigaste binäringar och drifves med sådan ifver i Ve- 
sterbotten, att en stor del af dess allmoge betalar 
sina krono-utskylder med salpetter-ivkomsten, och får 
åndock något öfver till andra behof f). Det skall der- 
före ofta nog hända, i den orten, alt: kronans upp- 
bördsmäån få utbetala i stället att emoltaga pennin- 
gar af folket. Denna binäring har ock utgrenat sig 
till Norrbotten och södra Lappland Eycksele och 
Äscle Lappmark). - Allestädes i byarne ser man sal- 
petter-lador, i hvilka den lösa mossjorden — (sand 


brukas ej i Norrland) ofta fuktas med urin och 


omskyfilas; ty man lägger här mycken vigt derpå 


att jorden är lucker, emedan salpettern då vaxer de- 
sto bättre. Al detta skäl brukas blott elt ringa qvan- 
tum sand, (ibland mossjorden), ty om deraf finnes för 


mycket faller massan ihop, och salpetter-vinsten blir 
desto mindre. 


Ett rykte har blifvit gängse bland folket: att 
salpetter-priset skall nedsättas,; och detta har gjort 
all mången påtankt salpetter-byggnad blifvit urakt- 


låten på sednare tider. Om detta rykte är sannt, så 
går det då snart nog på lika vis med denna för 
Norrland så vigtiga närings-gren som med många an- 
dra företag och uppfinningar, dem man i början 
för mycket uppmuntrat och forthjelpt, och se- 
dan underhållit för litet. En dylik ojemnhet skadar 
kanske mer än overksamhet, serdeles i industriellt af- 
seende; ty genom hoppet om vinning lockas mången 
alt i otid försöka sin lycka, och då Statens direkta 
eller indivekta biträde sen upphör, så förfaller der- 
med hela företaget, till skada för både enskilt och 
allmänt väl. 

Om ingen näring bör idkas som ej bär sig sjelf, 
så bör man då icke inleda någon, allraminst en hel 
menighet, uti frestelse; ty vacklandet föder missnöje 
och hoglöshet, och slutligen overksamhet och faltig- 
dom. Men häri, som i hvarje annat ckonomiskt hän- 
seende, borde man, genom egna åtgärder, vara ”man 
för sig,” utan statens förmynderskap (d); och, hvad 
salpetter-tillverkningen angår, så är det ej omöjligt 
alt göra den någorlunda oberoende af stals-ckono= 
mien, om den förenas med jordbruket och boskaps- 
skötseln, så alt de få gemensamt understöd och gagn 
af hvarandra. Denna förening hör ske på följande 
säll: På bjelklaget, öfver jorden i salpetter-ladorna, 
inlägges ett lösligen fästadt goll af sågbakar (ytor) 
eller vrakbräder. Sedan vänjer man kreaturen att of- 


vanpå detta goöllvet tillbringa de stander på dygnet 


52 


då de, för myggor och solhetta, ej kunna gå ute 5)» 
och för att änvua lättare nn pnå detta ändamål bör 
min uppbygga salpetter-ladorna här och der i bes 
tesmarken eller nära derintill. Om krvreaturen blott 
några få gånger indrifvas i salpetter-ladorna, så gå 
de sedan sjelfmant och gerna dit in, emedan de 
der ha frid för myggor och knott, som besvär 


ra dem ute på marken. Mav vinner härigenom två 


väsentliga fördelar, vemligen: urinen, som al sig sjelf 


nedrinver genom de små öppuingarne i gollvet, och 
således fuktar och föder salpetter-jorden, utan allt 
besvär för cgaren, och dernäst kommer den stora för- 
delen af all den feta sommar-spillningen, som slan- 
nar qvar ofsvanvpå golfvet, och der, som oftast, bör 
sammanskottas och utföras i ev väl förvarad stack, 
till framtida behof. 

Då kreaturen på detta sätt förses med nödigt 
sommarskjul, trifvas de bättre och lemna större af- 
kastning. 

Ivad slutligen angår den i Skellefteå nyligen 
anlagda fabriken för beredning af terpentin, harts 
och kimrök, så kan det ej nekas att ju densamma 
redan betydligen sagnat ortens fattigaste menighet, 
som blott i år, för insamling af kåda, lär ha bekom- 


nut circa 360 lunnor korn; och om deniga nya in- 
y 


dustvi förenas med den samla tjärln imingen på ett 


förståndigt sätt, så kunde derigenom två stora olä- 


genheter undvikas. Den första och hufvndsakligaste 
är skogsegarnes verkliga eller af missundsamhet till- 
gjorda omsorg för skogens bestånd, hvarföre de väg- 
ra tillåtelse för inhyseshjonéen alt från träden bort- 
skrapa kädan, emedan bönderna sjelfve vilja begagna 
de kädlapoa fuvorna till tjärved. — Den andra olä- 
genleten” består deri: att då kådan får utsipp- 
ra. fritt .sevom barken, och se'n fäster sig der utan- 
på, blir den uppfylld af barr och annan orenlig- 
het, som föres omkring med vinden, och fäste sis 
derati. — Dessutom afdunstar det flygtiga ter- 
pevtih-ämnet genom solhettan och sommarvärmen, 
och de insamlade k idpartierna innehålla således me- 
rå harts än terpentin. — Båda de nå omnämda huf- 
vadoligenheterna undvikas lätt om man lär folket 
ett bättre sätt alt insamla kädan , hvilket bör ske 
så : att träden, före saf-tiden om v ren, kvingklappas 
med en klubba eller yxhammare, så att barken loss- 
nar, ji längre uppifrån och nedåt, ju bältre. Sen 
nedrinner kådan, så småningom, mellan den lossade 
barken och trädstammen, och samlas mer och mer 
omkring nedersta delen af trädet, såsom i en säck, 
der den bevaras för både smuts och värme. På nå 
gon varm dag, i slutet af Augusti månad, göres om- 
sider en inskärning i barken, allra nederst, och ge- 
nom denna öppning uttappas då kådan, som mi är 
alldeles ren och innehar allt sitt terpenlin-ämne oför- 
flygtigadt. 


54 

Som denva kåda är mycket bältre än den van- 
liga, så både kan och måste den betalas högre, hvar- 
igenom både säljaren och köparena (fabrikanten) vin- 
ner; Den blir då mindre voluminös att transporte- 
ra, och gör långt mindre besvär vid lerpentin=destil- 
leringen 1 fabriken. Om nu kådsamlaren derjemte 
iakttager den åtgärden att, se'n kådan är ultappad från 
trädet, borttaga all den lossade barken, uppifrån 
nedåt, så alt trädstammen bliv alldeles bar, så är 
skogen med det samma apterad till tjärved, och 
skogsegaren vinner derigenom besparing i sitt arbe 
te; ty hela trädstammen blir alldeles genomdrucken 
af kåda så långt den är afbarkad. I motsatt fall kan 
kåd-samlingen: fortsättas påföljande året (h), — Vid 
dessa operationer bör observeras: att kådan af furu= 
och gran-skogen åtskiljes noga; ty den förre lemnar 
ett klarare harts, och den sednare mera terpentin, 

Jag har med serdeles intresse tillbragt en och 
en half dag vid Skellefteå terpentin-fabvik, och der 
samtalat med en af de gamla och ärliga Läsarne, en 
Norrländsk bonde, som är förste verkmästarn vid fa= 
briken, och sköter sin tjenst ganska väl. Då jag sist 


var der, höll han på att tillverka en bältre sort röd- 


förg af jernockran i en nära belägen källa. "Jag vet 


ej huru det lyckades; men hans funderingar voro 


rätt goda. 


(d. 19:de Juni.) 


På Byske gästgifvargård hänger en tafla med på- 
skrift: ”Ähr 1752 d. 27 Juli spisade Konung Adolph 
Friedrich middag härstädes helt ensamt med dess 
General-Adjutant Adlerfelt.” — I hvad afsigt Kon- 
ungen företagit denna resa kunde ingen säga, men 
det troddes likväl: ”att Hans Majestät ville sjelf sc 
sitt folk och landet, för alt deraf bedömma tillståndet 
något säkrare, än hvad hans Embetsmän kunde 
berälta.” 

Vid utloppet af Byske-ellven ligger ett finbladigt 
sågverk så långt ut i elf-mynningen, att pråmarne la- 
stades tält invid plank-staplarne. Några bösseskott 
längre ut i viken lågo sju stycken fartyg och lastade. 
På flere ställen å stranden arbetade folket med att 
sammanfoga tjärtunnorna i flottor, som derefter ut- 
fördes till farkosterna. 

Längre upp i elfven flottades såg-blockar utföre 
strömmen ner till länsorna (a). Jag hade förut, i 
trakten af Fällforssen, åskådat samma förrättning; 
men man ledsnar ej gerna vid att se Vesterbottnin- 
garne vid detta arbete, emedan jast dervid ådaga- 


lägges den ovanliga raskhet, som tillhör detta folk. 


56 
Likaså bör man se dei avdera ett såvverki tv der 
flyga de fram och äter, som lod ur, mellan sågramar- 
pe; hjulen, maschineriet och st karne. AH 
”dustelist” och bra, och om ma bevömin 
raskhet, så 8 det hättre3 Fv -Jafälloböra 
gerna. 

Det mesta såglimret, som nedflottas, huzges å de 
kror oparker som äro anslagne för sågverken. Någon 
del köpes äfven al enskilta skogs cgare och fås van- 
ligen för godt köp, ty det lemnas af säljarne vid 
elf-stranden, hvarefter de ej dermed ha vågot vi- 
dare; besvär. Vid ellfven om tlages det af flottkar- 
larne, som antingen föra det ända ned till sågverket, 
eller ock (endast till-den närmast varande flottnings- 
station; der ett annat flottlag vidtager och forslar 
timret än vidare: och så går det alltjavt, undan 
för undan, tills det uppnår sin bestämmelse, 

Det svåraste och tillika farligaste arbetet vid 
dessa timmer-flottningar förefaller i forssarne, då viv- 
ket fastnar på klipporna och da hopar sig så att 
det formerar ett slags dam, tvärt öfver hela ström- 
men. Vattnet växer då stundom flere alnar högt, der 
ofvanföre, och satmmanpressar timmerhögen destome- 
ra, ju högre det stiger, Då fordras både kvaft och 
försigtighet att sniåningom lossa blockarne, så alt cj 


bela massan kommer öfver de arbetande, som der- 


vid skulle ohjelpligen begrafvås i djupet, under mas- 


sorna. Vid” desså CGIlföllen ser man Vesterbottnin- 


FE 


HÅ 


sarnes elasticitet, — om jag så får kalla det, — iv 
både kropp och själ äro £ mycken spänning. 

Det beror nu på att noga betrakta timmer ban- 
det och utfumlera hvilka stockar som ligga mest lö- 
sa, och således höra först lossas. DPeua arbete hi I- 
jäs + upderkanten al blocklögen, och folket gm 
då på några löst flytande stockar; på dem hop- 
på de, af och an, så lätt som hade ment skorna, för 
tillfället, blilvit strömstarar. De äro då klädda i 
rymliga och lätta drägter, ofta halfoakna: men på 
fölterna bära de så kallade Fivn-stöflor, hvilkas bott- 
nar ej äro gjorda, som vanligt, af hårda sulor, utan 
af mjukt läder. Inuti dem och på botten är instop- 
padt ett för ändamålet tillagadt mjukt hö. Man går 
alltid lätt och väl derpå; men vid tiimmerflottningen 
är det utomdess angel get att bottnarre smyga sig 
efter stockarnes rundving och oj mnlheter, så att fo- 
ten ej slinter. 

Ju flere blockar som lossas i timmerdammen, ju 
mera spännes uppmärksamheten å de inuti liggan- 
de bindstockarne, och stundom brakar det i hela 
massan förr än den bryter löst. — Då tindra Ve- 
sterbottningarnes ögon som vakteldar. — Omsider stan- 
na blott några få karlar vid arbetet och göra huf- 
vudanfallet på bivdstockarne med den kraft och frawm- 
gång, alt hela timmerhögen brakar löst och rusar 
utföre strömfallet. Arbetarne springa då hastigt i 


land, och stanna se'n glada på elf-stranden, der de 


RA 


458 


med serdeles nöje och munterhet betrakta hurn ”u- 


steligt” sågblockarne dansa nedåt strömmen. 


pe 


Ofver Pitcå-elfven far man också på färja. Vä- 
gen löper sedan öfver en sandmo (som är exercis- 
plats), fram till den lilla staden Pitca. Husen äro 
små, mest en våning höga, och ej väl byggda. De äro 
ej så vackra som gästgilvar-gårdarne eller bondby- 
arnes små palatser på landet. Gatorna äro ej heller 
stenlagda och trafiken är ringa; men på stadens gäst- 
gifvargård var likväl ett slags ”mouvement” af ”fria 


gesäller,” såsom de kallade sig, Mig förekommo de 


3 H re i 3 
såsom läro-drängar, hvilka ännu buro tydliga spår 


af andelig träldom. 


Landshköfdingens residens, som ligger vid det lil- 
la nätta torget, är icke stort, men väl bygdt och 
trefligt. Den som varit der en gång, önskar ofta att 
komma dit åter. 


Mellan Pite och Luleå är landet både vackert 
och fruktbärande. Det liknar dalarve kring Ume 


59 


och Skellefte, och man kan med skäl påstå: att des- 
så Norrlands fyra slättbygder, — (Umeå, Skellefteå, 
Pite och Luleå), — genomskurne af de stora elfver- 
na, äro lika så väl odlade och rikt befolkade, som nå- 
gon trakt af Sveriges bördigaste landskaper. I natur- 
skönhet stå de ej heller efter för många. Då hävtill 
kommer invånarnes äfven här allmänt rådande SNygg- 
het, välvilja och förstånds-odling, likasom i Ånger- 
manland, så torde väl devaf bli klart hvarföre så 
mången främling med serdeles nöje har genomtlågat 


dessa trakter. 


Af Norrlands kustländer är Ångermanland mest 
kuperadt och kauske det vackraste. Deremot äro 
Vester- och Norrbottens Län jemnare och ha min- 
dre god jordmån, men flere myror. Dessa provinser 
äro ock mera förödde af skogs-eldar, som sträckt si- 
na härjningar ända ned till kusten; men få trakter, 
utom Lappland, torde finnas, som erbjuda större och 
bättre tillfällen till åker och serdeles ängs-odlingar, 
än Ume och Piteå Läns både skogs- och kustländer. 
Jordmånen består merändels af sandmylla , på slätt- 
marken, och kärrjord i myrorna. Den förra, eller 
sandjorden, är bäst lör åker-odling, serdeles på sö- 
dra sidan om bergs- eller skogs-höjder, äfvensom i 
närbeten af strömmar eller större sjöar. Grannska- 
pet af träsk, som äro omgifne af kallmyror (a), är 


farligast, ty på sådana ställen skadas säden allud 


60 


först och mest, utan afseende på ortens nordliga el- 
ler sydligare läge. 
Genom noggranna forskningar, i detta ämne, har 


jag blitvit öfvertygad derom: att flere mils nor lig 


belägenhet ifrån hafvet är mindre vådlig för sädens 
bestånd än orm nskapet af kallmyror och mossar, om 
det ock vore vid kusten. Jag har sjelf sett att hjor- 
tronblommornma, i år, voro bortfrusna på de stora 
myrorna i södra delen af Gellivare Lappmark, nära 
vid pol-scirkely, då de likväl stodo vackra och väl 
bebhällva ej endast i trakten af: Gellivare kyrka och 
malmberget, som livga » äå $ mil nor ligare, utan 
ock mellan svöfjällen, två mil i nordvest om Qvick- 
jock, och på slätterna vid stora Luleå-vattnet. Sam- 
maledes vet jag äfven alt kornet i år har mognat 
både i Jockmocks och Qvickjocks Lappmarker, chu- 
rn det tog någon skada på sidländtare åkrar i Luleå- 
trakten, 20 mil sydligare. Delta årets korn i Qvick- 
jock var, enligt Pastorns inlvgan le, utsådt af behåll- 
ningen från fjol-årets skörd, som, der uppe midt ibland 
snöfjellen, '€j skadades af de frostnätter hvilka för- 
störde säden i den myrländta Nordmalings socken, 
nedom Umeå, nära 50 mil sydligare än Qvickjoek. 
Dessa frostnälter förstörde ock både korn och pola- 
ter, som voro sådda på kärr-odlingar i södra delen 
af Calmar Län, och i trakten af Christianstad (hb). 
Men vid samma tid skedde ingen eller blott obetyd- 


lig skada på saden i Lycksele och Åsele Lappmarks 


Gi 


socknar; ej heller utåt Ängerman-elfvens höslandta 
åkerlält. 

Jag har med mycken omsorg efterfrågat alla dv- 
hka förhållavden, och alltid funnit: att der frosten 
gjort största skadan har landet varit lågländt ellev 
omgifvet af nära licsande kallmyror och mossar, 
hvilkas förut innehafvande kyla ökas af den kalla 
nord vest-vinden, som i gravuskapet af nyrsängarne blu 
mera fuktig och deraf också mera förstörande in den 
kalla men renare fjellvinden. Jag har om nätterna 
sell: all då den foktiga läften från myrorna slår sig 
på korn-axet, bildas derowkring en is-skorpa, som 
förstör växtligheten, och jag har likväl märkt avt 
säden å höjderna blifvit alldeles oskadad noder sam- 
ma nalttkyla. Också är nattkölden alltid mera bitan- 
de å myror och mossar än på sandmoarne. 

I följd af allt detta påstår jag: att Norrclinnin- 
garne böra på allt möjligt sätt påskynda odlingen af 
de olycksbringande kallmyrornas ty derigenom skul- 
le klimatet mildras, samt höbolet och lagården ökas; 


och se'n följer åker-odlingen af sig sjoll (c). 


Från Evsnös går vägen uppåt landet till Seclets 
jerubrnk, som för Norrland ej saknar märky irdighet. 
Till detta ställe och den nära beligua Avafors mas- 
ugn forslas Gellivare jernmalm och nedsmältes till 
tfrekjenn, som «derefter utsmides till stångjern under 
Selets och Meldersteins hamrar. — Man kan, desto 
värre, ej påstå alt dessa jeruverk skötas väl, ehuru 
de för orten konde vara mycket få vd laktiga, och 
det är obegripligt att ingen af de många ombud som 
här fört högsta befälet kunnat ge mera och bättre 


fart äl jern-produktionen (a). 


Till Selet kommer Gellivare-malmen landvägen 
från Heden, dit den föres på skutor från Edefors, 
utåt Luleå elf, som på denna strå kning, af fem och 
en half mil, går med spakt vatten, och har ofta en 
åttondels mil i bredd. Ungefär midt emellan Heden 
och Edefors ligger Svartlå bruk, som är privilegie- 
radt för 1.800 skeppunds årligt stångjerns-smide vid 
fyra härdar. Det ligger ett slungkast från Laleå elf, 
vid utloppet af Flarkån, devi det var bygdt. Nu 


är det raseradt. 


63 


Vid Edefors står en till tre fjerdedela färdig- 
byggd masugn, som har den yppersta lokal man bör 
önska, i en lagom stör bäck, hvilken rinner utu en 
straxt ofvanföre belägen sjö, stor nog såsom håll 
dam. Masugnen ligger så djupt mellan tvenne höj- 
der; att kolsbron till och med kunde bli något stu- 
pande från kol-ladorna inåt nasugns-pipans öfra öpp- 
ning. Den har ett väl afpassadt öfverfall, och kan 
aldrig besväras af vättenflöde. Så väl Ede fors som 
Svartlå äga kol-tillgångar för tre eller fyra sådana 


jernverk, och som en och sunma Egare disponerar 
J , ce l 


dem alla, så kan ingen medtaflare här göra dyr tid 


på någon ting. Det oaktadt är Svartlå raseradt, — 
som sagdt är, — och vid Edefors hgger trävirket 
till masugn och hus, samt hnggen och hoplagd kol- 
ved till åttio milor, och ruttnar. — Med den obe- 


täckta masugns-dammen går der sammaledes, och 


emedan brösten öfver masngns-stället — (der jernet 


uttappas) — och baljorna äro hvålfda af tegel, som 
ej eller är täckt till gagns, så förfaller alltsam- 
nuans med hvarje dag. 

Emellertid forslas Gellivare 6- procent rik- 
haltiga jeromalin förbi Edefors och Svartlå till Se=- 
Iet och Avafors, som ligga 6 å 8 mil längre ned, för 
alt smältas der, hvarest kol-tillgångarne äro mindre. 

Uppom Edefors är Luleå elf än vidare segel- 
bar, tre och en half mil, till Storbacken, ett oånd- 
ligen vackert ställe, ett litet Arkadien i vildmarken, 


64 


Storbacken ligger på en hallö i ellven, och på 


alla sidor omgilvet af stora och pittoreska höjder. 
lär ha varit Baron THermelins favoritställe, 
r stationen inom Gellivare Lappmarks 

15. Skilluads-lojen  deremellan och den stora 
nedanvföre belägna Lulcå socken går snedt örver ulf- 
ven, en half mil nedom Storbacken. Derifrån och 
till Lulcå linnas vissa skjutsombyten, hela elfven ut- 
före, och man färdas här på båt kanske mera be- 
hagligt än på landsvägen. — Hvad som tillförne äv 
berättadt om Norrlännu garne och deras lefnadssätt 
i allmänhet, gäller äfven om folket och landet här i 
trakten. Jag har på få ställen sett fattigdom, och 
ingenstädes blifvit förolämpad. 

Luleå-elfvens stränder äro mestadels skogbeväxta 
sandbankar, på hvilka några byar äro belägna. Da- 
larne äro dock bäst bebysgda och se äfven bäst och 
rikast ut; men de förekomma ej förr än litet ofvan= 
före Heden och mest der nedom. — He lens-forssarne 
äro märkvärdiga. Öfversta stvömfallet är så häfligt 
och br idstupande, att det ej kan befaras; men fors- 
sarne .der nedanföre kan man rö både uttöre och 
upplöre. Morkan (b) eller heden förbi forssarne är, ifrån 
viken vid Hedens by till spakvaltnet der ntdom, ej mer 
än en half mil, öfver sandmon, och om man här, på 
en kanval-byggnad, hade användt de penningar som 
utan gagn blifvit bortkastade på de planlösa ström= 


rens- 


Us 


rensmngarne; så hade man dermed grundlagt elt stör= 
verk för framtiden, ty elfven bade då blilfvil scgel- 


b från Luleå s ul intill Edef rs som är tio och 


a 
en hall mil. Man hade ock sedan väl bygat den 
andra kanalen förbi Edefors, som blott är en nält 
fjerdedels mil, men mera bhergbunden och således 
svirare, och d > Euleå elf varit sezelbar för 
större laäasthåtar vän Emlcå stad och inda till Stor- 
backen , på cen sträckning af tölf och en half mil. 
Då man besinnar hvilka oberäkneliga national- 
rikedomar som ligga begralne i Gellivare och Ruo- 
tivare snart sagdt outtömliga ji rnberg, — (hvilkas 
produkter, som rå malin eler Jern, måste föras till 
Storbacken och devifrån transporteras vidare till ku> 
sten), — och då man vtterl gare betänker att ”Jernet 
alltidhar brutit by gd” i vildmarken; och måste gö- 
ra det, så bör man innerlisen beklaga deras kortsynt- 
bet som ett ögonblick kunde tycka vid att begynna 
strömrensnivgarne i Luleå elf. Derigenom hade nor- 
ra Lapplands jernmalmer fått en beqvämlig trans- 
portväg, och dess otaliga myvängar skulle derefter 
nödvävdigtvis blifvit odlade i samma mån som be- 
hofvet al foder och hästar för malmtransporten blif- 
vil ökadt. Nu deremot hvilar en jernmassa för sek- 
levs behof i Ruotivare och Karvik-berget, (c) utan 
alt någon knapt tänker derpå, elvura så val truns- 
pörteuv devifrån , som älven bergsarbetet för öfrigt 


5 


I 


| 
| 


66 


är vida lättare i Ruotivare än i det namnkunniga 


malmberget vid Gellivare. — Men härom mera läng- 


re fram. 


Vid Hedefors är ett finbladigt sågverk, tillhörigt 
Selets bruk. Det är bygdt i en liten kanal som blif- 
vil öppnad bredvid öfra forssen. — Ifrån detta 
sågverk gingo stora planukflottor utföre de nedersta 
forssarne, utan svårighet. Några karlar rodde förut 
i en båt och drogo hvarje serskilt plankflotta efter 
sig, medelst en lina, som förenade båten och flottan, 
hvarpå en karl stod, för att med en berling styra 
kursen. Det såg ofta vådligt ut för denna styrman, 
ty då flottan öfversköljdes al. vågorna brusade vall- 
net kring honom högt upp på benen, och det tyck- 
tes då som stod han midt i forssen, — Fjellfloden 
hade nu äfven inträffat i Luleå-celfyen, som derföre 
var mycket flödande. Strömmen. syntes vara con- 
vex, och således högre i midten ; men då floden fal- 
ler skall förhållandet vara omvändt, så attströmfåran 
då är något concav. 


Nedom Hedens-forssarne, en åttondels mil of- 
vanför Kåbäck, flyter elfven med spakt valten allt 
ut i hafvet, och har numer utseende af en större 
sjö. Den så kallade Sunderby- eller Luleå-fjärden, 
midt för Luleå gammelstad, är en half mil bred. 


67 


Vid Gäddviks gästgifvargård och färjställe samman- 
drages elfven till civea r,000 alnars bredd; men vid- 
gar sig åler, till lika rymd med Sunderby-fjärden, 
vid nya Luleå stad, der den förenas med hafvet, ef- 
ter alt, ifrån Norska gränsen, (vid foten af fjellet 


Lettnavardo), ha genomlupit en sträcka af 4o mil. 


XII 
(d. ar:sta Juni.) 


Luleå gammelstad ligger vid landsvägen, en mil 
från den nya staden, som blifvit förlagd på en ö, vid 
Lulecå-elfvens utlopp i hafvet. 


Sammaledes är ock nya Piteå stad belägen en 
half mil närmare intill kusten, och man säger 
att båda dessa städer måst utilyttas, emedan sjö- 
vattnets höjd i Bottniska viken blifvit mindre än 
fordom. Delta föregifvande, som ock lär ha sin 
riktighet, anföres, bland många andra dylika, för att 
bevisa den mycket omtvistade hypotesen rörande vat- 


tenminskning i hafvet, och deraf följande tillkomst 
af land. 


68 


Luleå gammelstad är na blott kyrkostad och 
maxknads-plats; men som sådan ej obetydande, 

Då jag, i dessa trakter, kom fram till en gäst- 
gilvargård, dil s med bovdevs tillåtelse, hade kört 
i igot for l, säg jag, för lörsta gången i Norrland, en 
mängd af ovänliga ansigten blicka emot mig. De 
munmlade halfhöst emellan sic om ”Kunsens män” 
och ”vissa skojare,” dem de sade sig ha fått till 
Norrland för sina synders skull (a). Dessa ytt- 
vanden förundrade mig; men som ingen talte mig 

jag mig ej vidare derom, utan gick 
in i gäslrummen, som hade det vanliga snygga ut- 
seendet. Jag betraktade här sare den församlade 
folkh pen, och 


mörkbruna hästar, som stodo rykande af svelt, och 


fven deribland ett par stora och 


skälfde i alla lemmar.” Bredvid dem stod en gosse 
och torkade fraggan af de vackra djuren; men der- 
under suyftade han halfhögt, och den epa tåren ja- 
gade den andra utföre hans kinder. Emedan jag kort 
förut hade mött ett par resande hen vr, som körs 
de obarmhertigt, så gissade jag orsaken till upplrä- 
det (b). Emellertid hade gästgifvarn blifvit under- 
rättad, af min skjutsbonde, om det goda förhållandet 
oss emellan, och ingen sår numera ondt på mig; 
men både gästgifvarn och flere af folket sade en- 
sltämmigt: ””att om Kungen blott visste hurn Hans 
män (c) understundom fara fram der i landet, så 


blefve snart oskicket ändradt? (d). Genom vidare 


69 


samtal med det församlade folket erfor jag sedan: 
alt det öfverklarade ”oskicket” ej endast gällde kör 
ningen mul deras h star, utan ock ”annan misshins- 
hållning med Konungens folk och Hans ecodéelar (er. 
Som de Konungens män grassera med Honom, så 
tilltyga de äfven oss, och beviseUstår der för våra 
ögon” — sade talaren; och pekade på de förkörda 
bhästarne. Genom denna skjutsring har den avma 
bonden förlorat öfver täsen daler; och jag har bört 
sägas att samma herrar skadat flere hästar, och till 
och med ihjälkört en. Detta är oharmherti t; — 
fortfor bonden, mera i sorglig än harmsen ton: — 
ty Norrlänningens bästa och käraste kreatur är hör 
sten, och den kunde man väl låta honom få behålla 
i frid.” 

Jag gick ut ifrån mannen; ty hans sorgliga lugn 
utan all harm eller h ftishet; gjorde på m sett djupt 
utryck. — Jag har sedan WNört visas att hans De- 
rättelse var till alla delar sannfärdigg och likväl har 
ingen af de så förorättade Norrländska bönderna of- 
fentligen klagat; ”ty — sade många, — Kungen här 
haft nog bekymmer för Norrland förut.” - Jag har 
sedan vidare efterfrågat förhållandet, och fätt velå 
att Norrlänningarne hållit ovd; ty €j elt enda klär 
gomål har inkommit till Vederhörande. 

Ett litet äfventyr al muntrare art hade jag äf- 


ven i trakten af gåmla Laleå: Jag kom på söndags 


förmiddagen, till en annan gäslgilvargård, der en 


QQ 


vördnadsbjudande matrona sjöng gällt och ljudande: 
”Du snöda verld farväl! Till bimlen far min själ” 
Men som jag, för den gången, ville åt annat håll, 


och derjemte ganska höfligt underrättades: ”alt gäst- 


gifveriel vore i nästa gård,” så lagade jag mig till 


att gå; men fällde några silfvermynt på det släta och 
renskurade golfvet. De nya Carolinerva Kklingade 


» 


ljufligt, ”som Davids harpa,” och matronans själ öf- 
vergaf nu den påbegynta himla-flygten, och blef 
hemma. — Se menniskan! viukte jag, och antog till- 
budet att stanna qvar hos den beskedliga gumman, 
som, för ett half-riksdalers-stycke ville undfäigna wmig 
med en förträfllig middag, dexvi graflax, — jag tror för 
tjugonde gången i Norrland, — skulle utgöra en icke 
oväsentlig beståndsdel. 

Under det middagen tillagades gick jag in till 
grannen, som var gästgifvare, och fann, löjligt nog, 
äfven honom sjungande: ”Jag ej frågar efter gull, 
rikedomar eller ära.” — Nå, tävkte jag, — det ly- 
ster mig väl alt pröfvasg och se, mitt här förnyade 
silfverprof beviste: att äfven han var en menniska. 
— Men nu var jag ej dermed nöjd; och som han 
sjelf begynte att tala om ”den oändliga Riksdagen” 
så fick jag derigenom ett ökadt tillfälle att fråga: 
”hvarföre han, som var en så klok karl, ej blifvit 
vald till Riksdagsman?” 

”Ja, — sade han något skalkaktigt, och plirade på 


mig, — nog vet jag rätt så mycket, åtminstone om 


Lå 


Norrland, som mången fåkunuvig resande, eller skri- 
kande Riksdagsman, och jag hade äfven de flesta rö- 
sterna, vid sista valet, utom brodern Jacob; men — 
tillade han småleende — se Jacob är lack manig han, 
och dessutom kunnig i många konster; och se, der- 
före paraderar han nu på bond-klabbeni Stockholm. 
— Men kommer dag kominer råd, och vi få väl se 
hur det framdeles kan gå. Emellertid — fortfor 
ban med allvarsam ton — är det cj så illa med 
Norrland som mången skriker till; men det har nu 
blifvit lands-sed att klaga, både i tid och otid, och 
om det så fortgår alltjemt, så komma vi slutligen 
på den tron: att ingenting duger i denna verlden , 
utom Jeremiaser och deras olåt; och det är en dum 
tro, dets. — Visst hushållas ej alltid väl deruppe 
i Stockholm; — men vet, i Guds namn, de få väl 


öppna ögonen ch gång, och göra hvad rätt är” 


Jag bjöd nu Riksdags-kanditaten till middag med 
mig, och kans conversation derunder gjorde mig.bå- 
de nytta och nöje. — Sedan vi druckit vårt kaffé 
åtskiljdes vi ganska vänskapligt, med den ömsesidiga för- 
klaringen: ”att vi numer icke ansågo hvarandra för 


alldeles så tokiga; som det i början såg ut.” 


Härvid bör jag ej underlåta att, sanningen lik- 
mätigt, berätta: all denna mannen lika vänligt och 
beredvilligt. emottog och ombestyrde min skjutsbe- 


stallning, afven innan jag bjudit honom till middag , 


72 


som han sedan besvarade mina frågor, och han var 
ej det minsta afundsjuk devöfver ”att hans beskedli- 


&a grannqvinna fick förtjena en slaut.” 


XIIE. 


Cd. ardra Juni.) 
Då jag på eftermiddagen, den 22 Juni, kom till 
Grötnäs gästgifvargård och såg den beryktade Kalix- 


elfven, blef jag nästan förstummad vid dess äskå- 


dande; 1v, som jag hört s sas att våra fredsiwmäklare 
förvexlat densamma med Kemi elf. och Sverige der- 
igenom förlorat större land-sträcka än de sezvande fi- 
enderna begärde, så trodde jag derföre att Kalix- 


elfven måste vara en bra ob tydlig: ström, väl ve- 


tande att man i norra provinserna kallar äfven så- 


dana för elfver.  Deremot favn jag att den står 


föga efter de förut omnämnda större strvömmarne i 


Norrland, ehvad man tär dess storhet eller skönhet 


1 betraktande, — Vid färjs Illet och allt ut i hafvet 


går den stilla, och har n igra högst u:tagande strän- 
der.  Fördenskull frågade jag någ 


im: huru det vore 


rimligt att man kunnat förvexla två strömmar af den 


» 


73 
betydenhet som Kemi och Kalix ellver? och fick det 
svuret: ”att för Gud och Sveriges störad män 
ingenbing omöjligt.” Jag mäste nu tro samima- 
ledes, och begaf mig vidare på väg II Hapa- 


I wda. 


Å de tre sista gästgifvargårdarn » Sangits, Saivis 
och Nickala, som lixgu närmast vill Haparanda, äro 
bebyggarne Finnar. Dagböckerna äro ock tryckta på 
Finska språket. Den Norrkindska trefligheten finns 
mi €j mera, ty folket är barskt, och boningarne 
se mörka och ovänliga ut. Så äfven folket; men 
det torde väl mycket komma deraf, alt de bo i so- 
tiga rökstugor. De flesta Finnar ha en blekgul 
hy, grå ögon och sträfva anletsdrag. Man ser lätt 
alt de ej äro lek-gossar. Sjelfya landet begynner ock 
här alt få elt ödsligt och st mdöm vildt utseende. 
Den rvisfulla skogen sor sjuklig ut, och är b hängd 
med en svart Jafva, som wnvästm likvar s rgflor, 
ju mera, jun närmare man kommer till Haparanda. 
Vissvade trädstammar stå här och der ibland sko- 
gen, såsom körssen på en kyrkogård. Marken är myc- 


ket stenbuoden och mosslupen. 


En half mil ifrån Toroeå e!f, den nu varan= 
de riksgränsen, blir man, på höjlerna, först varse 
den nybyggda trikyrkan, som tillhör Oaparanda. 
Den ligger på sydvestra lavwlhöjden, en sextondels 


mil ifrån staden. — I nordost å andra sidan 
ve 


Ar RA 


rå 


/ 


om elfven, ser man Torneå landtkyrka, som mycket 
liknar den i Skellefteå, men är mindre. 

Dernäst ser man ock vid elfstranden, i dalen, 
det gamla och förfallande Torneå, en stad af idel 
trä-rucklen, der kreaturen stundom beta på torget. 
Med denna fläck är visst ej mycket förl radt, i jem- 
förelse med allt annat; men om också den sagan är 
sann: att de förutnämde fredsmäklarne togo öl för 
ärende, och i sublimt svärmeri (a) bortlemnade Tor- 
neå, derföre att de trodde staden li ga på norra si- 
dan om Torneå elf, som är Ryska sidan, så kunde 
man frestas alt vilja utnämna dem till Furstar af 
blindlyktan; ty Torneå li ser verkligen på södra 
sidan om gräns-elfven, således på Svensk grund. 

Några sluvgkast derifrån, dock mera i sydost, 
ligger det nya, reguliert anlagda och val byggda 
Haparanda, som ännu är i sin bör jan, men som lik- 


vist går raskt framåt och har dragit till sig ortens 


förnömsta handel. Det har ock de solidaste köp- 


män i hela Norrland. 

De två städerna åtskiljas blott af en liten bäck, 
som formeras då elfven flödar, och som då framlö- 
per mellan den holme, på hvilken Torneå är he- 
läget, och Svenska slättlandet derintill, hvarest Ha- 
paranda är bygdt på ett bondhemmans egor, som 
inköptes för detta ändamål, — Vid flodtiderna går äf- 
ven en vik af elfven ett stycke uppåt bäcken, som 


åtskiljer de tvenne städerna, och ger, på låvgt håll, 


ett förvillande utscende, så som framginge elfven 
emellan dem; men om sommarn, då flodvattnet fal- 
lit, är bäcken uttorkad, och man går då torr-skodd 
öfver viken (hb). 

På norra (Ryska) sidan om förutnämde bäck, 
emellan densamma och Torneå stad, samt tätt bred- 
vid den vägen som leder från Haparanda till (det 
Ryska) Torneå, är upprest en fyrkantig stenpelare, på 
hvilken blott finnes en gyllne örn"). Ilan måste ock 
ha sön tid. — På södra (Svenska) sidan af bär ken, 
men ell längre stycke från stranden, helt nära vid 
landsvägen, som går ifrån Haparanda till det Sven- 
ska Öfver-Torneå, står också ett gränsmärke, en krönt 
träpåle af fem alvars höjd: Det ser verkligen ut 
som hade Svenska kronan på densamme, in effigie, 
blifvit steglad, för sina synders skull; och detta opus 
lär väl ha warit sista akten af freds-tragedien, som i 
sanning var ”ett verkligt sorgespel.” — På denna 
skampåle har stått en nu mer oläslig inskrift; men 
någon sade sig derpå äfven ha funvit den gamla väl- 
kända strofen: ”som freden är så lyser här.” Den lär 
dock ha vavit ganska otydligt skrifven, med blyerts, 
”emedan, såsom man sade, det var både sol- och mån- 
förmörkelse på den tiden.” — Nu mera lutar äfven 


denna stolpe åt Ryska sidan, och det vore väl om 


+) Sat sapienti! 


76 


man ville låta den gamle riddersmannuen få 10 i sina 


fäders graf, den har onekligen har förtjent. 


d. 23 Juni) 


Från Haparanda till Öfver-Törpeå kyrka, och 


den der bredvid bel na gästgilvargården Matarängi, 


är sju mil. Vägen Iöper alltjemt vid sidan af Tor- 


neå elf, som här genomgår eb ganska fruktbärande 


dal; hvilken, & ömsesidor om strömmen, är bebodd af 


Finnar, (a) som äro v ilmäende, ty dels är jorden rätt 


god och oftast gifvande, och dessntoin är laxlisket i 
Torneå-elfven det yppersta bland alla i Norrlaud. 


De Svenska och Finska inuchy ine disponera hvar 


sin sida af floden att de nppsätta sina så kallade 
Jax-patar (b) i forssan och att derjemte begagna 


nät och not i lngnovattnet. 
Ingenstädes erhållos större inkomst af lagårdar- 
ne än här å orten, och orsaken dertill är ingen an= 


nan än den noggrannhet hvarmed k -kreatuven här 


vårdas. De skötas mycket ordentligt; deras foder- 


portioner tillagas om morgvarne, och utdelas sedan 
på bestämda tider af dygnet. De hållas alltid rena, 
medelst borstning och skrapning, och vattnas une, 
under hela vintren, med am dryck. - Höcet kokas 
tillika med sönderskuren halm och det hö som hä- 
starne spillt eller ratat; Oftast be gsagnäs äfven, på 
lika sätt, en stör del af den förska h t-spillningen; 
och denna egna slags soppa eller Jvopk kning serve= 


ras noga, Sex wngor på dyet t,vch så bestämdt, 
nm d 


alt det aldrig öfverskrider klot kslaget med mer än 


en half timma. — I de flesta lagårdarv finnes en spis 
för ofvannämde kokning; som. visst är besvärlig, men 
som äfven rikligen lönar mödan. Det är ingalan- 
da ovanligt att bär årorten få fem lispund smör ef- 
ter hvarje ko, samt mjölk, ost och vassla dessutom, 
hvilket, utan ofvannämda behandling, ej vore möj- 
ligt; tv dels är myrhöct både ringa och svagt, dels 
äro ock krenaturen ej stora. Men här besannas det 
gamla ordspråket: alt ”akten gör mer ön makten.” 
— Med lika omtauka vårdas ock mjölken och smö- 
ret. (Se noten c.) 

På midsommars-afton samlades en mängd af 
folk, från olika orter, på det gent emot Öfver-Torneå, 
dock på Ryska sidan, varande berget Avasaxa, hvars 
ryktbarhet blifvit grundlagd af Maupertuis , som 
här gjorde sina observationer, år 1736. Bergets höjd 
öfver vattenytan är ej mer än 680 fot, men det lig= 


ger nära intill pol-ceirkeln, och så väl derföre som 


78 


ock emedan horizonten är någorlunda jemn, synes 
midsommars-solen hela natten från toppen på Ava- 
saxa, då det är klart väder och himlen är moln=- 
fri. — Utsigten från detta berg är dessutom ganska 
vacker och vidlyftig. Hela den omgifvande negden 
ligger utbredd, som en karta, kring berget, hvar- 
ifrån man ser flere kyrkor, samt byar och gårdar i 
myckeuhet. — Längst bort vid horizonten begränsas 
dock utsigten af de stora bergs-sträckorna , på hvars 
sidor och toppar skogen står qvar, i det blånande 
fjerran, som orörliga leder af det gamla Svenska gar- 


det. — Ifrån Öfver-Torneå till Avasaxa är blott en 


half mil. Berget lig 


omgifves af Torneå ef, och i nordost af Tengeli- 


acer på en udde, som i vester 
strömmen, hvilken bryter sig fram ur Portimo-sjön, 
och, genom det ojemna landet, sen slipgrar sig fram 
till foten” af Avasaxa, der den förenas med Tor- 
neå elf. 

Redan på eftermiddagen, den 23:dje Juni, be- 
gynte molnen förduukla den förut klara himlen, och 
vid ankomsten till Åvasaxa, klockan 11 på aftonen, 
var så väl berget som hela den kringliggande trak- 
ten insvept i en ogenomskådlig. dimma. Förgäfves 
önskade vi oss vackert väder, och lika fruktlöst av- 
tändes en eld på ba gsloppen, der vi offrade ”åt de 
nödlidande i Ofver=Torneå,” för hvilka en spar- 
bössa, med ofvan tecknade påskrift, var uppsalt på 


bergshöjden. Den efterlängtade solen blef ändock ej 


79 
synlig, och vi måste omsider begifva oss derifrån, 
ty det började regna. 

Efter en kort vägs rodd stannade vi på Ryska 
sidan i en Finsk by öfver natten, och vi blefyo der 
väl emottagna, men plågades mycket af hettan i de- 
ras rökstugor eller pörten, som äro försedda med en 
ugn i stället för spis. Ur denna ugn framrusade bå- 
de rök och värme i stugan, sony derigenom blef hå- 
de svartmålad och upphettad. — Manu skulle skäli- 
gen förundra sig öfver eldningen midt i sommarn, 
om man ej visste att Finnarne, äfven vintertiden, 
upphetta sig ända till stark svettning, och då kasta 
sig, nakna, i suödrifvorna, eller i en på elfyen upp- 
huggen vak, i hvilken de bada. — De vänja sig såle- 
des att tåla allling. 

På midsommarsdagen reste vi till Öfver-Torneå 
kyrka och bivistade Gudstjensten, som hölls på Fin- 
ska språket, det jag ej förstod. Men jag såg att vid 
kommunionen, äfven härstädes, iakttogs den odrägliga 
seden att ortens primater kommuniserade först, och 
sedan kom den så kallade hopen. — O! J dårar ! — 
Har icke Han, alla Konungars Konung, förkunnat 
Sin nåd för alla, och har sagt: ”att Han ej hafver 
afseende till personen?!” — Hvarföre då bortfaska 
Gudomligheten med menniskofunder?! — Må de gerna 
få trifvas i menniskors boningar! I Gudarnes tempel 
äro de för små, och det är narraktigt alt der vilia 


synas högre än man är. — Jag har sett vingklippta 


örnar, som ändock varit kuugsfoglar. Jag har äfven 
sett sparfvar, som al stormen eller någon annan kraft 
blilvit lyftade upp till skvarne; men de hafva der 
svimndlat, fallit ler och WW — Låt alluing gälla 
för hvad det kan, wen låt del ock stanna der det 
icke kan komma längre genom sin cgen innebocude 
krvalt! (c Det är den högsta viunliga Liberalism. 

Jag harmades öfver att äfven här se en ny upp- 


2 


laga af gamla därskaper; men de himmelska tonerna 


al psalmen N:o 155 kommo miss snart alt slömma 


allt avgat än försoningens Gudoml gå mystér. — Or- 
geln spelades ej illaz men nog kunde man, utan ska- 
da, ålminstone vid kommunionen, ha utfört både sån- 
gew och musiken lite mer i choral-stil. Jag tycker 


ej om danvstakt i kyrkor. 


Några muntergökar hade, på eftermiddagen, till- 
ställt en bal på Malarängi, der bygdens ungdom för- 
sandlades och «dansade både valsar och qvadriller. 
Jond-drängarne voro klädda i nätta sjömans-lWöjor, 
af blått vallmar, med silfvåa nappar ut. De vida 
benkläderna voro al samma tyg, och skräddarn ha 
de gjort silt bästa vid svningen. — En stor del af 
qvinnornas drägter voro af siden och bombasin 
lustre, hvarjemte de äfven prålade med gravnare 
selalar och schaletter än missväxt-åren bordt ulläta, 


om 


St 


om eljest eländet varit så stort som det blifvit ut- 
skriket. — Att stor nöd varit rådunde bland de fat- 
tiga nybyggarne, det vet jagz men så länge mun ser 
bombasin och siden, jemte silfyer, så väl på kläderna 
som i skåpet hos bön lerna, så kan man väl ge sig 
någorlunda tillfreds. 

Dansen gick muntert, och jag hade vid detta 
tillfälle en ypperlig lägenhet alt å nyo studera foöl= 
ket, som här å ov ten, liksom i Vesterbolten, är slugt 
och stundom illparigt, då det behöfs. Ett par af 
mina reskamrater, som tillställt balen, hade föresatt 
sig att äfven botanisera lite smått på Malarängi; men 
som bond-dränvgarne misstänkte deras förehafvande, 
och dessutom gissade att en del sötungar tillhörde 
kryptogamerna, så påfunno de tusen upptåg med att 
klättra och gymnastisera på mångfaldigt sätt, för att 
således, från takåsarne, ha en fri öfversigt af blom- 
sterfältet; och för att ännu närmare kunna examine- 
ra en och anvan blomma, som tycktes vara obestämd, 
så lektes der båll, hvarvid oftast så illa åtbar att 
bållen flög långt bort och midt in i blomster-ängar= 
ne, der den naturligtvis måste uppsökas och åter- 
hemtas. — Vid dessa rekognosceringar utmärkte sig 
boud-drängarne för mycken förslagenhet och en ser 
deles takt att hvarken söra för mycket eller för li- 
tet; Deras slughet lyckades äfven, och roade mig 
rätt mycket. 

6 


uer Hill Avasaxa, der 
toppen och upplaude 
mägra skyvr, men d 
tiskt och skönt 

it hor 


SC 


himlen. 


föllväl att 
från paradi- 
vi : ilrån malt s altarhöjd, och 
snart hum dock minnet båtar, var 
mma I 
tt, följan- 
r försvunna glädjens men 
mulen och solen. c€j synlig. Vi voro 
vr som i toröel al Torneå landtkyrka, både Gu= 


kade och bop] ados alt få se en bild af det eviga 


Jjuset. Men nattselen var och förllef dold för oss, 


den gåvgen. 
Emellertid 2 de gåstvänliga Finnarne allt 
utt öfverty s, deras fordna landsmän, av 
uvu äro Fiunar. Frid med dem!! — Pe 
minvas annu gerna sina, gamlar vänndr, som ock, i 
inving, €j glömt dem. -— Påföljande afton, den 20:12 
Japi, var sSerdel och nu vandrade jag en- 
am upp tll Ha ] rka, fvån hvars torn Jag 


olvörsag heta den + vande needa om stilla 


53 


badade i nattsolens gyllne floder. el 4 söm ha= 
de jord och himmel omslatit bvarmn Ira, noder mild 
försoning: Hela nätoren var nen, och piupurglan- 
sen flöt, liksom böljande eldswvrömn wv, Mån bör 
sonten, och uppvärmde mitt hjerta. lHvarje skymt af 
hat och härm voro så vevan hi mig som dec lå- 
gor hvilka ni brunmno kring öga. 

IHvarföre ock hata Månne Ilan, Den store 
Anden, som ”ej låter en sparf sig ohördan falla;” 
kav utan afsigt ha låtit d t ob sviplign ske, som in- 
sen Svensk man vill förstå?! Om det är Hans 
verk, hvavföre då klavdi a den eviga ordningen, som 
cj af menviskors ord eller gerhingar beror. — Om 
det åter är menhiskofander, kanske vära cena stor- 
verk; hvärföre då harmas öfver de fiender, som gan- 
ska oskyldigt fiugo för mycket?! — Mig synes att 
Ryss-haåt och Ryss-fruktån äro lika ömkeliga. Om 
vi ej förstå att rätt sagnt Liden, då det göller, så 
borde vi ålminstone ej öka elindet med jeremiader 
efteråt '). 

Haparanda kyrka är byggd af trä, fyrkantig. men 
allangs. Tornet är vidbygdt på ena sidan. Man går 
senom dess nedra öppning in uti kyrkan, som är rätt 
kal, fäst den kostat för mycket. Men den dufva. som 
har många ungar bliv sällan fet; — Öfver predik- 
stolen "hänger en-högst okrvisteliz Kristas=bild. Den 
bar allsingenting Gudomligt i sin expression. Tvärl- 


om ser den harmsen och missnöjd ut. — Artisten 


81 
måtte ha varit förargad då han målade den, — och 
att måla Kristus-bilder är farligt nu för tiden (a). 
Ne sutor ultra crepidam! — Jag gick upp i tornet 
och såg derifrån hela den vattliga tallan af naturen 
så skön att jag nu önskade mig vara en Fallerantz. — 
Nattsolen sänkte sig något under horisonten, men 
skenet flammade likväl uppå himlen, såsom lågan 
af en brinnande granat. — Inom fjorton minuter 
steg hon åter upp öfver bergen, och lyste å nyo, 


med härligt sken, som tillförne. 


Då jag, tillika med ett par reskamrater, anlän- 
de från Avasaxa till Torneå, låto vi enfaldeligen 
och utan allt omsvep bära våra saker till gästgif- 
vargården, der en tjock rödbrusig karl stod på trap- 
pan och figurerade såsom gästgifvare. Så snart han 
fick se oss begynte han pösa och ställa värdshus- 
förnämiteten i ordning, på ett lika så tokroligt vis 
som man ofta får se de menniskor göra, hvilka ta- 
git sig ett konstigt namn, fastän de, af den Allve- 
tande, blifvit döpta till Jöns. 


Just som bärarne gingo uppföre trappan med: 


kappsäckarne vrålade han till ett par ord, och be- 
fallde dem att genast stanna och sätta ner sakerna, 
"till dess att vidare ordres hunno meddelas.” — 
I början blefvo vi något förundrade öfver upptåget, 
och frågade sakteligen: ”om ej gästgifvargården vo- 


re här?” 


85 


”Visserligen;” — blef svaret. 

”Kunona vi då ej här få ett par rum?” blef vår 
andra fråga. 

”Visserligen! — Väl tio sinom tusende. — Men 
med hvem har jag nöjet tala?” 

”Med Bäron X, och — —> 

”Ah! — mjuka tjenare! — Parlez vous fran- 
Gais?” 

”Oui! å vötre service!” 

”Det är bra. Det behölfs inte mer.” — (Mannen 
kände nemligen ej ett enda Franskt ord mer än hvad 
han vu framkrystat.) — ”Jag ser nu att Ni ä” helt 


annat folk än de der åsnorna, (han pekade på bä- 


rarne), som ville gå in, utan mina ordres.” — Han 


plivade härvid å nyo på beltjeningen likså ”ämabelt,” 
som cen ilsken kusk plär betrakta främmande hästar. 
— Vi deremot försäkrade honom: att vi buro myc- 
ken respekt för både åsnor och oxar, och begärde 
fördenskull att ju förr desto hellre få komma ifrån 
”Hans Eminens.” — Och det skedde så. 

Sedan trifdes vi serdeles väl bland det gästfria 
folket, så väl i Torneå som på Finska landtsidan, 
der vi dansade och roade oss. Bland alla dem som 
blefvo våra vänner och värdar sågo vi ej sedan den 


ringaste skymt af Herr sästgilvarn eller hans likar. 


S6 


I dessa trakter hörd jag omtalas ett sätt att 
tillverka portvin al Norrlkandsbär, - rubas areticus, 
akerbhär) — söm, I fall det har sin a lighet, kän-= 
de gagna det fattigare folket i Norvland räls nmvocket. 
Uppgiften skall blifvit funnen bla I framlidne Landss 
höfdingen Ca pelans papper, i Uleåborg, och hela 
konsten består deri: att ett väl förvaradt kärl, hel- 
eller kalf-ankare, fylles med mogna åker 1, Arvar> 
efter det trattas fullt af sodt och rensmakande bränv- 
vin, som dock cj behötver vara destilleradt. Avka- 
ret lägges derefter afsides och oniskakas emellanåt ; 
men efter We månaders för opp borras ett häl i uv- 
derkanten af kärlets botten, likväl så högt ilvån lag= 
gen all endast den klara vätskan får utvinna, då 
grumlet stannar qvar. Den lara sprilen , som på 
detta sätt erhålles, skall Vikna portvin till smaken 
och vara serdeles sod. 

Hela denna operation är så enkel och så föga 
kostsam att den borde fö, ökas i stort, ty oncekligt 
är att den har sanndlie: ten: för sig. Norrlanpds- 
bären firo mycket goda och ha en fin. aromatisk 
smak, äfven syltade. — Som vin-aclé öfverträffa de 
alla sandra: — Min sagesman , rörande vinberednin- 
gen, var on f. d. Kapten vid Finska arnéen, som sa- 
de sig, flere år, på detta sätt, ha tillagat ett yYpper= 


ligt inlemskt Vin, hvarmed han förvånat sina gäster, 


sti 


Cd. 28:de Juni.) 


Fin flaparanda togs ålt en Ull den. förut 


I jag de fleste 


passerade Kalix elf. Perifrån al 
al unina mobiler till Pited stad; och behöll e 
mycket qvar, som vår alldeles nödvändist för den 
folresa till Lappland, hvilken jag nu ensam anträddé. 
Från Månshy gästetvargård GIL Kamlua ebyn, 
en och en half mil, är landet skogigt och hergbun- 
det. Jag vandrade alltigenom bredvid Kalix elf, 
som väl oftast är strömmande, men icke värve än att 
man färdas så Vv ippförve som utföre dena med hå: 
tar och tjärfloitor, till och med genom Kamluange- 
föorssen, sonv är en af de allra svårdste i. dess tvåk- 
ter. Fordom var den lögst vådelig att befara, eme- 
dan den kröker sig tWwärt och kastade båtar och tjäv- 
flottor antingen på grund, eller dränkte och krossa- 
de dem i de häftiga, tvärbrutnia våcorva. Nu är 
den” likväl anindre farlig, ty slömreasnings-foiket 
har avlagt en vok kanal förbi den farliga -krvökun- 


gen; Ockogenom den wya strömmen färdas smån 


tlemligen sökert, ehuvu det ändock årligen händer fvt 


tjärlsanor lösrifvas och krossas af förssen smot stes 


narne. Det förbisår ock sällan något år utan alt 
äfven menniskor omkomma i sUömmarne. 

Det i Kamlunge-förssen sjorda arbetet är väl 
beräknadt och lika väl utfördt, men lönar aldrig 
mödan. Förut rallades tjärtunnoroa eller kördes för- 
bi förssen, och det lyckades lika bra som Hlottningen, 
ehuru besväret var större. Nu går det väl lättare, 
men det är ock allt hvad som dermed har vunnils, 
och jag tror ej att hela värdet af all den tjära, som 
på ett decennium här framflottas, sår upp emot ar 
betskostnaden af den öppnade kanalen, helst om man 
dervid beräknar att strömrensningen måste ofta för- 
nyas, dels af det skäl att den häftiga vårfloden med- 
för och omvältrar stevarne i floden, så alt de kom- 
ma i farleden, de jag och sjelf såg dem, dels byg- 
ger ock folket sina laxpatar vid fors-hufvudet (fal- 
lets början), och när då vårfloden bortför laxfisket, 
så nedfalla de derpå lagda stenmassorna i strömmen 
och fylla den åter. 

Just som jag reste från Kamlunge, lotsades 
en tjärflotta genom forssen. Den be stod al 4o tjär- 
tunnor, och derpå var en liten gubbe, fader Per, 
styrman. Om honom sade man ”ult der ej Hin sjelf 
kan gå fram med lifvet, der dansar likväl fader Ben? 
Han var lite p'rum och stojade, samt sjöng och 
skrek; så väl inne som äfven ute, då han intog sin 


plats på tjärflottan, der han hoppade och dansade. 


Fyra man rodde förut i en båt och drogo, me- 


59 


delst en lina, fader Per och tjärflottan efter sig, hvil- 
ken senare alldeles öfversköljdes då den gick ige- 
nom de första böljorna vid fors-hufvudet. — Vatt- 
net brusade kring fader Per, som svor och skrek 
under det han stakade och styrde flottan. = Då 
den nu kom ner i kanalen, och gick ena stranden 
för nära, stötte den pi elt par derstädes liggande 
stenar, som i ögonblicket lösrefvo två tunnor, af 
hvilka den ena kom till rätta och den andra flög 
sönder.  Tjäran färgade vattnet både gredelint och 
grannt, men bonden hade likväl förlorat fem R:dr 
dervid. Då stöten inträffade tumlade fader Per på 
hufvudet och fick blöta sig förlräflligt; men han stod 
snart på de fyra igen, och svor erbarmligt. Slutli- 
gen reste han sig ännu högre upp, och skröt, som 
mången annan förolyckad styrman, deröfver: ”att 
farkosten ej gick alldeles till fanders.” 

Den två mil ofvanom Kamluvge varande Räkt- 
forssen har ej allevast blifvit rensad utan ock vid- 
gad och utsprängd, hvarigenom vattenhöjden på de 
ofvanföre belägna ängarne blifvit så minskad, att de 
nu kunna bergas, och lemna både mycket och godt 
hö. — Om strömrensningar på flere stallen skedde i 
denna mening, och utfördes med beräkning och sak- 
kännedom, så skulle dermed uträttas mycket godt, 
då man nu med allt fog kan påstå att de gagnat 
föga på de flesta ställen; och någorstädes, såsom i 


Umeå elf, ha de ej gjort den ringaste nytta. 


9 


Då man första gån en far utföre så stora fors- 
sal Om de ssa, su em Ov Ikorlig Fysni2 genom en, 
serdeles då båten vid fors-bafvudet st par ultföre och 
gör de första saltserna i fallöt. Här foch alle 
städes bland Finnarne), tillgår det så: att fyra eller 
flere karlar sitta. vid årorna och ro det mesta de 
förmå, samt hålla ögonen ständigt fästade på styr- 
mannen, som här kommendevar med vinkar i stället 
för ord, hvilka cj skulle höras för Ian £ forssen. 

Då jag första gingen gick utföre NRäkt-forssen 
var hålen stor; ty en liten skulle genasv blifvit kull- 
vräkt. Ehm mina kamrate på färden vitt ofta 
varit med om dylika äfyv utyr, voro de likväl al- 
la mera lysta än vanligt, och betraktade forssen 
med spänd uppmärksamhet, hvilket för om &, såsom 
ovan vid uppl let, äv mera ökade di S$ högt Hishet. 
Båten var f då med höga sidobord, och man igen- 
lappte sorgfälligv å velinzarne alla de öppningar, ge- 
nom hvilka - årorna voro utlagda, fö alt säimedelst 
hindra störivågornas inträn ande.  Styrmannen fast= 
surrade roret, som liknade en stor skofvel, ordnade 
roddarne och pröfvade årornas fastliet. Det var sen 
bygga och fast men 16 ig karl. När allt vär i 
ordning sade han: "Låt nu gå, I Guds pamn!' och 
rodden begvutes. Då vi kommo på forsshufvadet 
mönstrade han, med kämnaveblick, de hvitskumnan- 
de hyirflarne , som" nedöm oss turlade & ver hvaran= 


dra, utåt d upet.  Forsens ljud var en blandning al 


91 
dån och hväsning. Det tjöt i öronen såsom €I 
tig vintervind uti skogen. 

Då nu båten gjorde första saltsen, i öfverstr 
let, skakades både farkosten och pas rarcnt 
vattnet fräste om rinz Oo öfver framslammt 
kom ej vält mycket i Å Ied serdeles 

slyrimannen mualan st lör 
nm andra hvickveln , och unde 


esta vallnet af de svällande bölj 


eljest med en enda hvälfning konnat fylla I tlen. DÅ 


sädant sker kantrar farkosten i ögonblicket, och be- 
grafver både sig och folket i djupet. Ganska få ha 
med lifvet w dsluppit dylika händelser. — Efter de 
första våldsammare stötarne följde salts på salls, och 
båten flög, som en jagad svan, gcnom vattnet. Tnom 
få ögonblick tåg den brosande forssen bakom och 
öfver mig, och dermed var hela yret förbi. 
Färden uppföre forvssarwe är både vådligare och 
mera besvärlig. Dermed tillgår så: alt en man sit- 
ter ständigt t fören vid årorna, för att dels ro, dels 
äfven styra båten rakt emot strömmen. Under tiden 
framdrifves: farkosten af ett par andra, som stå akter 
ut och begagna forkar (berlingar), hvilka de. sätta 
mot bolten i elfren och således skjuta fram bå- 
ten mot strömmen, Större båtar måste likväl dragas 
uppföre forssarne med två linor, som äro fastgjorda 
i fram- och akter-stammen. Genom en, efter hehol- 


vel afpassad vexelvörelse i båda linorna hålles båten 


92 


alltid nog långt ut i forssen, för alt ej komma på 
stranden eller mot klipporna. — Stundom är ock en 


styrare i sjelfva båten, för att hjelpa till med forken. 


XVI 


Under rodden mellan Räktforssen och Olver- 
Kalix passerade jag en myckenhet tjärflottor, som, vid 
stränderna af elfven och sjöarne, lågo hundradetals 
ihopfogade med vidjor och långa björkspröten, för att 
ofördröjligen nerflottas till marknadsplatsen vid Neder- 
Kalix. Der infinna sig ”borgrarne” (köpmännerna) 
den 4:de och 5:te Juli, försedda med bränvin, pen- 
Dingar och gamla räkningar, för alt genom denna 
trefaldighet både näpsa och släppa sina tjärbelastade 
Debitorer. 

Då vankas först både en sup och två, för väl- 
kommans skull, och om Lappen eller Lappnybyg- 
garn ej opåminnt får den tredje, så drar han ej län- 
ge i betänkande att fordra den, under tillsägelse: 


”Du skall veta, borgare, alt annu har jag väl några 


93 


renhudar qvar sen i vintras, och dessutom Min an- 
del i några tjärtunnor; och om du ej vill vara fog- 
lig och billig med din säd, så vet jag vägen till Sto; ; 
holms-borgaren.” (a) — Den som står på så oberoende 
fot att han vagar ell så förgrvipeligt tal mot Penning- 
kungarne, han kan ock vara säker om både bränvin 
och goda ord; ty ”Stockholms-borgarens” tillkomst i 
Norrländska handeln har gjort de förut öfvermodiga 


krämar-kungar ne fogliga (b). 


Sedan vederbörande ägare af tjära och plankor 
m. m. fått sina behöriga välkomst- och handels-supar, 
så uppgöras affärerna vanligtvis så: att bonden för 
sina varor får några skäl (e) korn, lite socker och 
kaffe samt andra kramvaror, tillika med så mycket 
penningar, att han nätt och jemt kan reda sig för 
Länsmannen. — Af denna kassa torde likväl en och 
annan tolfskilling ”ränna bort efter ett qvarter brän- 
vin, för välfägnadens skull;” och då pimplas det 
huller om buller. — Den ene kommer sen girande 
med sin sköna, plirar vexelvis på ”sin hjertans kär,” 
och ser sig om efter grannens Ingeborg; svär öfver 
trånga stöflor och solhettan; tar ett pas de chasse 
på elfstranden för att ”yvisa sig vara karl i tygen,” 
och gör i detsamma en öfverhalning åt babords 
sida och stupar fÄbams i kanalen.” Den andre har 


slagit sig ner ”i qvarteret,” eller, om han är mycket 


romantisk, söker han ”lundens enslighet” för hetv- 
p 3 


04 

gandet al sin trohet, som räcker till påföljande sön 
das, eller nästa narknad, om det är rätt allvarsamt. 
Andra sitta här och der spridda mellan bränvin 

och inalsäckar. De som äro mycket sentimentala om- 
famna hvarandra, och sjung 1, skrika eller skråla olik- 
arlade sånger. Bönder och drängar besjunga sin 
Brunte, Bläsen och nörrskens-snön,” och den arma- 
Lappgubbe skriker då en I Isang öfver ”sitt hem-= 


stenskrafvel (d), och sina många ht re ;” om hau 


ör slut på marknads-tamultet, 

astad öfver skossberg, dalar och ström- 

efter hvars och ens lekamliza förmåga. som 

svarar mol de pronkande sångerna. Vid hem- 

n får mången L ppman, som på marknaden 
skvutit öfver sitt ”hemlisa sla ifyel, ätnöjas med 
barkbröd, torr fisk och ren-ost. — Månsa bönder fa- 


ra ock hem rätt släta; men större delen har försett 


ot koppar- eller sillvev-kärl, hvarpå de 


sätta stort värde. 
På dessa hemfärder rör och kör man i kapp. 
barn och kärringar tunla om hvarandra, 
bland köpmän, hästar och bränväns-bateljer ; ty nu 
ir allting häd härligt och kärligt.” War någon 
bondsdräng haft för god tur hos Ikamraälens Lotta”, 
så kan: det väl bli Ite eräl, och stöhdom äfven slags 
mål, för ombytes skall; ty skuggningen hör ju till 


perspektivet af hy irje tafla: men några mycket vil- 


92 


da uppträden bör man dock sällan omtalas i N Yr=- 


land. Då iäro Lapparoe värre. 


När vi om aftonen rodde genom en gren af 
Kalix- elfven koni Jag just kligom för att åskäda 
ett här brukligt sätt avi spakare strömmar fånga 

rt öfver hela strömmen vore tvenne ra- 
der större pålar nedslagna i botten, vid pass 100 
alvar mellan den öfra och nedra pål-raden, och civ- 
ca fem alnar mellan hvar påle. Ofvanföre den öf- 
versta raden var ett nät sträckt tvärs öfver ström- 
men, så alt det hvilade mot pålarne. Då laxen går 
uppat sömmen och ej slipper igenom detta nät, 
uppehålles. han der al siva envisa bemödanden att 


komma fram. 


Hvarje morgon och afton uppfångas laxarne på 
det sätt, att ett dylikt väl då sträckes framföre den ne- 
dersta pålraden, och då äro fiskarne inneslutna der- 
emellan. Flere: båtar äro ock derinom till hands 
för folkets behof under aävbetet. — När allt detta är 
i sin ordning, skrämmas laxarne ifrån öfra pilvaden, 
der nu et tredje nät sträcks ölver strömmen, strax 
nedom pålarne; sen drages delta nätet, medelst 


landtelnar, sakta nedåt det nedersta , emot hvilket 


nn a än nd” FER EISES 


det öfra omsider ansluter sig helt och hållet, och då 
ligga laxarne fångade mellan båda två, som derpå 
upphemtas tillika med fisken. 

På detta sätt fångades nu fjorton laxar; men detta 
får ej ske annorstädes än i elforenarne. För krono- 
laxfiskets skull få ej heller laxpatarne i stora ellven 
gå tvärs öfver hela strömmen. Men alt på vanligt 
vis bruka nät och ljuster öfver allt, det står hvar 
och en fritt. Fiskeriet idkas ock här å orten rätt 
ifrigt, och med fördel. 

När jag omsider kom fram till Öfver-Kalix och 
passerade öfver ängarne till kyrkan, såg jag stora 
slätter som voro bara och utan gräs, emedan torf- 
ven var borttagen till betäckning af tjärdalarne. I 
denna trakt, såsom allestädes, voro byarne uppbygg- 
da på den bästa jorden, och den goda marken var 
borttagen af en myckenhet små bodar och uthus. 
Allestädes vid stränderna voro slörre massor af näl 
upphängda bredvid bålarne. som lågo här och der 
uppdragna på stvandvallen. 

I Kalix kyrka var na en liten folksamling, och 
jag begaf mig ditin, för att genast få göra bekant- 
skap med en del al ortens invånare. Jag blef der 
emottagen med mycken välvilja och höflighet, som 
öppet och oförstäldt visades mig imtill dess alt jag 
sade mitt huofvud-ändamål med resan vara det: alt 
lära känna folket och äfven landet, sådant detsamma 


nu 


nu är, för att derefter bedömma dess möjliga för- 
bättring i framtiden.” Det ena molnet efter det an- 
dra drogs nu öfver menniskornas anleten. De blef 
vo förbehållsamma, och tystnade mer och mer. En 
och annan tycktes vilja undangömma både händer 
och fötter för observatörens blickar, beh man skyn- 
dade sig att tillknäppa rockar och tordningställa 
halsdukarne, på det hvarje anledning till anmärknin- 
gar målte förebyggas. Denna omsorg undföll mig 
desto mindre som jag tyckte mig, på hvarje ansicte, 
kanna läsa ett caveto för Reésebi skrifvaren, och det- 
ta roade mig för en stund; ty menniskors för lägen- 


het, i småsaker, är alltid pusslustigs 


Omsider försäkrade jag dem: ”att jag ingalunda 


ämnade skrifva personalier, såsom Acerbi, så vidt 


det cj måste ske för att upplysa något sakförhållan= 


de, "då jag i alla fall ville utelemua de enskilta 
personernas vamn och lefnadsförhållanden, såsom 
ej tillhörande min resas föremål.” — Härvid klar- 
nade allas ansigten. Ögon, öron och andra lem- 
mar, stucko nu fram ör sina gömställen, och det 
blef åter Hf i spelet. — Derpå gingo vi upp i kyrk= 
tornet, hvarifrån jag hade en utsigt öfver ellver, sjöar 


och slättland, som täflade med Sollefteå-dalen. 


Från det i sydvest belägna Lappberget skall 
man, flere nätter vid midsommarstiden, kunna se he- 


95 


la solskifvan öf$er horisor ten, liksom på Avasaxa. — 
Frakten vid Ofver-Kalix är ovar ligt vacker och slät- 
ten omgilves rundt omkring, på närmre och | ny- 
re häll; af vackra skoosbero. Den är skäligen bör- 
dig och väl bebyggd, och har dessutom sin egen 
märkvärdighet för Göljens masugn, som ej länge 
sedan blifvit anlagd tre qvart mil i nordvest, upp- 
om kyrkan. Den är erundad på malm ifrån Gel- 
livare, ligger blott en och en half mil i söder om 
poleirkeln, och jag såg likväl att kolhuset var allde- 
les uppfyldt. Ingen klagade här öfver kolbrist. Tyvärt- 
om lar man vara betänkt på alt framdeles uppbyg- 
5 ännu en masngn vid Kattån , bel set fyra mil i 
norr om 'poleirkeln. Stället är redan utsynt och 
privilegium yunnet, och ehwru Göljens bolag c) äger 
mer än elt enda vtmål i Gellivare, så fruktav 


man likväl ej för brist på nödig malm. 


Transportvägen från Gellivare till Göljen är tolf 
och en half mil. hyaraf hälften är landväg, och hälf- 
fen vattenväg, på Skrof-ån och Engeså-elfven; men 
för ta kjerns-Wansporten , från Göljen ull sjökusten , 
vagar man €j att begagna Kalis-ellven, ehuru den 
blifvit upprensad, såsom förut är bevättadt. Orsa- 
ken bärtill lär vara den: att lastbåtarnes återföran- 
de uppåt elfven och forssarne är förbundet med så 
stort besvär att det cj lönar mödan, öm man ock 


ville antaga färden utföre strömmarne [ör alldeles sä- 


SW) 
ker, det den likväl aldrig kan bli; och detta är ett 
skäl mera för klander öfver slrömrensningarne. En 
väganläggning från sjökusten till Ofver-Kalix, hade 


varit långt mera gagnelig. 


De vid Göljen verkställda odlingar, som ej äro 
ringa, bevisa hvad gagn norra Lappland kunde vin- 
på om masugnar och jernverxk anlades vid strömfal- 
len i dess skögar, af hvilka de fleste äro lika så tä- 
ta och växtliga som de hvilka nu lyda under Göl- 


jens bruk. 


Baron Hermelin ville af Öfver-Kalix socken bil- 
da en hel bergslag, hvarföre han ämnade att, utom 
Göljens masugn, äfven anlägga ctt stångjerns-smide i 
Tjelfån , som vinner ur det ofvanföre belägna Tjelf 
träsket, och faller i Kalix elf vid öfra ändan af Mo- 
rajärf. Från Göljen till Tjelfå, redan i Hermelins 
tid privilegierade hammarsmedja, är blott en qvart 
mil landväg. Resten, tre mil, är spakvatten, med un- 
dantag af Räktforssen, som torde kunna säkert befa- 
ras med väl invältade större lastbåtar; och då det 
för hela twansporten mellan Göljen och 'Fjelfån ej är 


fråga om att dra tomma båten uppföre någon fors 


eller ens någon ström mer än den nyssnämda, så bor- 


de Fjelfåns redan vunna smides-rättighet desto hell 


100 


re begagnas, som fördelen deraf är tydlig, ej endast 
för Göljens bol 8, utan också för hela den kringlig= 
gande trakten, som äger skog och koltillgångar för 
sju härdar i stället för tu. Detta vore ock för or- 
ten af desto mera vigt som dess invånare då kun- 
de, i kolvingen, finna ett surrogat för tjärbrän- 
ningen, som i Ofver-Kalix socken tagit så öfver- 
handen att folket, blott fördenskull, måst skaffa sig 
flere hästar, för transporten af tjärveden och tunnor- 
na. Denna ortens invånare förstmma derföre sitt 
jordbruk långt mera än de öfrige Norrlänningarne, 
och emedan tjärbränningens alla bisysslor upptaga 
deras mesta tid, så bliv allt annat en binäring. Or- 
saken härtill ligger äfven mycket deri: att då orten 
koloniserades, eller, rättare sagdt, skattlades, gick man 
dervid så obarmhertigt tillväga, att folket nu måste 
fäkta både natt och dag, för att, genom tjärkoknin- 
gen, vinna penningar till gäldande af de utomordent- 
ligt stora krono-utlagorna. Men hvad Staten synes 
vinna på ett sätt, förlorar den mångdubbelt i huf- 
vudsaken, ty folket nödgas nu arbeta endast för da- 
gens hifsbärgning, och måste således åsidosätta både 
åker- och ängs-odlingar, för hvilka här finnas yp- 
perliga tillfällen. 


Öfver-Kalix socken är on af de häst passande 
orter för en bergslags-invättning , och om Baron 


Hermelins planstora själ hade kannat inskränka sig 


fOr 


till ett mindre område, så hade han kunnat genomfö- 
ra långt mer än hvad som nu skedt. — Att odla 
blott Öfver-Kalix socken och rätt begagna dess sof- 
vande tillgångar fordrar mer än en vanlig menniskas 
tid och krafter; men om Baron Hermelin hade velat 


blott detta, i odlingsväg, så hade ock denna orten 


nu haft et helt annal utseende. 


XVI. 


Man har, de sednare åren, både talat och skrif- 
vit rätt mycket om Norrland och dess fattigdom, 
hvilken, i riktig välmening, blifvit för högt upp- 
drifyen3 måhända också för att derigenom beve- 
ka det lyckligare folket i söder till ymniga bidrag, 
hvilka då voro desto behöfligare, som verklig nöd 
var för handen på många ställen, serdeles bland ny- 
byggarne. - Men de som på fullt allvar tro att 
Norrlänningarne i allmänhet äro sämre lottade eller 


fattigare än Sveriges öfriga menighet, äro antingen 


okunniga om rätta förhållandet, eller ock vilja de 


vara det. Sanningen ä jäst; och det Ja- 
lir, desto bättre, ganska lätt bevisa sig: all Norr= 
land, i förhållande till sin fölkn ingd, står föga ef- 
ter det svdligare landet, och kan bli vida bättre 
än mången tror De som pästalt molsattsen lå 
ra ej tagit voga kännedom af utmätnings=l ngderna 
annorstådes, och torde väl ej heller varit i tillfälle 
alt jemföra Norclands ressuvser med dem son finnas 
ramdva provinser Det har oj heller Wärit behöflligt; 
ty man ser och hör allestådes alt Ne erlävniu sarne , 
före  missväxtåre n, voro nästan allmänt viknåtn- 
dé; och om de få uhera oda till. utom det 
ta, som varit ovanhet gcilvande, så skola de snart 
nog ålervinna den Ivycka hvilken kaoske fyimst 


al alla, förljena. 


At deras välstånd mycket hävrllytev af Sslörre 


hushållsaktighet än i söder, är oneklist. Det fr 1. ex. 


ganska säkert, ätt då cec bonde i Stockhi hins=trakten, 


ölver Ilnlvwt våknadt, förtär en kanna bränvin, ål 


bir ot) ell qv lör för Novi! nman2gen; och då den 


förre genom fylleri och dess sviter, oftast försätter ett 


hästvärde om ret, så gör sv N velanningen lagom 


munter vid Jolen. på marknaden och något gillt hos 


Srannarne, men Ieoamar dessemellan sin flaska i 10; 
och Iika sånnt som det fr ant en jJemn trefnad är 


lilvets största höjd, ”fek wmligen taladt "7 så är ock 


det hvardagliga supenriet ev grundorsak till obestån- 


det hos allmogen i södra Sverige. 


Jag har i Stockholm hört påstås: ”alt man ej 
borde tänka på åkerbrok i Norrlauod — (tin mindre 
i Lappland) nan igceeligga Akorn Ol gräsvallar, 
och bygga fäbodar öfver allt:” och detta yttrande, 
som desto värre hörts ilvån mer ån en al de högre 
FEmhetsmännen; bevisar blott huru lätt man förhastar 
sig af okunnighet om sakförhållanderna, hvar- 
ul skadliga förordnanden lölja. Alt deremot Noörr=- 
land ce) endast kan, utan fiUlven hör odlas, ju mer 
desto bällre, det har jag ullförne antydt; och att så 
måste ske, lör all cj i framtiden behölva andras 
hjelp, derom äro Norvclänningarve sjellya — tilllyl- 
lest öfvertygade. Mag. P. Lst hus, som val känner 
landet, lar ock, I FortsiuWmingen al si Jonarnal, be- 
tygal detsanuna, och jag kan ej ocka nns det nöjet 
all anföra hans ord, som i alla delar öfverensstämma 


med mina Åsieter: 


'Jag kan icke underlåta siger han, sid. 418 
och följande — att cgna en reflexion åt den Opinion, 
som, i anledning al de tänt på hvavandra följande 
missvextlåren, som na en tid bortåt hemsökt Norrland, 
yttrar sig nemligen, att åkorbruket derstädes blifvit 


drifvet ull cen i förhållande till Mimätet ovatrilis 


, 
104 


höjd. Man bar börjat uppå resonera, all Norrlännin- 
garna borde slå sig hulvadsakligen på boskaps-sköt- 
sel, och idka åkerbröket endast såsom en binäring. 
Jag kan alldeles icke dela den åsigten. Att boskaps- 
skötsel i ett sådant land som Norrland bör vara en 
hulvudnäring, eekännes: uven dertill behöfver den ie- 
ke först vv förvandlas, den är det redan, och har väl 
i alla tider varit det. Man falar om den ni d, det 
betryck och den förlägenla t, som Norvland råkat uti 
under dessa åren, och vet alt den härröt al miss- 
växt, men att missväxten icke mindre drabbat ladu- 
gården än kornladan, lära få hafva kommit all läns 
ka uppå. PA 1830 åvs missy yt, måste undsättnings- 
spaomål anskaflas; det är nåvot som händt 

fler provins än Norrlantl, och lärer icke kanna åbe- 
ropas såsom något skål, byvarföre man bör I sga ner 
äkerbroket. 18314 och 32 års missväxter gjorde Norr- 
land till föremål för den allnvinmna välgörenheten och 
för allmosor: det är först nägot umtomordenteliet och 
som med rätta kan citeras, men dessa missväxter vo- 
rö 1 nästan lika hög grad missvävles på hö som på 
spannmål. Att man 1831 icke fick hälften korn mot 
vanliga år, hafva alla talt om, men hvad verkan den 
omständigheten, att man icke heller fick mer än häll- 
ten hö, skulle mtöfva på ett folk, som till den grad 


stöder sig på Boskaps-skötseln, som Norrlänningarna, 


det har man icke kommit sig all besinna. Spanmälss 


missvaxten gaf ett hårdt slag, men hö-missy ixten, den 


00 


gaf hjerlestölen, så är min öfvertygelse. Då en miss 
växt tönt min korolada, så fylles den åter af en på- 
följande god skörd: ha jag blott jorden qvar, så har 
Jag korn alt vänta. Men när jag slagtat ul min be- 
skap, och mina grannar gjort sammaledes , hvavifrån 
skall jag då få boskap? Kor växa icke ur jorden som 
korn. Till Smålavd ha jag längt och penningar är 
jag utan. Och då vill man, alt jag skall öFfvergilfva 
äkerbraket till på köpet , och slå mig blott på bo- 
skapsskötsel! Nej, ifrigare än förr måste Norrvlännin- 


garne slå sig på åkerbruk, om de någonsin mer sko- 


la komma på grön qvist.” 


”På sådant sätt har Åsele Lappmark, blott inom 
en mansålder fyrdubblat sig sjelf, och föder nu lika 
väl sin fyrdubbla folkmängd, som fordom sin enkla: 
Nybyggarena lefva icke nu sämre än då, äro icke nu 
fattigare än då; Men låt oss icke hafva It fattat oss 
med åkerbruk, utan blott vinlagt oss om äng: vi 
skulle hafva stått just jemt på samma punkt: vi sak- 
na icke exempel derpå. På Arieplogs Prestebol, och 
älven på ett och annat nybygge i samma socken, har 
man sått den vägen, och följden har blifvit just den 
jag sagt. Årligen för man ut gödseln på vallen och 
årligen måste man göra det: han blir eljest mager 
och mossbelupen. Man kan icke eos underhålla sig 
sjelf: den spillving som erhålles af sjelfva vallens pros 


dukt vore otillräcklig; man måste använda produkten 


106 


al myvängarna äfven. Men bhura få ställen är det 
icke, som hafva en sådan tillgång på myrängar? Då 
nu sådana ställen, der man icke idkat åkerbrak, än- 
nu stå på samma prokt som fordom, hafva deremot 
de nybyggen i samma socken, der man slagit sig på 
åkerbruk, stigit otwoligt, och det icke blott till åker 
utan och till äng. Man föder der väl dubbelt så 
mycket kreatur som i förstone, ja väl deröfver, un- 
der det man på de förra ställena föder kvappt lika 
mycket. De som ingen åker haft, hafva också lidit 
icke mindre af missväxterna än de som haft det. De 
hafva måst förminska ladur ården, köpa mer korp än 
vanligt och dyrare än vanligt. Nej, alt öfvergil- 
va åkerbruket går omöjligen un: det vore att öfver- 
gifva den planka, vid bvilken man efter kepps- 
brottet fäster enda hoppet om räddning, och gifva 
sig handlöst åt botten. Jag har allt för mycket sett, 
huru, äfven i sjelfva Lappmarken, åkerbruket är huf- 
vudkällan för landtmannens uppehälle, och enda med- 
let alt bereda utväg till bergning ål en starkt tillta- 
gande folkmängd, att jag skalle kunna öfverlygas om 
motsattsen. Jorden gilver menniskan sitt uppehälle, 
men öppnar för henne icke sina håfvor utav att de 


framlockas genom arbete. Man mäste rista och plö- 


ja jorden, eljest ligger hon i evig linda. Men när jag 


nu ristat och plöjt, tror man då alt jag gör mig så 
stor skada igenom att så? Aldrig hua jag hört alt 


man räknat säden förlorad gvinom ctt vår. I balmen 


107 


och den slösäd, som ändå erhållits, har man räknat 
den betald. Det är endast den säd man hoppades 
uppå, som man gick miste om, icke den som man 
sådde, Man använder nemligen slösäden till bröd , 
och gör derigenom cen högst vigtig bi sparing: man 
skulle elj si få köpa dubbelt så my ket spaumåäl. Att 
brödet af slösäden icke är för vart alt spisa på, lä- 
rer väl hvar och en inse, och bar jag redan tillför- 
ne talt derom, men det är dock hj Ipeligt i en lands- 
ort, der man har temmelig god tills ing på sofvels 
varor: det är ieke brödet som man skall äta sig mätt 
af, utan det man äter vid brödet. Jag har äfven 
sjelf varit i tillfälle att erfara, hurn icke ens miss- 
växten betager åkerbrnket sin lönande egenskap. Jag 
sådde 1932 ett skäl (en åttondels tunna) korn. Skör- 
den blef, såsom allmänt i landet, dels omogen, dels 
frusen , men så usel den ock var, skulle säkert en 
hall tunna erfördrats för att motsvara dev nytta 
man devaf hade i hushållet. Det förstås at den i 
absolut värde icke kunde svara mot en half funna, 
men i relativt värde, efter omständigheterna, gjorde 
den det: det var surrogat för en half tunna, och åt- 
minstone ett naturligare surrogat, än renmossa, bark 
och hvad det allt är, som man rekommenderar så- 
som nödbrödsämve. Med tillblar duing af potates er- 
bölls ett bröd; fullt ut så godt som det man allmiöu- 
neligen brukar i orten äfven under goda år. Nej! 


Pi renarna få behålla sin mossa, må Hög-Astens he- 


SA R— RR AA 


105 


dar och Lappmarkens fjellar, der allt åkerbruk är 
omöjligt, vara boskaps-skötseln ensamt förbehåll - 
men der åkerbruk är möjligt, der b ir, der måste det 
idkas, om man al jorden vill hafva den nytta man 
kan hafva. Man måste väl då kännas vid oår, men 
månne de som idka blott boskaps-skötsel äro frie från 
all sådan olägenhet? Jag har redan anmärkt att de 
sednaste oåren ej varit stort mindre kännbara för 
Norrlands boskaps-skötsel än för dess åkerbi uk, och 
hvarje ländtiman i riket har säkert erfavit, att hans 
höbol cj är mindre exponeradt för afslag än hans 
spanmåls-skörd. Jag vet att Lappen oftare råkar på 
obestånd än Nybyggaren, och att den förres obestånd 
är mera ohjelj ligt än den sednares. När jag skall 
lefva ensamt af min b skap, hvad skall jag då lefva 
af, om jag måste slagta ut min boskap? Då måste 


” 


jag Ju sjell' bita i gräset, 


”De nu så tält på hvaravdra följande missväxt- 
åren hafva väckt en sådan desperation i afseende på 
Norrland, att jag hört den tanken yltras af mer än 
en upplyst och för det goda nitälskande man, att 
man genom indirekta medel borde rent af afvända 
dess invånare ifråa åkerbruk, och att dessa, åtmin- 
stone till någon del, borde utvandra till de sydliga 
orterna. Tnoidit in Scyllam, qui vult evitare Cha- 


rybdin (från ytterlighet till ytterlighet).” 


1009 


Lika lilet som Egypuerna fordom öfvergåfvo 
åkerbruket för de sju missväxt-åren, lika litet böra 
vi göra det för de fem.  Gerna alla slags binärin- 
gar, så vidt åkerbruket kan drifvas derjemte, men 
i annat fall: bort med dem! Hvarken ter pentin, cl- 
ler pottaska, eller tjära, eller salpetter kunna ersätta 

I ara, | 
åkerbruket, men de kunna 1 jelpa det att föda en 


tillväxande folkmängd i ett hårdt land.” 


Vi hafva haft missväxt. Vi hafva behöft und- 
sättnings-spanmäl och fått den: det är ovisst, om och 
när vi kunna den återbetalag men skola vi någon- 
sin kunna det, så måste vi beflita oss om åkerbruk 
— göra vi det ej, så skola vi hvart enda år behöfva 
undsättnings-spanmåls Vi hafva varit i nöd, vi haf- 
va behöft understöd, och vi hafve fått. Det ädel- 
mod, den gifmildhet, hvarmed man skyndat till vårt 
understöd, är beundransvärd, och historien torde be- 
vara händelsen såsom ett af de vackraste drag af 
denna nyare tiden. Äfven detta har jag dock hört 
klandras, såsom skolande hafva till följd likgiltighet, 
overksamhet och sorglöshet för morgondagen, sedan 
man fått vanan all lefva genom andras gåfvor. Det 
vill säga: vi skulle genom de dov understöden bafva 


blifvit förvandlade till ett tiggarefolk, Väl lemnar 


jag derhän hvad efekt de kunna hafva på en och 


avunan dräflinge; hvilken i alla fall hade måst födas 


på andras bekostnad eller också svälta ihjel: men 


tro 


hvad det Norrländska folket i allmänhet beträllar, så 
misskännev man det allt för mycket, om man lor, 
att ett uvderstöd i nödens stund skulle kunna för- 
vandla det till tiggare och I ttingar.  Hvarken i ena 
eller andra afseendet bör man förtvilla om Norrland 
och dess invånares Nej, tillväxe Norrlands åkerbruk 
och befolkning! Den dag kan komma, då Svenska 
folket skall glädja sig att Norrlänningar finnas, och 
att landet icke blifvit utrymde.” 


Den förutvämde Göljens masugn är avlagd i 


Sandträsk-t lfven, nagot öfver 


densammas utl pp 


en ällondels mil från 
i Engesån och ungefärligen en 
fjerndels mil ifrån Sandt LE 1 il 
och har flere betydliga 


som är en mil långt 


till: pp, hvarigenom vatten- 


tillgången försäkras, helst sedan, genom en vid Sand- 


träskets utlopp avlasd spardam, valtnet nära nog till 


tre alnars höjd kan uppdämmas.  Sjell'va masugns- 


dammen är anlagd midt öfva elfven, mellan de så 


tr 


kallade Bro och Antoäs fölqvarnar, och Hyttan är 


belägen på östra stranden af vattendi gel. 


Detta läge för Göljens masugn är dock ej fördel 
aktigt, ty dels är kolbron mycket hesv rlig, och dels 
besväras man stundom al värvattne t, hvilka olägen- 


heter helt och hållet försvannit om ma nenen blilvit 


byggd längre upp i strömmen. Dess nuvarande plats 


lär ha blifvit bestämd af nåera Damer, hyilkas in- 
stsler i många ling äro goda, men alt de ej äro Berg- 
mästare-befallningen vuxne, det ser man på valet 


af masugns-lokalen vid Göljen. 


Enlizt puvilesium af den 20 December 1527, 
äger bolaget rättighet att, antingen vid Tvärån eller 
Katta anlägga en Masugn, med Atvjutande af 20 
frihelsår. 


Tvärån kallas egentligen den sista delen af Lai- 
nisjoki eller  Skvåf-elfven, innan dess förening med 
Angeså-ellven, som sker genom en längre fors, en half 
mil ofvan om Göljen3z det är utmed denna fors man 
funnit tjenlig byggnadsplats; men då granskapet med 
Göljen, såsom förut är sagdt, i framtiden kunde 
medföra olägenheter, torde all anläggning härstädes 
böra uppskjutas, och hellre väljas Kattån, som är ott 
mindre vallendrag, hvilket kommer från södra delen af 
Gellivare socken, och förenar sig i sjelfva Lappmarks- 


gränsen med den segelbara delen af Lainisjoki eller 


Skråf-elfven. Vid forsst n, som är temligen lång, fö- 
reter sig ett beqvämt byggnads-ställe, invid hvilket ett 
Bruks-nyby ge äfven är utsynt, åtta mil ifrån Gelli- 
vare malinbvi 

Det privilegium, som Friherre Hermelin erhöll 
på elt Stångjernsverks inrättande i den förutnämda 
Tjelfån, och hvilken a illighet bolaget sedermera in- 
köpt, har genom Resolution af: den 20 December 
1527 blifvit flyttad till Poimis, att derstädes af bo- 
laget (med 700 skeppunds smide) begagnas, äfvensom 
alt inrätta kvipp- och spik-hammare på samma ställe. 

Vornvida detta eller än större verk kan komma 
att opplöras, beror på framtiden. Vid Tjelffors är 
emellertid nybygges- och hemmans-lögenheter insyn=- 


te, efter vallendraget, i fall jernverks-anläggningen 


här framd ri frå öl 
r framdeles kommer i fråga, såsom man bör hoppas. 


1. 


(a) Furösuond är inloj pet till Stockholms skärgård 
då man kommer från Alands haf. Det är lika så 
trångl som passet vid Waxholm, och är således 
en af de lokaler som böra begagnas till anligg- 
ning af fistningsverk, så vidt man eljest får ta 
för afgjordt att Stockholms avenuer från sjösidan 
äro de som i första rummet höra förses med så 
goda batterier att en del af skörgårdsflottan kun- 
de söka och få skydd, under dem, för en storm 
eller en öfverlägsen fiende. — Det är sannerligen 
för mycket både taludt och skrifyvet om Stock- 
holms befästande, på landtsidan, troligen der- 
före alt hvar och en selt de der varande ave- 
nuerva och reflekterat devöfver; men emedan 
långt färre personer ha sett eller känna Stock- 
holms-skären och den öfriga skärgården, ät Ryska 
sidan, så ha de ock derföre kommit att förbise 
hvad som först af allting borde bebjertas, nem- 
ligen kustpositionernas befastande; en sak som 
torde vara högst vigtig ej endast mot Ryssland, 


utan åfven mot hvarje annan möjlig ficude. 


s 


b) Man vet alt salig Dumbom, som prest, var klok 
nog att sluta der han skulle börja, och Gud vet 
om icke de omnämde fredsmåklarne bordt göra 
sammaledes. Någon ting värre än hvad som 


hände hade svårligen kunnat följa derpå. 


(c) Kan någon gissa om detta skulle vara en släng- 
kyss åt en del af våra riksdagsmän eller åt än 
större abedavier?! Om vi ha sluppit denlekamliga 
Choleran, så ha vi dock öfver nog qvar af den 
andeliga jämren; ty ho är den som icke nu är 
behäftad af tadelsjukan, hvarmed alla politikens 
smågossar blifvit bekajade?! — Man måste dock 

le åt de enfaldigas välmening, då man hör den 

misslirmade liberalismens ”äktaste bjeltar,” i all 
sin orimlighet, och utan skymt af conseqvens, 
den ena gången skrika himmelshögt om frihet, 

d. v. s. vältighet att obehindradt göra allt hvad 

dem lyster; och andra singen pockande fordra 

allt af Regeringen. 


nen till på dem som tröska så illa?! ty san- 


Hvarföre ej binda mun- 


nerligen är icke den ärliga och sansade libera- 


lismen högst illa belåten med dylika kämpar. — 


Det är allom kunnigt att ganska mycket både 
kunde och borde vara bättre än det är, och det 
är rält bra att man känner eller får lära känna 
de brister som vidlåda Statsinrällningen;- men lika 


nyttigt torde ock vara att lika gar undligt betrakta 


1197 


det enskilta lifvet och dess tri ter, emedan 
individerna äro en del af det stora hela. Man 
skall då finna att äfven familj-lifvet, nu för ti- 
den, hav många betänkliga sidor, som borde ut- 
pekas och rättas; ty om hvarje enskilt Stats- 
borgare vore en man för siz, såsom han borde, 
så skulle byarken små eller stora dårar kunna 
länge tvifvas i del gamla Manhem. Ja, om hvarje 


man vore en liten kung, så = 


Bottenhafvets djup är ej klart, såsom saltsjön. 
Det förras böljor se derföre mera dystra och 


hotande ut under stormen. 


e) Detta var ångskeppet Oscars sista sommarfärd; 


Lä 
1 


ty då det nästa gång ankrade på Stockholms 
ström kem elden lös devi, hvarefter det sänktes. 
Emedan ångflartyget Joselina tillförne brunnit, 
så tog man sig häraf anledning till hyarjehanda 
profetior. Men den som &€j gjort mer än en en- 
da tur med Oscar kunde likväl förutse att det 
förr eller sevare skulle förolyckas; ty ehuru 
skepps-chefen onekligen var en bederlig man, 
så var ban fikval ingen riktig sjöman. — Stroxt 
sefter ankomsten i Gefle hamn, 1. ex., lopp hela 
besättningen, huller om buller, ifvån fartyget, 
som ej bevakades af någon, utom Förf., hvilken 
på däcket måste i Mera linonma på e. m, afbida 


skjutsens ankomst. Styrmanuen var då den ende 


118 


som ofta kom ned om bord. och svor jämmer- 


ligen öfver oorduinzen. 


Med fugan må ingen befatta stS som €j har sannt 
musikaliskt geni, ty en till och med stor talang, 
i vanlig musik, blir deri blott en boppavde 
jordkrypare; och om man finge kalla fugan mu- 
sikens uppståndelse och h mmelsfärd , så torde 
väl deraf bli tydligt att fosaisten näste vura en 
musikalisk kvistus-menniska, om ej bans å la 


breve skall komma lill korta. 


IT: 


Jag vek ifrån kustvägen vid Stråtjära gästgifvar- 
gård och reste sedan, längs utmed Ljungan, till 
Hanebo, Heden, Kurland och Löfvik. Derifrån 
öfver elfven. på färjan till Skene 0. « v, — 


Hela denna väg är ovanligt vacker och trakten 
mycket fruktbar, 


(hb) Så kallas de ålertegar som blifvit igensådda 


med gräsfrö. 


(e) Jag har nu genomkorsat hvarenda provins på 


fasta landet i Sverige, och dervid bemödat mig 
om att Jära känna både folket och landet, så- 
dant det verkligen är, för att derefter kunna 
bedömma hvad som är att boppas för framti- 


den. Jag har hos folket sett mycken misshus- 


119 


hällning, ("toul comme chez nous och derat 
följande fattigdom; men jag har ock selt att till 
ståndet i allmänhet ej är så jämmerligt som det 
blifvit utskriket; och detta gläder mig, ty jag 
vet att den egentliga Nationens kärnfullhet en 
gång kommer att väl behöfvas. Jag begriper €j 
hvarföre man skall måla grätt i grått, då taflan 
blir osavn af öfverdriften. Om man ock der- 
ned har god mening, så ursäktar det ingalunda 
bristen på sc nning , som ällestådes är bäst. Hvar- 
före ej hellte säga rent ut: alt Nationen har än- 
na både moralisk och fysisk kraft att hjelpa sig 
sjelf och sina målsmän, om de vilja gå rätta 
vägar?! — Ilvarföre ej hellre tala rent språk 
än förege diktade orsaker?! — I landsorten säges 
verkligen att man ej vill bortkasta sina pennin=- 
gar i ett bottenlöst haf,” då de långt bättre kun- 
na användas till odling af vildmarkerna. Jag har 
hört mer än hundrade säga reot ut att de ej vilja 
betala högre skatter, då knappt tio deremot för- 
klavat sig €j kunna göra än större uppolfringar 
för Nationens ära och sjel/bestånd. — Slå spi- 
ken på hufvudet; så går han in och tav fäste. 
Med sidoslängar och luftskott öder man endast 
tid, och konverserar till såsen kallnar. 

Till linsåning begagnas ej endast den gamla å- 
kern, utan ock nyodlingar, serdeles de som göras 


1 skog och betesmark. 


] 
; 
| 
| 
| 
j 


120 


e) Man säge hvad man vill så är det dock sannt 
all I Sverige linns ingen ting bättre mot ull 
opposition än Jacob von Tyboes gvllne regel: 


Thu das Recht und scheu den Teufel nicht !! — 


Svartviken gör verkligen skäl för sitt namn. Den 
ligger djupt inkilad i skogen och ser dyster ut; 
men på vestra stranden, tält bredvid landsvä- 
gen, har Herr J. Dickson i Götheborg låtit an- 
lägga en trefliz bostad, ett slags faktori för de 
längre upp i landet belägna och förträffligt bygg- 


da sågverken, som tillhöra honom. 


Vifsta varf reder, för närvarande, fyra utrikes 
gående skepp och briggar, från 145 till 200 lästers 


drägtighet, samt ett dito för inrikes handel. 


I. 


Jag hav sett Norrlänningarne, vid timmerflottnin- 
Bar, stå med innerlig förnöjelse och påse huru 
stockarne dansat utföre forssarne; och när jag 
då frågade, huru går det? svängde de sig mun- 
tert ett halfslag, satte mössan tillrätta och svara- 
de glädtigt: ”jo, det går just lusteligt.” — Det 


är ett af deras favor t-uttryck. 


(b) De flesta fraktskepp, så väl i Götheborg som i 


Norvländska bamnarne, äro Norrska. De äro bygg- 


121 


da till ”t isläpare ;” och gå wmerindels för billi- 


gare frakter än andra. 


c) Blott i Vester-Norrland är årliga produktionen 
52 I 


af plankor, i tvåtum räknadt, circa 30,060 tolfter. 


(d) 54 kallas Gymnasii-huset, enligt dess: gyllne på- 


skrift. 


(fj Detta skall mycket härröra af den” här å orten 


brukliga metboden att sjöröta linet. 
5 ) 


(8) Ångermanlänningarne voro, under missväxtåren , 
i tillfälle att med gåfvor biträda sina vanluttade 
landsmän, i likhet med hvad som, i större mått, 


skedde från det sydligare Sverige. 


(h) Jag hörde mer än en skjutsbonde, som under 
det han sade mig namn på berg eller andra 
ställen, tillade: så står det i Geografien. Sam- 
maledes åberopades historiens vittnesbörd angå- 


ende vissa händelser. 


(i) Nybygges-anläggningar i Norrland och Lappmar- 
ken ske på det sätt: alt Nybyggarn. sjelf; inför 
Konungens Befallvingshafvande, uppger vissa lä- 
genbeter å de oafvitltrade Kronoskogarne, som 
derefter utsyuas af Länsmannen, med biträde af 
två Tolfmän, (nämdemän), hvilka bestämma huru 
mycket och på huru lång tid vissa byggnader 


och odlingar skola fullgöras. Vid samma utill- 


122 


fälle utsätta äfven Synemännen vissa fuihetsår , 
19, 20 å 25, för nybyggarn, hvarelter Syne- 
documentet insändes till Läns-Styrelse n, som ut- 


färdar en så kallad Immission å nybygget. 


(k) Mvad här blifvit anmärkt om Helsingland och 
Angermanland gäller äfven, med få un lantag , om 
hela det öfriga Norrland, norra och södra Lapp- 
land, Jemtland, 'Trondhems Stift och Dalarne. 
Men ett ännu skadligare ekonomiskt missbruk 
ha ock dessa provinser gemensamt, och det 
gäller behandlingen af de små gödsel-stackarne. 
Jag har aldrig sett södningsämnen Mera omsorgs- 
fullt samlas och likväl sämre vårdas än Kär. 
Genom ett eller flere hål på lagårdshusens vy ig- 
gar, afvensom i stallet, utkastas spillningen hand- 
löst i flere små högar, som €) sammanpackas, 
Derflöre ser man i dem en myckenhet gropar och 
vjemnheter, genow hvilka fetman utlakas af tö- 
väder och förflygtigas genom värv wamaen. Detta 
gär och så mycket lättare, som lagävdshusen 
oftast äro byggda på sluttningen af en höjd, för 
att under golfvet få skjul för äke- och kör- 
redskapen. Nedåt sluttningen bortriuner således 
spillningens ferma desto lättare, och ntan sc 
deles gagn; men busy 'ggarne, mol hvilka spill 


ningen hvilar, skadas af röta. Likväl är det ej 


härmed nog: På wänga stallen utköres spili= 


120 


ningen om vintren och utbredes å den snöbe- 
täckta åkern, liksom man ville nödga tövintrarne, 
vårvalloet och värmen alt utjaga den qvarboen- 
de drifkvaften, och således tillfyllest förstöra 
gödningsamnet. Der oförvståndet är ännu större, 
ser man hela kornäkerns yta beströdd med krea- 
turs-spillning eller compost, hvilken på det sil- 
tet blir öfverflödigt neutraliserad af regnet och 
sommarvärmen, och gagnar således föga Då 
Norrlänningarne, i allmänhet, köra sin jord väl, 
och tyckes egna den rätt mycken omsorg, i öf- 
rigt, är det obegripligt huva de kunna förbise 
det som är vigtigast för allt jordbruk. MWisserli- 
gen behöfva de sin korta sommar för andra gö- 
romål, och måste fördenskull använda en del af 
den sysslolösare vintven att då” på åkern utköra 
dess blifvande födoämnen; iwen hvarföre ej då 
lägga dem i en hög, och sammanvpacka den så 
tätt som ske kan? — Man hade ju då det svåraste 
urbetet undangjordt, och kande sedan, snart nog, 
och strax före såningen, utbreda och nedmylla 


gödseln, hvars kraft sen verkade mera säkert och 


fortvarande. 


Kulliga kallas de klöfkreatur som äro födda u- 


tan horn. 


(m) Med myror förstås i Norrland och Lappland en 


myckenhet bättre och sämre skogs-kärr, som 


124 


stundom bergas hvartannat år, och stundom al- 
drig. De äro sällan ivh ignade, 
IV. 
(n) Jag vill säga detsamma om de vaska Norrlands- ; 
(0) Man reser till Sollefteå, beläget straxt bredvid 
Hullsta gästgifvargård, från Sundsvall till Härf- 
vom, Byn, Sillve, Boda, Bispgården, Ledinge 


och Hullsta. Från Sollefteå bör man låta ro sig 


hästarne; ty de se verkligen ut som de ej kunde 


tröttköras och ej ville skena. 


(0) Det är sannerligen förunderligt att de förståndiza = 
3 nedåt elfven till Hornö. 


Norrlänningarne kunna bete sig så oklokt. Obe- 
räknadt den, genom de mänga ladorna förspillda (b) En onödig forskning! — Den som i Skapar- 
a - : ss » JR , > 
jordrymden, så ökas ju alluid arbetet vid berg- sturden blifvit dömd till orons sällhet och qval 
ningen derigenom att höet måste först inpackas kan ej sofva. Han drömmer endast. 

i de ofvannämnda små för varingshusen, och sen 


hemköras efter behofvet, i stället att, om lagår- förse hade ir Stockholm; före saftesans pullyctlar 


den vore nog stor och rymlig, kunde fodret kö- mig nytt silfvermynt. 
ras hem direkte från ängen eller åkerlindan, och 

inpackas på höskullen, i öfre våningen af lagår- 

den, der det alltid vore genast till bands, utan Ng 

att dess bemtning berodde på väder och väglag. (a) Fårfloden kommer i April eller Maj af den snö 
Men största vinsten Upptod derigenom: att höet, som smälter på låglandet; men emedan snön up- 
som på det sättet inkördes i större mängd och på gränsfjellen först smälter i Juni, så inträffar 
sammanpackades. på ett ställe, blef mera com- ej fjellfloden förr än omkring midsommarstiden, 
pakt och derigenom drygare till utfodring. — När ; 


(b) Förtjensten af väganläggningen till Lycksele lär 
tillkomma Herr Landsböfdingen G. L. af Schmidt. 
Det är ock han som i södra Lappland har om- 


ängarne äro långt aflägsne, såsom det ofta är 
händelsen i Norrland och serdeles i Lappland, 


då äro hölador nödvändiga: men 4 hemegorna 
äro de blott ett skadligt öfverflöd. bestyrt de derstädes nu pågående mossodlingar: 


127 


d) Fäbodställe kallas en plan, långt opp i skogen 


Iket för sina kreatur på bete under som- 


VI. dit f 
maren. Der finnes alltid en stuga, fibod och 


(a) Djoknebod || 
0 Ieboda a beläz t ) N - 
I I er SREPNORE VERDE Insjöogr, lador; men ingen bor der om vintren. Jnder 


som un till en del wu la 
9 utgraälda. De äro om- betningen, i öppna skogen och på mossarne, 


g föna af skogmyror Ii ) p . 
(od Smy och moraser, samt fö jakte- ällöljas kreatuoren af ett eller flere xallbjon, 


dd i de vilda bergs- 


vacker. Fäbodstäillet 


ligen rält svåra alt kiingg i. Midt för Djekne- ffa kornmasik och 


Loda framgår I s 
soda ungår landsy gen, på den smala jord- trakterna stundom är rätt 


åsen som åtskilje arne a 
skiljer sjöarne, och vid pass hundra- är muerändels beläget på eller invid den bättre 


de alnvav dervifiå 
i Nn, v gå d ag ö A 5 
» vil gården, är en lagom höjd ängvallen i någon dal. Det här omtalta föbod- 


för att cachera et eri 
a elt batteri; Det varv här som stället hade ett serdeles skönt läze bland bergen. 


fe Due blundade och sprang.  Ryssarne kommo 
efter, och skola, enlict berättelsen, blifvit, till (e) Med Kyrkostad förstås en myckenhet bus och 
förvåning, belåtna med ”den biberaia hävförarn.” stall som vradtals äro uppförda vid kyrkorna, 
De kunde således €j neka sig det nöjet att, vid för att deri herbergera kyrkofolket och deras 
Ratan, syrprevera ”den ämabla flyktingen ,” det bästar; ty emedan de fleste bo långt ifrån temp- 
let, måste de äfven begifva sig dit sist på lör- 


före måndagen, 
serdeles vid de större högudernoa. Under tiden 


bo de i sina kyrkobodar, som vid destora mark- 


de doch gjorde som stympare; ty om de haft 
mo skickliehet f5 , 5 5 j Bs i 
nod och skicklighet för en gammal Svensk slant , je OA SL ERAr Aa 


så hade haren blifvit både fångad och stekt, 


De mortuis nil nisi bene säger val ordspråket; nacderna göra samma tjenst, 


men: kvad h ide och min Sc alejat att [ hos ert 4 sSta- 
ven || ad ' SON t valeja t iknande berättelse nne 
) D Å f) En ' Il ältel nes h u ;P Lzesta 


söra? 


Do 
stadius om Arfvidsjaur. 


£) Från Gumboda går vögen till Nybyn, Vedbo- 
mark , Bursiljam och Bjurträsk, samt Renbergs- vi 


vattnet, Nora och Sunnanå, som hgger helt vära 


Skellefteå, 


a) Detta prof har, i Falu bergslag, blifvit anstäldt 
af Herr Direktören N. Starbäck. 


128 


(hb) Hans namn är Björk. Han lär ock vid upptäe- 
kandet af Näsberget blifvit bitvädd af Herr Tur- 
tenbach, från Skellefteå slättland. Upptäckten 


skedde på sommarn år 1832, 


Sel och sele betyder ett lugnvatten mellan 2:ne 


forssar i en elf. 


) Den är dessutom hårdt roterad och af Krono- 


skatte natur. 


) Om den man hvilken detta omdöme gäller skulle 
få se dessa rader, så må han ej harmas öfver 
mitt yttrande! — Jag önskar innerligen att få 


mycket orätt deri; men fruktar för vederspelet. 


VIII. 


(a) Sådant är förhållandet till och med i södra 


Sverige, der tjäran ändock betalas med 7 R:dr 


per tunna. 


(b) Utom vid några få tillfällen, såsom då furuträ- 


det är mycket gammalt och butigt. 


(c) Om t; ex. regn inträffar vid dalens packning, 


eller det stormar under sjelfva utkokningen, så 


gör sådant en förlust af 15, 20 å 25 procent. 


129 


(d) Vedens Kingd kan variera efter arbetarens för- 


måga att bära ihop den, om han ej äger en 


häst devtill. 


:;) Se härom i Andra Delen. 


) Sistlidet års lefverering, endast från Vesterbotten, 


utgjorde 11,2591 LU 


Må man ej missförstå detta yttrande! — Om 
Statens alla medlemmar voro välbebhållna och 
min för sig, så voro regerings-omsorgerna både 


mindre och lättare. 


) Deraf vunnes då ytterligare den fördelen att 


det blef än mera genomdrucket af kåda och så- 


ledes desto fördelaktigare till tjärbränning, 


IX. 


) Länsor kallas de timmerstockar som, sinsemellan 


hopfästade med jernlänkar, ligga på vattnet och 


hindra timmerflottorna att komma förbi. 


Xx. 


Med Mrror och Kallmyror wmenas mossar i 
skogarne, som, emedan jorden i dem oftast är 


iskall, fått den senare benämningen. 


b) 


ES 
1350 


Jag vel att ett större kornsäde 4 kärrodling al- 
deles bortfrös i fjol, ej långt ifrån Calmar; och 
detsamma hände äfven med flere dylika mindre 
kornåkrar samt med potater, i myckenhet. Af 
Tidningarne såg man äfven alt detsamma iv- 


träffat i trakten af Christianstad. 


Se härom vidare längre fram Kap. XVII. 


XL 


Sedan Herr General-Consuln Dxhn unmera öfver- 
tavit befattningen med Selets bruk och Gellivare, 
bör man, af bans kända skicklichet och nit, kun- 


na boppas stora resultater. 
Så kallas landtungan mellan sjöar och strömmar. 


Båda två ävo belägna 15 mil ifrån Qvickjock. 


Se 2:dra Delen. 


Xl. 


Se äfven härom noten (c) och dessutom a2:dra 
Delen. 


Emedan jag ej vill uppträda som angifvare, ej 
heller vill kompromettera någon, så har jag, så 
väl härvid som alltigenom, förlegat namnen, både 


på 


på ställen och personer. Skulle deremot någon 
betvifla uppgifternas sunnfärdighet, så är jag lika 


villig som skyldig att dokumentera mig. 


c) Detta Kungens män, liksom det i notena får inga= 
lunda tydas på Läns-styrelsen i Piteå, som onek- 
ligen är”en af de bästa i vårt land. Få men- 
niskor, serdeleles af högre befattning, har jag 
hört så allmänneligen prisas och älskas, af bår 
de höga och låga, som grefve C. Sparre i Piteå, 
Lappar och Nybyggare betygade enstämnmigt ”att 
han varit en far för dem i nödens tid.” — De 


här menade Kungsmän äro några helt andia. 


Se 2:dra Delen. 


d) Folkets förbLöstan på flans Majestät Konnngen 
ir nästan obegränsad, här i trakten. Sammaledes 


i Lappland. Se äfven härom 2:dra Delen. 


e) Det torde €j vara obekannt att Sclets, Alers, 
Meldersteins och Avafors bruk, samt Gellivare äro 


Hans Majestat Konungen ullhörige. 


XT. 


fa) Här å orten ville man veta att de så kallade 


Ryska affärerna blifvit uppgjorda under och ef- 


9 


ter ett Ryskt kalas, som likväl Svenskarvue run= eller om odling af foderväxter, uppå trädes- 


deligen fått betala efteråt. äkrarne; men, sjelfva bortvödjandet af haskar och 


tufvor, och afledandet af öfverflödigt vatten, för- 


»; Detta inträffar de flesta somrar. 
sunimas på ett bedröfligt vis, och utaf de herr- 


liga ängar naturen sjelf på så mänga ställen da- 
XIV. nat, förderfvas en stor del geuom ett obarmher- 


tigt betande, både tidigt om våren och sent inpå 


(a) Vid Matavängi och deromkring talas dock äfven väta hösten. 
Svenska, Man säger: ängen är åkrens moder, men man 


5 kunde ock söga, ängen ger säkrare bröd än åkren. 
bj Dessa äro ett slags stäng-gårdar som göras på Vi halva, i Finlands nordliga delar, under två 
det sätt: att en myckenhet stora kiäppats, drifvas på hvarannan följande svåra frostår, baft allvar 
ned Fäve bredvid hvarandra ; elfven, långt ut liga påminnelser buru vansklig åkvens afkastning 
i strömmen. I några öppningar, som lemnas uti värt novdliga lulftstreck är; men deremot haf- 
på stäng-gärden. SALES laxhämmorna. Stunvdom ve vi under sommarn 1832 öfver hela Finland 
byggas äfven ordentliga kattsor. sett elt fägnesamt bevis huru odling och skötsel 


förmå skydda ängar för missväxt. Öfver allt i 
Några anmärkningar om Finlands ELaduzårds- å å 

oe - ; 2 Z landet bar nemligen det visat sig, alt odlade än- 
skötsel, och utväigar att gifva smöret clt hög- 


re värde i handeln; meddelade af Finska Hus- 
hållnings-wSällskapet ”). 


gar nästan alls icke lidit, ehuva missväxten på 
hö var cn af de svåraste, ja, erfarenheten har lärt 


alt ängar, äfven utan odling, blott de ägt god 
”Hvem som känner huru ofta det gamla ord- 


språket, ängen är åkrens moder, åf hvar Finsk 


Jordbrukare upprepas, skulle knappt tro sina 


växtkvaft, och i synnerhet om de varit gödslade, 
haft förmåga att emotstå de menliga omstländig- 


heter, som vållat missväxten. Fägnesamt har i 


gon, då han ser i hvad skick våra ängar, med synnerhet det varit, att äfven på sådane frost- 


få undaulag, ännu äro. Man må ej tala om än- ömme ställen, der våg-srödan blifvit förstörd, 


gars odling, ej mindre om deras gödslande, eller hafva goda och kvaftfulla, odlade ängar, ecburu 
anstalter att kunna, då behof göres, vallna dem, 


flere gånger qväste af kölden, likväl repat "sig, 
IR och gifvit rik åring. Hurn mycket tryggare och 
mindre bekymrad skulle ej bonden uti frostöm- 


Dessa anmärkningar äro hemtade ur Finska Alm= hårda frostår 
nackan för innevarande år ma lanudsorier emottaga de härda frostären, om 


124 


han ägde en eller annan sädan ing all räkna op 


på, och en ladugård, om och ej talvikare än för 


det närvarande, likväl bättre föd I; då den kun- 
de gifva, anda till dubbel afkastning mot vår 
närvarande, 

Det år ett stort fel af dem. som verkeligen 
vilja bringa sin ladugårds-skötsel uti ett bättre 
skick, att de vanligen hörja med att skaffa six 
frvnmavdt boskap. Ilvart och ett lands atvel 
passar bäst för det, och hvar lan Isort, ja hvart 
byalag har uti betets beskaffenhet, ja uti hela 
silt läge sådane eger beter, att den som vill för- 
hätlra sim boskaps afvel, alltid kommer säkrast 
till målet, om han börjar med att förbättra 
e2en aäfvel tom sig. 

Den uslaste ko, då nemligen den icke är sjuk 
eller i grund fördervfvad, fall som naturligtvis 
här icke komma i fråga, börjar straxt taga hull, 
få kortare glänsande hår, och ett muntrare utse- 
ende, så snavt henne gifves en rundeligare och 
håttre föda, under en sorgfälligare skötsel. Ef- 
tevhand börjar hon ock med ymnigare mjölk tack- 
samt betala den ömmare vården. Hvem som för- 
sökt det, vet alt äfven små, och till utseendet 
tsla kor kavona, genom god skötsel och vik föda, 
bringas till en betydeligt större afkastning.  Mä- 
ter han sin mjölk, och för han ordentelig räk- 
ning öfver sitt foder, så skall han ock se, all en 
vunmdeligare utfodring betalar sig väl. Litet me- 


3 
ra besvär, och 40 eller 50 Lispid hö mera, kun- 


na bringa em ko från 50 eller 200 kannor mjölk 


om årel, Ull 309 och ytterhgare 30 Lispsd hö 
kanna efter bavd höja afkomsten till 4vö ella 
450 kannor om året, hvilket är det kavntal som 
uti väl skötte ladugårdar mot hvar ko öfverhuof- 
vud tagit erhålles. 

Detta är likvist för ingen del svånsen, hvar- 
vid vi utt vårt land måste stadna, vid förbätt- 
randet af boskaps-afvelo. 

Mater man, icke blott dazeligen, moreon och 
qväll, all mjölken, utan derjesate, hvar fjorton- 
de dag, eller en ging I månaden, hvar kos mjölk 
särskildt, så skall man finna, att skillnaden emel- 
lan kor är så stor, att den ena kan gifva 6 ja 7 
eller & huudrade kannor om året, då en unnan 
ej gifver mera än 300, med likadan föda och 
skötsel. Att sålunda lära sig känna hvar ko, är 
alldeles nödvändigt för den som vill förbattra sin 
afvel, ty en god mjölk-ko gifver merendels afvel 
af samma beskaffenhet, och man kan slägte för 
slägte uppbringa och fullkomna denna egenskap, 
som hos boskapen är af alla egeuskaper den mest 
dyrbara, 

Härmed vill man för ingen del neka, det ju 
äfven andra egenheter fivnas, som äro af högt 
värde. Ibland desse är den, att vara storväxt 
en egenskap som är af stort värde uti de lands- 
orter, der man nyttjar dragoxar. I sådane orter 
är det derföre väl om en och annan hushållare 
söker skaffa sig boskaps-afvel af stort slag, för 
att sjelf aga och kunna förse sina grannar med 


stora starka diagare. 


1360 


Men har mav ej sädan alsigt, så lär erfaren- 
heten alt vår småväxta Finska afvel, då den skö- 
tes och födes val, är förmåvligare , det vill såga 
trils bättre, och utaf samma mangd foder FÅS 
mera afkastring, än de utländska storväxta Ktu- 
aturslagen. En allmän och osviklig erfarenhet 
lär äfven det, att vär inbemska afvel, då den väl 
födes, slägte för slägte kan blifva större, i syn- 
nerhet om man fäster ett hufvudsakligt afseende 
å denna egenskap, det vill säga, allt jumt, slägte 
efter slägte, utväljer afvels-djuren efter den stör- 
sta kon, 

Mjölkens mätande är här anmärkt såsom en 
hufudsak. Den sker utan besvär om man för 
det kävil, som begagnas till n jölkens samlande, 
gör sig en måltsbieka, så att man vet stop- eller 
qvarter-talet, blott genom alt doppa stickan i 
kärilet, Men då hvar kos mjöl, säsom nämnt är, 
mätes särskildt, bör det ske med qvartersmått, 
ty elt litet misstag hvar gång, kan göra stor Orig- 
tighet uti omdömet, då man af blotta 10 eller 
20 mätningar vill sluta till hela årets afkastning. 

För en värdinna, som ej kan skrifya, går det 
väl ej så lätt, att hafva reda på denna sak; men 
henves vanliga goda hufvud att räkna, och ben- 
nes trogna minne, skola nog hjelpa henne, blott 
det en gång blefve n öjligt att öfvertyga henne 
derom, att denna lilla omständighet är af så stor 
vist, alt hon ej försummar att på pertor och 
karfstockar uppdraga sina märken öfver de dag- 


liga matningarne, och att bvar månad göra sitt 


3 
127 


öfverslag, både öfver ladugårdens hela afkast- 
ning, och hvad hvar ko särskildt gifvi. 
Näst ordmng med mjölkens mätande, hvar- 


igenom en trefven värdinna allva säkrast kan öf- 
vertyga både sig sjelf och sin man, alt allt ut 
ladugården ordenteligen tillgår, är det att hafva 
ordnivg med utfordringen, en högst väsente- 
lig sak. 

Erfarenheten intygar, alt en sträng orduing, 
så att boskapen på bestämda stunder om dagen 
får sina vissa mått af foder, göv otroligt mycket, 
så att den ordentliga, med knapp foder-tillgång, 
kan få vida större afkomst än den som har vida 
större foder-tillgång men gifver det oordenteligt, 
så att boskapen stundom lider brist, än på foder, 
än på vatten, och får i hela timtal hungra och 
utledsnas, stundom åter får så mycket, att den 
äter sig öfvermiält, och dertll drar under sig 
och förderfvar mycket af fodret. För ombyte och 
ojemnhet är boskapen så ömtålig, att mjölk-kor 
för en tid märkbart minska mjölken äfven då, 
när man öfvergår från ett sämre till ett bättre 
foder. 

För att få en rält ordning, gör äfven en upp- 
märksam och van sköterska väl att tid efter an- 
van väsa fodret, för alt öfva upp silt ögnamått, 
och vara säker. Detta besvär är ganska litet. 
För busbonden gör det, i anseende till den sto- 


ra mängd af små lador vi vanligen hafve, allde- 
les till fallo, då han håller räkning öfver sitt 
skrindtal. Samlas åter allt höet uti ett enda för- 


135 


varingsrum, såsom älven uti vårt land på åtskil- 


lign ställen öfligt är, så blir det utan vägning 
svärta omöjligt, att rave rätt säker om en jermn 
utfodring. 

Om ladugårds=skölsel vore ännu många un- 
dra saker att saga, men vår afsigt vu här, ätt 
leda den liedervärda Allmogens uppmärksambet 
uppa visten af att smörets ans egnades mera upp- 
måärksamhet, än ou är fallet. 

Hvem som känner Finland, måste säga, alt 
det förträffeligen skickar sig för boskaps-skötsel; 
icke derföve, som ägde vi så stor rikedom af fo- 
der, eller feta och ymniga betesmarker, "”EPvert- 
om, mänsa och de flesta svannländer hafva uti 
dessa afseenden företräde för Oss. Men vårt lavus 
starka sida är den, att landets vägiga och vex- 
lande yta, bär en rikedom af krvyddartade växter, 
[ 


Oc h t 
välja bvad slags foder den Bnnetr för sig tjenli- 


r boskapen npoder betestiden tillfälle att 
gast, efter väderlekens beskaffenhi t, silt cgel sund- 
betsskick, eller sjelfva lynnets hugskott, för hvil- 
ka man ej får förtycka att sjelfva boskapen vill 
hafva sitt lilla fria spelrum 

Denna kryddartade beskaffenhet, af vårt hård - 
vallshö, och af betet i kanten af våra backar och 
höjder, skulle gifva vårt smör, och ån mera vår 
ost och böskapens kött en högt skauad och läc- 
ker smak, blott allt vätt tillstalldes och begagna- 
des, och boskapen alla tider på året väl föddes; 
ty detta är ett vilkor bvarförutan ladugårdens al- 
ster icke kunna äga den godhet landets natwm 


130 


medgifver. Derjemte är ock det nödigt, att bo- 
skapen gilves mera salt, än man nu vanligen bet 
står henne, och kryddar man utfodringen med 
evbär, nässlor, höfröt) och mera dylikt, blir nyt- 
tan så mycket större. 

För det närvarande är, med få undantag, vårt 
Finska smör sådant, alt om det komme till torgs 
med smör ifrån de orter, der ladngårdarne or- 
denotchegen skötes, skulle det säkert få säljas en 
tredjedel eller bälften billigare, och det sämsta 
skulle alls icke kunna afsättas såsom mat. Det 
är likvist endast ansen och omtankan som gör 
denna skillnad; och komma en gång vi uti dessa 
puvkter lika långt som andra, så skall ock ofel- 
bart Finska smöret, likasom allt ifrån bergsbyg- 
der och högländta orter, skattas högt af förmög- 
na, som hafva råd att högt betala sådane små 
och lina olikheter uti läckerbet. 

Vi vilja vu lemna boskapens fodrande och 
skötsel, för att endast fästa oss vid mjölkens och 
smörets ans. Dervid: förekomma följande hufvud- 
sakliga punkter, som borde iakttagas, men som 
till en stor del försummas. 

1:0 En stund förrän mjölkningen anställes, 
bör man gifva kon att dricka; En säker erfaren- 
het lär, att bön derigenom, icke blott ger märk- 


bart, ända till et qvarter mera mjölk, utan man 


Alt böflröet sorgfälligt samlas, är af icke liton vigt; 
man hör i sådant afseende förse alla lador med tå- 


ta golf. 


LING 


vimner äfven det, alt hon villigare cer mjölken 
ifrån sig, eller blifver hvad man kallar lätt nmjöl- 


ad. Denna vattning bör likvist för ingen del 
ske genom alt köra boskapan ut, en Finsk sed 
som kan bafva sin goda sida, då det sker blott 
vi j| 2 a - : i 
id. mild väderlek, och man undviker halka, i 


synnerhet då vägen går utför branta backar. 


Nyttjar man dagligen bötlag, så är det gan- 
ska tjenligt att gifva denna dryck före mjölknin- 
gen; kon blir deraf vid så mycket bättre lyune, 
och ger då så mycket villigare sin mjölk Sfrån 
sig. I allmänhet må det ock anmärkas, att allt 
hvad som gör kon nöjd till hennes välmåga ver- 
kar mer än man tror; ty hennes natur är mild 
och lättrörd, och vid hård behandling vantrifves 


hon alltid. Ljusa och snygga fahus och att tid 


efter annan skrapa och borsta boskapen, äro ock 
derföre omständigheter af stor vigt. 


Det, alt nyssvattnad ko ger mjölken latt ifrån 
sig, är icke beller af liten vigt, ly ett noga ut- 
mjölkande ända till sista drvoppan, är eljest icke 
någon lätt sak, och en hvar vet att detta likvist 
är en viglig omständighet, emedan en ko genom 
vårdslöshet kan blifva sin, på tredjedelen af den 
tid, som hon vid god bi handling skulle mjölkat. 
Men hvad man kanske ej så allmänt känner, är 
att vid hvarje mjölkning, den mjölk som sednast 
kommer är ända till 5 sängor rikare på grädda, 
än den mjölk som först drages ur spenarne, och 
alt några uti jufret qvarlemnade droppar ger den 
nästföljande mjölken oarter. 


LES 


2:0 Den största renlighet nti hvarenda del af 
mjölkens skötsel är något hvarförnlan den omöj- 
ligen kan vara rätt väl artad, eller gifva ett godt 
smör, Således bör ladugårds-pigan före mjölk- 
ningen tvälla sina händer, och ätminstone tid ef- 
ter annan äfven kons jufver, Holländare, och 
andra, som äro kända för sina goda ladugår- 
dar och sitt goda smör, tvätta jufret vid bhvär- 
enda mjölkning. 

Alt alla kivil, stäfvor, mjölkså, sil och bunkar 
böra vara fullkomligen rena, äv likaledes ound- 
gängeligen nödvändigt. Huru veningen dagligen 
bör verkställas, och tid efler annan med enlag 
eller lag af getpors eller Int, som göres starkare 
med tillsatts af kalk, känner en hvar, men hvad 
man ofta ser felas är det, att kärilen få stå för 
linge, förrän de rengöras, och att torkningen ej 
sker så hastigt som vederbör. Afven torde det af 
mängen försummas, att tid efter annan låta käri- 
len stå hela dagen folla med vatten, för att ut- 
draga djupare ingrodde oarter. Utvikes är man, 
då ett käril finnes hafva oatter, €j ens nöjd der- 
med, utan söndertager kärilet, för att kunna sär- 
skilt rena hvar bit. 

3:0 Näst snygghet med kärilen, är den största 
renlighet vödvändig uti det vum, der mjölken 
förvaras. Mjölken är ett ytterst fint och ömtå- 
ligt ämne, ja det ända så längt, att den antager 
smak af luktande ämnen, som förvaras uti det 
rum der den står. Ar således der snusklukt, så 

får mjölken ev dylik. Röker rummet in, eller 


142 


rökes der tobak, förvaras lök eller avdra starkt 


. / 
Juklande ämnen, så meddela alven de mjölken 


främmande smak. Man bör således med yttersta 
sorgfallishet akta både mjölken och Jen skuwm- 
made gväddan, eller flet, som vi ber ämna det, 


för all främmande lukt, för damm och flugor, 
och sommartid bör jemn väderväxling hållas i 
mjölk-kammaren, hvilket vinnes om ett fönster 
uttaves, och man i dess ställe insalter en am, 
uppå hvilken är spikadt ett ylletyg, så glest att 
vildret fritt får spela, utan att flugo: kunna in- 
tränga. På detta sätt kan man ock uti mjölk- 
kammaren under den heta tiden bibehålla den 
svalka, hvarförutan mjölken ej vill arta sig vält väl. 

4:o Det är af vigt, att ej sila mjölken djupa- 
re, an högst Wwå tvärfinger. Djupare mjölk ger 
derföre alls icke mera grödda. Mjölk-kärilen bö- 
ra derföre vara vida, men låga. De böra äfven 
hafva stadiga laggar och väl tjock botten. Erfa- 
renheten liver, att sådant bidrager till ymmgare 
och bättre grädda. Deremot ir det en origlig 
tro, alt tillsatts af vatten år få rmånlig. Man får 
väl mera grädda, men denna blir svagare, så alt 
man ej alls erhåller mera smör: detta blir ock 
af sämre smak, än om mjölken uj padlas ven och 
oblandad. Gräddan eller filet bör man vj låta 
stå länge oskuminad; det blir ej derföre dess 
mera, men det får oarter om det blir ganmalht; 
deremot kan (ilet, aå man, för att få deraf till- 
räckehgt, måste länge samla, utan olägenhet stå i 


flere dagar, ja nt mer än on veckas tid nn fil- 


143 


stäfvan, blött vasslan ofta aftappas, och filet en 
eller annan gång dageligen omröres, samt man 
för öfr iakttager hvad här ofvan om snygghe- 
ten anmärkt är, 

3:0o Vid smörets kärning äro äfven flere om- 
stävdigheter alt iakttaga. Den vana man uti 
landet på Nera ställen bar, att ställa kärnan en 
stund på hett ställe, att uppvärmas, är högst 
fördevlvelig. Det bästa fil kan genom en sådan 
förseelse ge ett dåligt smör. Blir det nödigt att 
uppvärma filet, så intages detta 10 eller 12 tim- 
mar förr än kärningen skall anställas i varmt 
rum, och kärnan uppvärmes förr än filen islås. 
En jemn tackt vid kärningen är af vigt; några 
ovarsamme och hastiga tag af en okunnig kunna 
skamma bort det bästa smör. Vill snöret ej af- 
skilja sig, kan man påskynda det, om en half 
jumfru shirt smör tillsläs mot bvar kanna fil; än 
lättare hjelpes det med tillsatts af litet fint stött 
alun, af en ärts storlek mot hvar mark smör. 

6:o Att smöret med yttersta sorgfällighet ren- 
göres från vassa är dernäst af stor vigt. Det 
bästa smör kan eljest få oarter, om en doft 
vassla qvarlemnas. Detta vinnes, såsom bekant 
är, genom llitig arbetning med slef; men hvaruti 
man ofta felar, är det, att man bearbetar smöret 
uti för stor massa; det kan då ej utbredas så 
tant som nodigt vore. Man måste dervföre, då 
mängden är större, afdela det uti flere delar. 
Denna bearbetning af smöret, för att afslilja 


vasslan, är af största vigt, och så enkel den sy- 


144 
ves, fordrar den mycken uppmärksamhet, och ett 
eget handlag, ty bearbetas smöret för mycket, så 
blir det segt, och förlorar mycket af sin godhet. 
Alt flitist ombyte af friskt vatten befordrar vass- 
lans afsång, och gör smöret stadigt, vet en hvar. 

7:0 Vid smörets saltning äro vidare följande 
omständigheter nödige, om man vill hafva smö- 
ret fullkomligt godt. Man bör rena sitt salt, 
tvälta det väl, torka det i ugn, stöta det fint, 
velv väl förvara det för damm och annan oren- 
lighet. Är saltet icke alldeles hvitt och rent, 
bliv smöret owöjligen fullkomligt godt. 

SH En nogare sortering af smöret, är vidare 
högst nödvändig. Dermwed nun enas icke blott att 
vinter- och sommar-smöt tj böra sammanblandas, 
sådana stora olikheter förstår en hyur att undvi- 
ka; men man mäste gifva akt pi än smärre skill- 
nader. Äfven vid sorgfallig ans händer det, alt 
allt smör ej lyckas rätt väl, eller tager en li- 
ka grann och klar färg; eller är utlodringen ej 


Man bör derföre hafva en större mängd byt- 


alltid lika god, eller uppstå andra små olikheter. 


tor, så att bvarje kärning kan mest i fyva eller 
fem veckor få stå för sig, och först sedan må 
man sammanvblanda de som äro af enahanda god- 
het och fullkomligen lika till fårg, ty denna lil- 
la omständighet, så obetydelig den i sig sjelf är, 
då smöret eljest är godt, verkar otroligt mycket 
på priset, i synnerhet då afsättvingen sker utri- 
kes. Bor man näva stad, så att hvar kärning 


kan föras uti sin €gen bytta, är det så mycket 


bättre, i synnerhet, då det säljes med sin bytta. 
Slöjdandet af sådane, kan sålunda bli en liten 
vionter-förtjenst. 

Hävvid år vidare att iakttoga, att om det 
kävil, i hvilket smöret skall förvaras, är nytt, bör 
det förut fyllas och få draga i sig stark sallaka. 
Utrikes är man dermed så noga, att de karil, i 
hvilka smör skall förvaras, hel och hållne kokas 


uti stark sallake, 


) Således utan konsiderationer. 


Detta bindrar dock ingen att vara en Svensk 
man, såsom sig bör, då det behöfs; men hatet 


adlar hvarken riddarno eller hans svärd. 


NYVI. 


Herr Billjevalchs mellankomst i Norrländska sä- 
dekhundeln m. mm, har gjort otroligt gagn. Då 
en tunna råg förr kostat 1 och 22 Rdr ficks 
den ov för co å it. Hvilken skillnad! Om 
flerr Lilljevaleh gjorde en resa genom Norrland, 
och den blef kunnig för folket, så skulle den 


snart nog förvandlas till ett trivinf-låg. 


Man sade alt ”köpstads-borgrarne” till den grad 
i början voro hätska mot Herr Eilljevalcbs ombud 
att de knapt nog voro: säkra för våld; och 
jag har hört alt mången Norvlänving som vid 


- 


! 
| 
| 


2 - & mn 
Ana 


148 


marknaderne fi ågade efter ”Stockholms-borgarew” 
blef vilsevisad m. m. 


(ce) Ett skäl är > dels tunna, eller 4 kappar. 


RESA 


GENOM 


) Med stenskrafvel menas ett större stenrös. 


Norrland och Lappland 


TILL 


Nulitelma och Gellivare, 
ar 1834; 


af 


IP. Engström. 


SEDNARE DELEN. 


STOCKHOLM, 
tryckt hos H. G. Nonrpström, 1834. 


I. 


(d. 4:de Juli.) 


På Göljen kom jag öfverens med en mnie qvar- 


1 


ters Lapp-gubbe att lotsa mig, genom skog och my- 


ror, till Jockmock. Han betingade sig 24 sk. rg:s per 
mil för detta besvär, då han tillika åtog sig att 
hära de få saker jag medförde. Gubben hade ett 
platt-tryckt och fult ansigte med bredt utstående 
kindknotor, tofvigt hår under en randig Lapp-mös- 
sa, låg panna, små grå och djupt liggande ögon, mel- 
lan hvilka den lilla näsan stack fram, som tummeli- 
ten på en träkloss. — 

Deremot hade Skaparn försett honom med en 
mun så bred att den kunnat stå bi för tvenne de 
mest pratsjuka käringar i verlden; ty mungiporna 
gingo ända bortåt öronen. Hakan var något spetsig , 
och derpå framstucko här och der några glesa skägg- 
strå. Omkring den bara halsen hade han bundit ett 
snöre, hvari den så kallade bröstlappen hängde. Den- 
na persedel var utsmyckad med hvarjehanda sivater 
aftenn. — (Rika Lappar ha silfyer.) — Skjorta hade 
Lapp-gubben icke, utan bar i det stället närmast 
kroppen ett slags vallmarskolt, som till skapnaden 
liknade en skjorta. Der utanpå hade han ett dylikt 
plagg af beredda renkalf-skinn, och kring midjan, 


2 


utanpå allt detta, fistades en gördel, som gaf be- 
klädnaden någon likhet med en blus. Den slutade 
straxt nedom” knvävecket. — Innan gördeln fästades 
kring lifvet uppdrogs den yttve skinnkolten så myc- 
ket att den, efter åtbindningen, formerade en säck 
omkring barmen, hvari gubben gömde bröd, torrt 
renkött och fisk, jemte pipa, tobakspung och eld- 
tyg, m. m. 

I en serskilt näfver-kont — ett slags rensel — 
förvarades mina tillhörigheter, samt den för Lapp- 
mannen så kära bränvinsflaskan. Näfver-konten fast- 
gjordes på ryggen med flere bröst- och axelgehäng, 
och den bars sedan utan svårighet. — Benkläderna voro 
äfven af rensämsk , liksom öfverkolten, och på fötterna 
bar han de i Lappland vanliga käng-skorna, som van- 
ligen sys med sen-strängar i stället för tråd. De äro all- 
deles vattentäta, om de göras väl. Botten och sidostyce- 
kena äro af barkadt läder, som hopyikes och samman- 
sys med öfverlådret, så att det hela får ett ungefär 
lika utseende med vanliga kängor. Öfverlädretoch fram- 


tungan, äfven som den delaf bakstycket hvilket sve- 


pes krivg smalbenet, äro och mäste vara af mjukt 
rensämsk (beredt renkalf-skinn), för alt ej skada foten, 
då kängan snöras ntanpå benkläderna med ett tums- 
bredt band, som är fastrjordt i skodonet. Strumpor 
nyttjas aldrig i dessa skotyg, utan i det stället instop- 
pas en hop mjukt hö, som tillvedes enkom för detta 


ändamål, och omger foten så väl, att både värmen 


d 
bibehålles och kängans botten blir sti ifvigare att gå 
på. — Då kängorna på förutnämde sätt blifvit väl 
åtsnörde utanpå nedra delen af skinn-byxorna, så 
kan sedan €j vattnet intränga på kroppen, då Lap- 
parne gå uti och öfver de djupa myror och ström- 


mar, som finvas till öfverflöd i Lappland. 


Jag sjelf hade klädt mig i vanlig sommardrägt, 
och Lappgubben skrattade förde nskull lika så mycket 
åt min ”dåliga myggedrägt ,” som jag åt hans snuskiga 
skinntröja, hvilken nu var soltorkad och skrabbade 
som ett åkerspöke. — Just som vi skulle bege oss 
åstad skrek gubben till: ”u — u — u — hm! hm! 
min knif! — jo, jo!” — och wvred munnen ett halft 
slag åt högra örat. Derpå lufsade han tillbaka in i kö- 
ket, der han nyss hade ätit och glömt den. Här be- 
gynte han krafsa upp kläderna, och band sedan 
i bysgjorden fast knifven, som varinstucken i en läder- 
skida. — Nwäntligen bar det åstad ifrån det kära Göl- 
jen och dess: gästfria innevånare, först en half mil 
uppåt Engeså-elfven, och sen öfver glesa sandmoar 
och myror till Tvärån, ett för Gäöljens bolag utsynt 
ställe "till jernverks anläggning, som dock hvarken 
bör eller lär bli begagnadt, emedan det ligger för 
nära iHtill hufvud-egendomen. Sandmoarne voro be- 
växta med renmossa, och skogen var gles; men här 
kolades ifrigt, och föga syntes det ha medtagit för- 
rådet, 


,; 


4 

Färilfrån roddes åter en half mil uppåt strönmi- 
men, till Orasjärv, som ligger 23 milifrån Göljen. — 
Nybyggarn i Orasjärv skall ha blifvit straftad för 
penning-förfalskning, och hans bustra har varit an- 
tastad för annat brott. Då jag kom in i stugan höll 
hon på alt baka tunnt bröd, af malen halm och bark, 
jemte något kornmjöl. Det gräddades ömsom i ugns- 
mynningen och i spisen på en jernplåt, samt sma- 
kade bäskt och var elakt. Jag förfogade mig genast 
från Orasjärv, på vägen till Naisjärv, och passerade 
Pol-Cirkeln, straxt i norr om det förstnämda stället. 
Längs utmed polcirkeln gick sedan min väg till Erts- 
järv och Bönträsk, 13 mil, genom moraser och myror, 
der jag fick vada i vatten och gyttja högt upp på benen. 


Jag fann alltför snart buru orätt jag gjort som 
ej försett mig med tälta vatten-kängor och Lappdrägt; 
men det var nu för sent, ty männerna voro allestä- 
des borta. De hade redan begifvit sig härifrån på 
vägen till Neder-Kalix marknad, för att der få säd 
för sin tjära. I skogen såg jag många släpvägar efter 
tjärltunnorna , som här köras med en häst, och rulla 
derunder på marken. De äro fördenskull gjorde af 
ganska tjockt och starkt virke, och väl förvarade. 
Likväl sågos ofta, vid vägarne , söndersprängda band, 
som af stenar och stockar blifvit krossade. — Alle- 


städes voro sandmoarne förstörde af skogseldar, men 


på de sidländta trakterna syntes lerblandad god jord, 


» 


och starrgräs på myrorna. Björk, asp och hägg väx- 
te öfverallt, — 

Så väl Ertsjärv som Bönträsk ligga på höjderna 
vid ett par insjöar af samina nanän, — (järv eller jär- 
vi betyder träsk) — och allestädes i Lappland ser man 
de första och flesta nybyggen vara anlagde i närhe- 
ten af sjöar och strömmar, emedan derstädes är mind- 
re  frostländt, särdeles på norra sidan, om en skogs- 
höjd stöter der intill. 

I Bönträsk voro folket Lappar, men bodde lik- 
väl i ett litet hus, som kunde vara vid pass åtta 
alnar i fyrkant. Deri fanns en spis och två sängar, 
uppfyllda med renhudar och trasor, samt käringar 
och barn, af hvilka ett låg bredvid modren, inbäd- 
dadt i en urholkad träklabb, som nvätt och jemt gaf 
rum åt den lilla skrikhalsen. En dylik träklabb, el- 
ler tråg, med ett deri På samma sätt insvept barn, 
hängde på remmar i taket, för att således vaggas 
till sömn. 

Det var midnatt då jag kom till detta ställe, 
och alla sofvo, utom ett par svartraggiga hundar , 
som spetsade öronen och höllo ett gräsligt allarm då 
jag först tittade in i ett rökigt näste, der två qvin= 
nor lågo på jordgolfvet och hvilade kring en eld, 
som ännu glimmade midt i den sotiga stugan. Röken 
gick ut genom en öppning på taket, se'n den förut till- 
börligen svartmålat väggarne, der sot, trasor och torr 
fisk, jemte ett par träbänkar, utgjorde hela möble- 


nd 


— SR To 


sa 


6 


ringen. Det var härifrån man visade mig in i den 
förutnämda bättre stugan; men som jag ej heller der 
kunde trifvas, för smuts och myggor, så hbegaf jag 
mig ut i en nära belägen bod, ett litet kylle, som 
var uppsatt på fyra alvshöga stolpar. Der kvöp jag 
in; bland renhudar, hund-skinn och furubark , utbred- 
de min regukappa under och tuluppen uppå mig, 
och sof sedan godt till morgonen, då jag sjelf om- 
bestyrde att den ena gumman tvättade sina hän- 
der och kons spenar innan hon mjölkade.  Dernäst 
fick hov sammaledes purifiera ett par torra gäddor, 
hvareller jag sjelf stekte, kokte och åt, samt begaf 
mig dervifrån, sen jag liqviderat välfägnaden. Här 
fanns ivtet kaffe och ingen trefnad, för mig åtmin- 
stone. 

Så snart jag kom ut ur dessa rökhål, blef jag 
omgifven af millioner myggor, som höllo en satanisk 
taffelmusik kring milt blottade ansigte, det jag ej kun- 
de förmå mig alt insmörja med tjära och smör, som 
skulle vara förträfligt alt afvärja de oblyga gästerna 
med, om det ej rann ner i mun och ögon, och der 
ästadkom både osmak och sveda. — På vallarne, 
ntomkring husen, så väl här som i Ertsjärv , växte rätt 
vackert gräs mellan åkertäpporna, på hvilka det obe- 
tydliga kornulsädet var klent, ty under hela våren 
och för-sommarn hade Inften alltjeomt varit mycket 


kall 


(dl. 5:te Juli.) 

Från Bönträsk till Risträsk, 3 mil, finns co li 
ten gångstig gacnom ödemarken, der man ofta må- 
ste vada genom myror och strömmar. Bisträsk-ån var 
dock för djup att gå öfver på det sättet, hvarföre vi 
måste ropa efter en båt, som ock snarl nog syntes på 
sjön. En Lapp-flicka rodde framåt och sjöng muntert 
tills hon blef varse mig, som stod på en klippa vid 
stranden. I ögonblicket stannade hon med rodden 
och gjorde en rörelse att vända om båten, då i det- 
samma min Lapp-gubbe kom fram ur buskarne 
och tillropade henne frid; ”ty — sade han — 
vi voro inga rymmingar.” — Då vände hon åter 
till oss; och vi blefvo öfverförda. — Orsaken till hen- 
nes tvckan lär verkeligen varit den: att hon trodde 
mig vara en af dessa rymmare, som stundom skola 
besöka Lappland, för alt undgå lagens nväpst: men 
närvaron af Lapp-gubben öfvertygade henne genast 
”att allting stod väl till.” (a) — I Risträsk var till- 
ståndet ej mycket bättre än på förra stället. Här voro 
dock männerna hemma, och syselsatte sig med att, 


ibland qvinnorna, rensa och koka den fisk som ny- 


ligen blifvit fångad. Det makliga folket satthop- 


tals i rökpörfena "devinne "och gjorde ingen ting, 


medan lite sad och gräs" växte utomkring på de små 


8 


tfapporna. Skogen stod på alla kanter hög och skön , 
ty som denna trakt ligger för långt ifrån sjökusten 
och marknads-platserna, så kan här ingen tjärbrän- 
ning företagas, och just derföre voro furörna I be- 
håll; Här väste älven granskog i myckenhet, och på 
god jord. 

Emellan.  Bönträsk och Risträsk ligger, bland 
många andra myrängar, den så kallade Björkmyran, 
en ängvall al minst fem hnndra tuvnclands vidd, på 
god kärrjord. Der gick nu en hop kreatur, al och 
an, och nedtrampade gräset, under det de afbetade 
topparnes Närmare intill Bisträsk var åter en dylik 
större myräng, ibland kärv och mossar "tan tal. På 
dem växte starrgräset  alns-högt ibland löfskogen 
vid kanterna. 

Från Risträsk till Gellivare Bi uks-uybygge Herk- 
berget, gick vägen, 14 mil, genom de värsta moraser 
och vildmyro jag hittills sett. Jag måste vada genom 
kärr och snossar, högt öfver knäna, och fick på köpet 
gå öktver sju stycken större och mindre strömanar, af 


hvilka en del stodo mig upp till midjan. Vattnet i 


dem var iskallt och jeruhaltigt. Spångar och gångstig 


fanns ej tecken till. — Då jag omsider kom fram till 
Herkberget var mannen borta och arbetade på an= 
läggningen af ett för sig och de sina helt nyligen 
utsynt Krono-nybygge. Han kom likväl hem på afto- 
nen, och sade sig ej kunna stå ut med den skatt 


och ölviga servituter, som, på sednare tiden, blifvit 


92 


bruksvybyggena pålagda, hvarföre han nu, på sin ål- 
derdom, företagit sig alt bryta nyhemman. Läns- 
mannen med två Tolfmän (b) hade nyligen utsynt hans 
nya lögenbet, för hvilken embetsförrättning han var 
dem skyldig circa tjugo di B:co, en summa som 
visst icke är för slor, i anseende till förrättningens 
besvärligheter på den långa väg som synemännen 
oftast måste färdas; men önskligt vore att syne- 
kostnaden kunde mildras, eller på annat sält bestri- 
das, ty kolonisationen af dessa vildmarker skulle deri- 
a€enom mycket befrämjas, alldenstund hela denna om- 
kostnad nu ofta medtar nybyggarens halfva förmö- 


genhet, och således knäcker honom i förtid. 


En anvan och större orimlighet ligger i det lag- 
bud som ålägger nybyggarn alt på vissa år full- 
göra flere byggvader och odlingar å nyhemmanet, 
vid äfventlyr att i motsatt fall bli derifrån skild, utan 
all ersättning. — Denna katastrof har ock nå- 
son gång inträffat blott på angifning af en hat- 
full eller spekulativ granne, som angifvit försummel- 
sen hos Länsmannen, hvilken derpå hållit syn, fun- 
nit bristfälligheten verklig, och derefter anmält för- 
bållandet hos Landshöfdinge-Embetet, som laglik- 
mätigt förordnat om annan nybyggares aptagande., — 
Då en fattig nybyggare i dessa trakter oftast har 
svårt för alt lifnära sig med hustru och barn, särde- 


les om nassväxt eller andra olyckor inträffa, så är 


JO 
det nästan barbaviskt aln på ofvannämde sätt jaga 
honom från hus och hem. för ev diktad eller 2 
lig hi istfällighet, som nöden åstadkommit. Det bli 


således här ej nog”alt vara fattig.” "Mau måste ock 
bli hängd; — och Staten vinner ej på dylika opera- 
tioner. 

I Bönträsk hade jag ätit fisk och mjölk, med 
barkbröd, och här fanns ej heller utsigt till bättre 
förtäring; ty svarta väggar och paltiga ak nungar för- 


mörkade stugan, som utomdess var både låg och 
”& 


eländig. Jag hade ej försett mig med matsäck på re- 
sar, för att således tvingas till en kunskap de facto om 
nybyggarnes lefnadssätt , och, i sanning, jag glömmer 
det icke snarligen. — Jag var nu både trött och ul- 


hungrad, men måste ätnöjas med hvad jag förut 


erhållit. Min nattbädd var en famn hö, som lades på 


golfvel, i ett hörn af stugan, På höknippan utbred- 


de jag åter min regnkappa och tuluppen, och sof 
till morgonen, då den välvillige nybyggaru trakte- 
rade mig med det kallé som snnu var öfvigt cfer 
nybygges-synen. Det presenterades i träkoppar och 
Seen bra, till och med utan socker. Här köp- 
te jag en svarfvad Lapp-käpp af björk, det enda va- 
pen jag medfört på hela resan, och det jag ej en en- 
da gång behöft tillita. 

Nyhbyggarn sade mig att i Herkberget skall fin- 


3 
nas kalksten; men som uppgiften skedde om aftonen 


så blef ej förhållandet undersökt, och pi morgonen 


bh 


gick jag och gväfde i åkrar, ängar och mossar, och 
glömde kalkstensberget tills jag redan var en mil 
ifrån stället, då det var för sent. Om likväl den upp- 
giften har sin viktighet, så kan den i framtiden bli 
af stort värde för de masugnar som ofelbart skola 
uppbyggas i Lappland, då man en gång hunnit öf- 
vertyga sig om både möjligheten och nyttan af en 
utvidgad bergsrörelse i dessa trakter. 

Täll bredvid Herkberget ligger den så kallade 
Herkmyvran, elt fält om miust åtta hundrade tunne- 
lands vidd. Der ofvanföre vidtar Solhnyran, som i 
första sträckningen är en mil lång, och se'n fortgår 
med få afbrott förbi Nattavare och Kilvo ända fram- 
åt Gellivare, hvilket tillhoparäknadt gör åtta mil. På 
sidorna om dessa slörre myvängar ligga mindre skogs- 
kärr och mossar af lika beskaffenhet. De äro alla mer 
och mindre odelbara till äng. På större delen af dem 
växer nu medelsorts starrgväs, som här och der af- 
bergas och förvaras i hässjor. — Deuna höbergning till= 
går på det sätt: att då gräset är afslaget bliv det sam- 
manräfsadt och upphänges sedan på hässjorna, der 
det oftast får sitta qvar tills det hemköres om viutren, 
Hässjorna göras af fyra eller flere slörar, som parvis 
ned-drifvas i ängvallen. Emellan störarne bindas vid- 
jor, den första en aln högt ifrån ängvållen, och se- 
dan den ena öfver den andra, alltigenom. Å dessa 
vidjor läggas de stänger på hvilka höet sen upphassjas, 


det ena hvarfvet ölver det andra; och emedan luften 


I LV ”ävi 
singstkaden flott ah edprig vall 
oh der lastare bedrebbor nå 

JG 


söka av frin; dock må mgjen fe ug 


vo Mer [| levt ten Ia i sderena 


myrläörv vv välteset wall och stundsa öfverdraget 


ved om gredelinfi, fed hinne, « tillänseger frång- 


skapet al jer fertiåla I em vi de urvemer um 


löpa ur den mildåivgs Histar ran, ver vallnet gulbrast 


ech umölede starkt al vi Mrtoderea , klan de 


mare I hela strömmen, vera slideter öfverklädde med 
jernockre, nch såge ludas otv De devar i stiotnmen 
sam of folgängere blifviv nötta hade ett uklblåni vr 


serade, och lilnade halfpoleredi gjutet ärr; 


Herlberget läger N 
Det 
bh en grind 
ne oavbyggena , 
ja h allavlade, på « 
uWildersa, så att pa deval 
nål pet al ot vvhem då 
brävale alt fremal vite 
Sören mat alt f3 än börk. 
samt t senlönt, hvilket de 
soåallat og ler lätt al lLappnrnet 
de » mer ga rear, Cd vRRVOG 
under de sednare årens vivtret ne 
är slogen förträlllig; gälla ligger nås 
ftir sandeo, vil Håneå ell, som 
och bar fall och lägeahketer Of 
ind nadet flår sig Llörvet väl 
ör rv met hvad 
lär älven buunet varar iv på an hall 
kär sminng funnes inga betydliga myrar, och 
men sade mig att potetersa här gifvit tionde börvet, 


då purdon AU sågorlunda gödetvg. 


Sammaledes vär och Förhållandet vid Anuilasdi, 
re qv me! rån Musli, Den mbyggere voro 
ej så wifölliga oven de brilla bebo wyrewlötrelkier- 
mellan fedpa och Mom, sevdeler + talen 


af Herlmvrän och Solmvoeten der Lolden var imfelet 


14 


skarp vid soluppgången. Den kalla dimman som då 
uppsteg ur mossvallen var föga mindre plågsam äv 
de mygg-svärmar som Just på myroroa voro alldeles 
rasande, i synnerliet vid smått regnväder. — Om någ- 
ra varelser på jorden äro trofasta i döden så äro de 
det; ty ingenting kan förmå dem att åtskiljas, och 
aldrig öfverge de den vandrare som besöker deras sko- 
gar. Jag hade en Tysk silkesduk, på hvilken stod 
Kråkvinkel och dess bjeltar, och "med den slog 
jag omkring mig, i förtviflans ångest, det mesta jag 
orkade. Men det ville ej hjelpa3 ty mysgorna flögo 
skocktals in i ögon, öron, näsa och mun. De kröpo 
mellan kläderna in På kroppen, och stucko mig så att 
blodet rann. Jag dödade så många af dessa barba- 
rer att näsdnuken blef genomdränkt af blod, och milz 
Tone nya förföljare mötte mig ändock, så snart jag 
å nyo kom ut på slätterna, der, till min olycka, ingen 
vindpust kom mig till bjelp att fördrifva dessa Nor- 
dens muskiter, 

Jag försökte nu att fyna min räddning i flykten, 
och sprang genom mossarne så att smutsen yrade 
omkring mig; men då jag kom till skogsbrynet och 
vände mig om voro dessa smådjeflar strax efter mig, 
och slogo i ögonblicket sig fast på kläderna, alldeles 
såsom en uppretad bisvärm. De spelade med vingarne, 
Som unga getingar, i slädje deröfver alt jag ej kunnat 
undgå dem. Dessa ärliga småsjälar gå alltid rakt 


fram, chvad det säller lil eller döds ja de äro, isan- 


13 


ning, så rätt fram alt jag, för ombyte skull, vätt of- 
ta önskade all få se dem baklänges. Derföre gjorde 
jag älven många krokar; men till straff för alla 
mina krumbugter, som till intet gagnade, sjöngo de 
tron, med en pipande diskant: vi, vi, vi, &., och 
satte sig skocktals i ansigtet och på tuberkeln bak- 
om Äfronen, liksom de föresalt sig att der uppsö- 
ka väfven (man säger ju: han har en räf bak örat); — 
men det vet Gud att jag ärligt önskade dem till 
fanders, dessa plågoandar, som voro trofasta än- 
da till odräglighet. Omsider band jag näsduken öf- 
ver mössan, så alt blolt en ringa öppning återstod 
framför ansigtet, det jag värjde så godt jag kunde, 
och lärde mig småningom att tåligt lida den plåga 
som ej kunde undvikas. 

Att Lapplands myrängar och mossar kunna utgräf- 
vas och cdlas har jag förut sagt. Det har äfven, 
på nägra få ställen, blifvit försökt i smått, och har 
lyckats. Här skulle de förutnämda metboderna med 


uppdämning och vattenledningar vara på sitt ställe; 


ty allestädes finnas sjöar och strömmar, och vallen 


lutar utföre, åt sjökusten. 

Om; pottaskebränningens införande här å orten 
har jag äfven förut talat, och vill blott tillägga: att 
man äfven borde undervisa detta lavdets hoglösa 
menniskor om bästa sättet att bruka svedjeland; ty 
skogen och jorden förstöres ändock mycket värre 


senom vildbrännorna, af hvilka ingen afkastving ev- 


16 


hälles, då deremot svedjelandet först lemnar säd, och 
se'n kan begagnas till potates-plantering, om jorden 
npphackas kring stubbarne och gödes någat. Till 
slåttervall och betesmark bli sedan svedjorna förträff- 
liga, om de igensås, och hela svedjearbetet göres utan 
kostnad. — Första skogs-fällningen till ett svedjeland 
kan ske när som he!st; men den kullbuggna sko- 
gen bör dock alltid ligga öfver, ett år, innan den 
brännes; ty erfarenheten har visat: att den hvilan gag- 
nar jorden, liksom en gödning. In hulvudsaklig för- 
del af svedjeland, nt Lappmarken, är ock den, att 
frosten mera sällan skadar den säd som växer å bränd 
jord än annorstädes, och svedjelands-råg är bätt- 
re till utsäde på åker, än annan råg, dels derföre 
att. den alltid är ren och fi från ogräs, dels ock 
emedan den mognar tidigare och fer mera i skäppan 
än åker-råg. 

Vid Muorki och Anutkaski talades myckel om 
den herrn, som för några år sedan reste genom Lapp- 
marken och ställde så till att Bruks-nybyggena blefvo 
högre uppskattade än de voro tillförne. (d) Häröfver 
fördes en rältmälig klagan, den jag så mycket 
hellre fick höra som folket trodde att jag nu vore ut- 
sänd i bättre afsigt, ”efter jag — såsom de sade — id- 
keligen. gick och påtade i deras åkrar och ängar, och 
dessutom så noga efterfrågade allting.” — Jag märkte 
nu oråd, och sade fördenskull genast: ”alt jag retse 


å egna 


å egna vägnar, för att se laudet.” — Men de för- 
blefvo ändock vid sin troz ”ty” — sade de — "så enfaldig 
kan- ingen vara att han går här omkring och sliter 


ondt för vo skull” 


Då nn allsinga motsägelser ville hjelpa låt jag 
dem bli vid sin tro, desto hellve som dermed ingen- 
ling ondt kunde åstadkommas, utan fastmera godt; 
ty folket trodde, att mina ekonomiska undersökningar 
skedde på hösvederbörlig befallning, och gladdes der- 
öfver ”att de ej voro förglömda.” Jag måste således 
så och gälla för et Kungligt ombud, och ökade 
fördenskull min omsorg att i möjligaste måtto utfor- 
ska sanningen af hvad jag såg och hörde.  All- 
mogens välvilja emot mig blef ock desto tydligare. 
Jag såg rätt ofta huru glädjen lyste ur deras ansigten 
då Konungens utskickade — såsom de kallade mig — 
anlände till dem. De gjorde allt hvad jag kunde önska 
för att på förband visa sin tacksamhet för hvad godt 
de trodde mig kunna nträtta åt sig. De bådo mig 
tusen gånger all icke besvika dem, utan tala san- 


ning ”der den gällde något.” — Detta har jag ock gjort 


så vidt jag kan, och sådant desto hellve, som detta 
folkets klagan blott var en bön till Hans Majestät, 
deras hulda Fader,” för hvilken de alla hyste en 
obegränsad tillit och kärlek, sägande sig väl veta att 
det vore bättre med dem, om Hans Majestät, Ko- 


2 


18 


nungen, blott kände rätta förhållandet.” Hvad de 
menade härmed, skall framdeles visas. 

Vid Annutkaski framgår vägen från Gellivare till 
Storbacken. — Viutertiden skall den likna en landsväg , 
emedan både Lappar, Nybyggare och Bönder från 
kustlandet då köra malm derpå. Vid dessa tillfällen 
måste nybyggena, bredvid vägen, tjena som härbergen 
ät forbönderna, och man sade mig, att de nybyggar- 
pe, under hela transport-tiden, ej medhinva stort mer 
än köra och hugga ved åt de frusna maimkörarne. 
Detta var ock ett skä! hvarföre dessa nybyggare trodde 
sig ej böra för hårdt belastas med andra onera. — 

Från Aoutkaski till Muorgivare, eller Muorik , är 
13 mils väg, omvexlande med myror och träsk samt för- 
träflig skog. Mellan dessa vybyggen ligga de broar 
annu gqvar som Baron Hermelin låtit anlägga öfver 
mossarne. De bestå af tvenne halfklofvar, af ett fu- 
rutväd som blifvit spräckt i två delar, hvilka man 
sedan lagt bredvid hvarandra på träklossar, dock 
med fatsidan uppåt vänd, för att Bå på densamma. 
Emedan Lappmarks-skogen är mycket kärnfull så ha 
dessa broar ej änuu alldeles ruttnat. 

Vid Michaäli-tiden, år 1833, dog en nybyggare, 
Per Olsson, ej långt ifrån Muorgivare, då han, om 
vintern, skulle till hustru och barn hembära den säd 
han erhållit i Storbacken. Mannen var hemma i 
Ripas, som är det närmsta hållet intill Gellivare. 


Han lär dock förut ha varit förtärd af svält, elände och 


1Q 


sjuklighet, och blef fördenskull liggande midt på 
vägen. Denna händelse blef sedan mycket utba- 
sunad, men den lär dock ha varit den enda i sitt slag 


här å orten. 


Här, liksom i Herkberget, fanns en nilton års 
flicka af blott sex qvarters längd. Man sade alt vanvård 
och plågor förstört dem båda i barndomen. Nu såg 
den sednare ganska rask ut, och visade mig vägen 
till Porsi, 2 mil ifrån Muorgivare. Hon hoppade mun- 
tert utföre berg och backar, och tumlade omkring i 
moraserna, som en liten harunge. Dervid hände ej 
sällan att den lilla stackarn fastnade i myrorna, så 
alt jag måste hjelpa henne lös igen. Hon likna- 
de mycket dessa tomtegubbar, i fornsägnerna, om 
hvilka folket tvor att de äga öfvermenskligt för- 
stånd och ovanliga krafter i en liten kropp, och hos 
denna flickunge brast intetdera.” Då jag såg henne 
i månskenet trippa fram genom ödemarken, påmin- 
tes jag också om bergjättarnes slägte, hvarom jag 
hört många sagor i barndomen. 

På höjderna, en half mil ifrån Porsi, är en stor 
och skön utsigt, öfver Luleå-elfven, bortåt de fjer- 


ran skogshöjderna och fjellen, som på andra sidan 


stå upptornade, likt åskmoln. — En qvart mil ifvån 
Porsi är jorden god, och består af svartmylla på ler= 
botten. Äfven här omkring voro furorna kullfällde 
och afbarkade, för all användas på vanligt sätt till 


20 


föda för både folk och kreatur. Porsi-byn ligger på 


norra stranden af den här spaka Luleå-elfvenz men 
strax nedanföre brusar den häftiga Porsi-forssen, som ej 
kan befaras på något sätt, sådan den nuv är. Derof- 
vanföre tillkommer lilla Luleå-elfven, som går ifrån 
Qvickjocks fjelltrakt förbi Jockmock och ner i stora 
Luleå-elfven.  Uppföre den sednare låt jag ro mig 
en mil, och gick sedan, två och en qvart mil, öfver 
landlungan, genom förträfflig skog, till Nelkerim, vid 
lilla Luleå-elfven, uppförve hvilken ytterligare roddes 
genom forssarne till Matonjarka, der allting var vi- 
da bättre än i Gellivare skogsnybysgen. 

Nybyggarn i Matonjarka berättade: att folket 
här å orten försökt att flotta säg-immer utföre lilla 
Luleå-elfven, men alt stockarne fastnat i forssarne, 
hvarföre man nödgats öfverge försöket, påtagligen af 
ovana vid detta arbete, som här skulle gå läll nog, 
om blott några Westerbottningar kommo hit och lärde 
invånarne rälta sättet (a) — Från Matonjarka till Jock- 
mock är 3 mil, dels vatten — dels landväg. 


IL 


(d. 8:de Juli) 
Jockmocks kyrkoby och prestgård ligga midt i fu- 


rumon, just icke vackert. Kyrkan är åttkavtig, liten 


21 


och af twäs byggnads-sättet gammalmodigt. Rundt 
omkring prestgåvden stå sockeuboarnes kyrkobodar rad- 
tals, så att det bela något när liknar ev marknads- 
plais.  Tlär skall ock tillgå på lika sätt vid marknads- 
tillfällena, som förut är sagdt om Neder-Koalix. Tings- 
huset, tjuf-pålen och kurvan stå midt ibland de öfri- 
ga husen, mellan prestgården och kyrkan. 

Från Jockmock vandrade jag, d. 8:de Juli, genom 
farumon, förbi Saskems nybygge, som stod öde, 
samt vidare till Purkjaurz summa 13 mil. För att 
ifrån Purkjaurs-byn få båt måste jag upptända eld 
på stranden, hvarigenom min öuvskan blef kunnig för 
folket som bodde på det motsatta landet, en qvart 
mil ifrån mig, — Från Purkjaur till Randijaur var 
två mil, mest sjö- och en del landväg, Här såsom 
flerestädes var säden tunn, emedan det köpta utsädes- 
kornet ej varit frött. — Baron Hermelins porträtt häng- 
de här inom glas och ram. 

Då jag gått öfver morkan (landtungan) vid Purk= 
janr kom jag till forssen, vid sydöstra ändan af Ran- 
dijaur, och måste der arbeta mig nppföre strömmen. 
I båtens för-stam rodde min lots af alla krafter upp- 
före den brusande Randijaurs-forssen, och jag sjelf 
sköt på med forken (berlingen), för all såmedelst föra 
båten upplöre strömmen. Morgonsolen sken klart på 
Ranvdijaurs krnsade vattenyta, och strålarne tycktes 
helt och hållet gencmtränga de få skyar som sakte- 


ligen summoö på himlen. Omsider tystnade den 


22 


oroliga forssen bakom mig, och ett högtidligt lugn 
herrskade rundt omkring, då en snöhvit strimma gick 
fram i nordvest, liksom dagranden en vårmorgon. 
På nordöstra sjöstranden gick en fiskare-Lapp, bred- 
vid sin koja, och lagade näten. Midt deremot, på 
sydvestra kusten å bergshöjden, brann en skogseld, som 
slungade sina rökmoln i luften, och framföre mig; i 
nordvest framskred det ena snötornet efter det andra, 
likt molnstoder, men allt större och större , tills owm- 
sider en hög och hvitglänsande massa uppreste sig 
bakom de närmast belägna skogshöjderna. Dess våg- 
formiga sidor voro här och der skuggade af duvkla 
Svrupper, men hela toppen sken hvit och klar, som 


ett ofanteligt silfvermolv. 


Flere dylika skybilder framskredo, den ena efter 
den andra, och alla hvita som svan-flockar; men då 
morgon-skyarne sakta flöto bort med Vinden stodo 
dessa jätteskepnader orörliga vid borisonten. Aflotsen 
blef jag omsider underrättad: att hvad jag be- 
undrade var Kabblafjellets snötäckta spetsar, hvilka, 
ehura nie mil fjerran, dock syntes hell nära. (b) — Strax 
derefter, men på närmare båll, framblickade fjellet 
Harrevardo, på hvars sidor snörävderna slingrade sig 
uppifrån nedåt; och slutligen såg jag, längst i syd- 
vest, det höga Javriberget, på hvilket de förgängliga 
snöfläckarne lågo spridda, som ordeus-stjernor på nu- 


Udenos stora wan. Hela samliugen al snöfjell var 


23 


tik en väl belyst amfiteater, och presenlerade sig 
mycket väl. 

Under det jag således betraktade snömassor- 
na och rodde framåt Randijaurs-sjön hörde jag en 
Lappllicka, som i skogen sjöng en vild och mono- 
ton sång, €j oliknande första takterna af valdtborns- 
solot i Sehweitzerfamiljen. Den antydde på en gång 
förtviflan och sorg, och man vet att Lapparnes sån- 
ger oftast uttrycka den känsla som för tillfället 
är rådande hos dem. Sången begyntes med ett vildt 
skri, som, likt forssfallen, småningom mildrades och 
bortdog med ett långsamt moll. Den lyder i öfver- 
sättning således: 

Ve, o ve mig, sorgens barn! 
I mörka skogen går jag allena. 

Ju längre jag rodde utåt sjön ju :mera tystnade 
sången, och Kabblas svöhvita spetsar gömde sig bak- 
om de närbelägna Thorsbergev. — Nu dånade mot 
mig den hvitskummande Parkjaurs-forssen, belägen 
vid öfra eller nordvestra ändan af Randijaur; snöfjellen 
försvunno alldeles, och jag skyndade in i hampen vid 
Randijaurs by, för att der få ny lots till resans fort- 
sätlande. — Parkjaurs-forssen är mycket häftig och kan 


ej bli farbar; men strax ofvanföre densamma kan och 
bör en fördämning göras, för att såmedelst höja Park- 
jawrs vattenyta och jemna den ofvanföre Parkjaur 
belägna och föga betydliga Skalka-forssen. — Tätt 


bredvid Parkjaurs-forssen ligger elt vackert bruks- 


24 
nybygge, som, för den dryga skatten, Hkväl är öde, — 
Mellan Randijaur och Parkjaurv är blott en liten 
och en mindre landlunga förbi Skalka-forssen. Dereftvr 
vidtaga sjöarne Skalka och Tjomwotis, som 


mil lävga. I södraändan af Skalkaj 


arvo ferm 
sur (jaur bety- 
der sjö) ligger Björk-holmen, en ö som aldrig be- 
svärals af host. Dess bebyggare voro och 


ganska 
välmående. 


Då jag kommit eu stycke ut på Skalkajaur, fram- 
blickade åter Harrevardo och Kabblafjellets hvitravdiga 
föppar, nien på närmare håll, och således tydligare än 
förut. Ju mer jag nalkades dem, ju mera hotande så- 
80 de ut, och liknade äskmolv, på hvilka blixt 
supma. På södra sidan om Skalkaj 
liksom kufvad och rädd för silt 


arve 
auvr stod skogen 
gigantiska granskap. 
Den var kortväxt, risig och full af svart lafva, som 
hängde ymnigt På grenarne ÅA norra sidan 
de ett motsatt förhållande rum; 


eg- 


ty der stod skogen 


högväxt och vacker. I trädstammarne lade sjöfoglarne , 
som här vistas i myckenhet 


> Sina ägg, som af nyhyg- 
garne borttagas. — Sjön var stilla och lugn; ingen vind 
rörde sig, och snöfjellen lågo på båda sidor, dock 
mest på den nordliga , omkring mig, som el ishaf, 
hvilket hade stelnat under silt raseri. Der Syntes 


omätliga svalg mellan de upptornade fjellhöjder na, och 


på allt detta strödde aftonsolen sina sista strålar då 


Jag passerade Stenviken, en fjärd al Skalkajaur. Jag 


morka, 


25 


låg utsträckt i båten på renhudar; strax bakom mig 
sutlo två Lapp-nybyggare vid styret, och snattrade 
oupphörligt, såsom Lapparue alltid göra, och i för- 
stammer, vid det uppspönda seglet, låg ex gammal 
Lapp-qvinna, en ruskig figur med ett trianvsulärt an- 


sigte och rinnande ögon. 


För all €j plågas al bennes åsyn kade jag insvept 
mig i tuluppen och sof i god ro, tills jag väcktes 
af gumman, som uu kom sakteligen krypande på 
händer och fötter, och så nära intill mig som hade 
bon velat hedra mig med en kyss. I ögonblicket 
svängde jag mig om ett hallslag, åt relingen till, men 
blef i detsamma öfversköljd af en störtvåg, som spo- 
lade in öfver bord. Jag reste mig upp och för- 
märkte att vi pu bade cn stickande storm. Bålsty= 
rarne voro tystas karingen hade krupit akterut för 
att vedtynga den delen af båten, emedan stormen 
blåste så håftgtuti det i förstammen uppspända seglet 
att båten stundom dykade under och tog in vatten. 
Emellertid flög han fram öfver böljorna med en lister 
lig fart; men färden var högst vådlig, och de för- 
skräckta Lapparne (c) vågade ej att gå fram och lösryc= 
ka skotet, för alt således afböja den hotande Se 
ty inom kort hade vi seglat i qvaf, om allting fått 
gå som det nu gick. BR 

Så snart Lapp-gwuman väckt mig och störtsjön 


i [ I: a i - c 
tvivgal nes all se upp märkte jag strax horn det 


26 


stod till, frågade hvad de tänkte på? men fick ej svar, 
och lösref genast skoten, samt refvade halfva seglet. 
Se'n vakade båten "pp under sjösången, och seglin=- 
Ben gick raskt framåt. — Seglet bestod af elt täcke, 
som var utspändt på en tvärstake, å ett slags mast, 
som var fastgjord i sjelfva förstammen. — Stundom 
begagra och Lapparne täta björkruskor i stället 
för täcken eller lakan. — Dåvi kommo till Tjomotis- 
byn var redan midnatten passerad; morgorsolen 
sken högt uppå himlen, och då vi salte i land 
vid Njavvi var ock stormen förbi, och sjön lugna- 
re. — Här hvilade jag några timmar, åt sedan 
en god frukost, af vild fogel och ägg, (d) drack 
sedan kaffe och begaf mig å nyo på vägen till 
Qvickjock. 

Nybygget Njavvi strömmen) ligger vid slutet af 
Saggat-forssen, der Tjomotis- och Skalkajaur ta sin 
början. Det är omgifvet af höga skogsberg, som äro 
På topparne glest beväxta; wen öfver hufvud taget 
syntes "vegetationen ej sämre här än kring Gellivare 
myror. Alltifrån Jockmock och längs utmed stränder- 
na af de sjöar som ligga deremellan och Qvickjock, 
voro nyhbyvggarne välmående, arbetsamma, raska och 
muntra. Den enda klagan jag hörde beträffade en 
kungörelse från Ombudet för Gellivare, hvilken uppläs- 
tes i Jockmocks kyrka d. 23 Nov. 1833. Derigenom 
förkunnades: att efter den dagen — (yttersta Domens 


Y 


söndag), — skulle man rakva 273 LZ malm på ett skep- 


20 

puad, i stället för de 26 LB som förr, och laglikmt- 
tigt blifvit beräknade per Skeppid. — Detta prejeri — 
såsom de kallade det, — bade sjort folket så förargade 
att de hellve låtit sina hästar bli hemina än alt först 
lida orätt vid beräkningen, och se'n vid betalningen 
på Edefors, der de påstodo att man aldrig kunde 
undgå obilligt trassel och afdrag. (e€) De hade således, 
på den vintren ej förtjent någonting å IMalBAKageS 
porter, som eljest äro deras bästa penninge-förtjen= 
ster, å den orten. 

Den nybyggarn hos hvilken jag bodde påstods va- 
ra vik och ha mycket silfverpengar nedgräfda i fjel- 
len. I hans hus såg allting väl ut. En myckenhet 
nät och slag-jern bevisade att fiske och djurfångst if- 
rigt idkades. — Förbi Saggat-forssen, SES morkan, 
gick jag en åttondels mil, och steg se'n i båten, som 
roddes af två karlar ett stycke uppåt strömmen; men 
forssen var för 'stark, och den ena roddarn måste Se 
denskull gripa till forken, för att Sr drifva 
båten uppföre. Det lyckades äfven, tills ende 
sjorde ett felgrepp, hvarigenom vi kommo på en Sten 
midt i forssen. I ögonblicket gjorde båten half sväng- 
ning, och blef uppfylld af störtvågorna AUD BrSlaNe 
in. Härigenom hade ock hela färden BEE Sten 
med döden, om ej den andra karlen styrt oss till rätta 
med forken, och således afvärjt den hotande olyckan. 


ast i lä t större sten, midt 
Han bragte oss genast i lä under en st 5 


i forssen, der båten vattenöstes, och blef sedan lyck- 


203 


ligen uppförd i Saggal, en sjö som ligger närmast till 
Qvickjock, och som är tre mil lång. Den föregifves vara 
två hundra famnar djup, och derföre svallar den för- 
färligt i stormväder. Den ligger midt ibland klippor- 
»a, och är på alla kanter omgifven af snöfjellen. 

Jag hade äfven här sydlig vind och vackert 
väder, i börjanz men fick sedan motvind och en nord- 
vest storm så hälug att vallnet yrade som viu- 
tersnö öfver böljorna, hvilka här framvräkte i stör- 
re massor än jag någonsin förut sett på Lapplands sjöar. 
Roddarve  förskräcktes, och vände åter på halfva vä- 
gen, vid nybygget Orrinjarka. Der fick jag två raska 
drängar; men äfven de ville omsider fly, och hade 
väl gjort det om jag ej sjelf satt mig till årorna. Vi 
kommo slutligen upp under lä land och fingo då sigte på 
Nammatsch-fjellet, som ligger vid nord-vestra ändan 
al sjön, midt emot Qvickjock. På längre afstånd, i 
sydvest, såg jag nu snö-loppen af Staika, som liknade 
en hvitrandig Lapp-mössa. Strax derefter framblickade 
Skellapuolta, samt Wuoka, Lastaktjavelk , Wallespi- 
ken och Povtifjellet, med flere, som stodo upplor- 
nade bredvid hvarandra, och sågo på långt håll 
ut som hvita skymassor och snötorn.  Kabbla 5 
Harrevardo och Jarri sjönko allt mer och mer un- 
dan, då jag nalkades denna större balfcirkel af änd- 
lösa snömassor, på hvilka blott här och der syntes 
svarta” fläckar eller ränder af sjelfva bergen, hvars 


toppar oftast voro insvepta i skyarne. — Bland de 


29 
många snöbergen såg jag äfven det märky irdiga Ruo- 
tivare, ett jernmalms-berg som påstods vara gediget. 
Det var långt mindre än fjellen, och hade allsin- 
Sen snö. 

På södra sidan af Saggat var skogen mycket 
mosslupen. Den hade der ett sjäkligt och nästan för- 
tryckt utseende. Stwwandbergen voro äfven kala och 
ödsliga. Deremol hade vegetationen på norra sidan 
elt friskare utseende, men var till större delen för- 
härjad af eld. Den i behåll varande skogen gick upp 
emol toppen af Orrevaara och Kassevaara, som cj äro 
fjellberg. Från höjden af det förstoämda nedstörtade 
en större bäcke, på minst fem hundra fots höjd. Un- 
der fallet bröts den flere gånger af klipporna, och 
formerade några oävdligt vackra kaskader, innan den 
bortdog i Saggatjams böljor, 1,060 fot högt öfver 


hafsytan. 
Här ävdrade vinden sig åter ifrån nordvest till 


i 3 d Plsi a vek kölden och stormen 
sydlig, och med detsamma veck I 


för den ljummare syd-vinden, som nu förde mig vän- 
ligt fram till Qvickjocks-dalen, der den lilla Say 
kan, med den romantiska kyrkogården, prestgården 
och byn lågo på den gröna slätten, i snöfjellens gran- 
skap, som en flock Anemoner bland drifvor Ja sten- 
rös. Jag landsattes på ängskanten, vid mynningen af 
de förenade Kama- och Tarra-elfverna, och det som 
här först väckte min uppmärksamhet var en hög 


af jernmalim, som låg dels på elf-stranden, dels ock 


i djupet af strömmen. Denna malm hår, på Baron 
Hermelins föranstaltande, blifvit lösbruten i Ruotivare 
och hitförd, för att sen forslas vidare; men Herme- 
lin kom på obestånd, och så väl Roulivare jernmalm, 
som mycket annat godt och nyttigt för Lappland, har 


sedan fått hvila. 


Någonting mera stort och Hnposant än Qvickjock 
fjellwvakt kan wan ej gerna få se i Sverige. Man 
tänke sig först Saggatjanr omgifven af skyhöga snö- 
fjellar. Bergen på båda sidor, nästan hänga öfver 
sjöstränderna, och likväl hanna de ej begränsa utsigten; 
ty på fyra och fem mils afstånd ser man, under 
rodden, den ena snötoppen efter den andra blicka 
fram och försvinna, tills man, en qvart mil ifrån 
Qvickjock, på en gång får se den vackra dalen och 
alla dessa underbara fjellbildningar, rundt deromhring. 
Det är då som man stod på en liten ö i den hvitskuom- 
mande oceanen, Man ser i början ej annat än vå- 
gorna på Saggat och snöfjellen, som likna böljor, kring 
hvilka storm-molnen tåga fram, både på toppen och 
vid sidorna. Jag hörde €j annat ljud än suset al vin- 
den, af sjön och af Kama-elfven, som midt för 
prestgården slörtar häftigt utföre klipporna ner till 
Tarras möte, hvarpå de båda floderna förenas och 


genast försvinna i Saggatjaur. 


» 


Här vådde ett högtidligt allvar, men naturens 
tystnad och likdrägt, bland elementernas sorl, var nå- 
gonlivg hemskt. Det förekom mig här såsom scdan på 
Sulitelma: det var förtjusande, till och med Gudom- 
ligt all se ev sådan nalur, och att derjemte ha en 
så stor synvidd, der snön, molnen och hitalen voro ett; 
men jag blef andtruten ock beklämd or hjertat; jag 
vet ej hvarföre; om det ej kom deraf, alt mitt huf- 
vad var för trångt all mrymma en riktig idé om den 
har gigantiska naturen. Jag hastade fördenskull genom 
ängarne, förbi forssen och uppåt kullen till prestsården , 
der välvilliga menniskor visade mig fryntliga ansigten, 
och bådo mig vara välkommen, — et Gudomligt 
ord allestädes, men särdelesi en befolkad ödemark. — Jag 
skyndade mig in i den trefliga prest-boningen, men 
kunde ej der låta bli att se och se om igen på de 
hvitklädda jättebilderna derute. De förekommo mig 
nu som vålvader ifrån sago-verlden, hvilka rest sig 
ur grafven för att skränina bort alla braskande små- 
pocter, som rimmat om fjellar och hällar, och som bordt 
ha pisk-smällar för omaket. — (Gud ske lof! jag hav ej 
nyligen rimmat!) — 

Fit litet stycke från prestgården växte vackert 
korn, som var utsådt af fjolårets behållning från sam- 


ma åker; — ty sådan är seden i Lappland, att de 


tmå läpporna besås hvarje år med samma sädes-slag, 


utan omvexling af annat än någon gång litet potatis 


= cr — KF LR 


2 
a 


eller tofvors och emedan kreaturen äro så få blir 
ock gödningen ringa, och säden fryser fördenskull 
bort, eller ger ringa afkastning. Här var dock ett 
motsatt förhållande, ty Qvickjacks prestbol har goda 
ängar, och den vnvarande pastorn är en god och för- 
ståvdig hushållare, som, jemte sin tjenst, — hvilken här 
uppe just icke är trägen, skötte väl sin ekonomi, till 
hvilken jag alltid och i främsta rummet räknar ladu- 
gården. Emedan och denna var i godt skick, så ha- 
de vj åkrarne saknat föda, och det är säkert att just 
denna omstöndighet, jemte läget vid strömmen, vor 
orsaken dertill att kornet ej bortlrusit. Dertill bi- 
dragerv äfven den omständigheten att Ox ickjocks-dalen 
ligger mycket lägre än de fleste öfriga fjelldalar, och 
har inga myror i grannskapet. 

Midt för prestgården syntes, i strömmen, några 
dainstockar efter den silfverhytta som fordom stått 
här, för all nedsmölta malmen från silfverberget i 
Kedkevare, beläget en mil på sidan om Sulitelma; 
men ingen kunde nu meddela mig säkra upplysnin- 
gar om tiden när kyttan varit i sång. (Den lär dock 
ha drifvils på samma tid som Nasafjells silfververk, i 
dess början, således under Drottning Christinas rege- 
ring). Här visste ingen hvarföre den upphört på sedna- 
re tider; men af Lappar hörde jag sägas: att i den 
så ballade Silpatjocko, (silfverkullen), som är en liten 
del af det stora Kedkevare, skall finnas både mycket 
och god silfvertalm. Men till berget är åtta mil 


ifrån 


a 


ifrån Qvickjock, genom den alldeles obanade och vilda 
fjelltvakten, der endast venskjuts, om vint en, skulle 
kunna begagnas. Det blef svårt alt både bygga och 
bo vid Kedkevare, ty vid foten af berget är man ful- 
Ja tre tusen fot högt öfver hafvet. Men inemot sam- 
ma förhållande ä2er rum vid Rörås koppargvufva, och 
köpingen af samma namn, i Norge. De ligga midt på 
det kalla och skoglösa fjället, och likväl tillverkas 
der årligen två tusew skeppid koppar. Ar malmen i 
Kedkevare blott rik nog alt löna mödan, såsom det 
påstås, så får den väl också en gång vandra verl- 
den omkring, såsom sillver. 

Sedun jag, på förutnämde sätt, hade något litet 
sett mig omkring i Qvickjock, kom jag der öfverens 
med en i Lapp-språket väl kunnig man; att bli min 
tolk under vandringen till Salitelma, dit jag påföl- 
jande wnorgon ville begynnpa min gång; men som ingen 
Svensk hade färdats den vägen sednare än Professor 
Wahlenberg, år 1507, (2) och den af honom begagnade 
vägvisarn ej kunde fås, så beslöt jag att gå till ny- 
bygget vid Tarrajaur, Wwå och en half mil från Qvick= 
jock, der min tolk hoppades att träffa Lappar som 


kände vägen. I Qvickjock köpte jag mig elt par nya 


Lappska käng-skor, och blef vikligen försedd med 


matsäck; — ty det var åtta mil från Qwvickjock ull 
Sälitelma, och på den vägen fanns endast nybyggarn 


vid Tarrajaur som man säkert kende finva hemma, 


2 
I 


RGenn troddes ock nu bli mycket besvärlig, i anseende 
till snöns myckenhet uppå fjellen, der den i år sades 
ligga i större mängd qvar än någon kunde 


förut. Härtill uppgals den förutg 


minnas 
ående ovanliga som- 
markylan såsom orsak, och sant är att då nordvest- 


vinden blåste något skarp var det bittert kallt uppå 


bergen. Deremot rådde idel sommarluft vid snöfjel- 


lens fot nere i dalarne. Det var blott ett eller par 


tusen fots afstånd mellan ett sommarland der nere, 
med vilda vinbärsbuskar, violer, förgät-mig-ej och 
hjortron-blommor i mängd, då snömassorna lågo två 
till tre famnar djupa, några slungkast devifrån , 
uti fjellen. 


V. 
(d. 10 Juli) 

Ifrån Qvickjock låt jag ro mig en half mil upp- 
åt Tarra-elfven, som här, utom en mindre fors, går 
stilla fram genom vackra och till en del gräsrika än- 
gar. De som tillhöra prestbolet äro väl underhållna 
och gilfvande; men de som lyda under ett härintill 
liggande bruks-nybygge äro alldeles igenväxta, ly ny- 
bygget är öde, — Just der jag slutade rodden och 
steg i land föllo två fjellbäckar in i Tarra-elfven, 


som härifrån och allt uppåt, genom  fjelldalen, är 


35 


mycket häftig och hrusande. Så väl elfvens som 
fjellströmmarnes vatten var klart och kallt, såsom det 
plägar vara i spring-källor. Det medför så mycket 
sand och småsten, vid flodtiderna, att bergen, i elf- 
ven och vid dess stränder, slipas både runda och kan- 
tiga deraf. 

Vid ett af Tarra-ellvens fall, midt emellan Kas- 
kaivo-fjellet och Ritnut-bergen, circa fyra tusen fot 
längt ifrån hvartdera, hade vattnet slipat berg-väg- 
garne dels ovala, kantiga och af flere former, dels 
äfven gjort större och mindre urholkningar, i hvilka 
forssen oupphörligt arbetade sig inåt. Ofvanpå hber- 
get, dit vattnet ej nu räckte upp, funnos en mycken- 
het så kallade jätte-grytor, af en qvart, en half och 
hel alns djuplek, från och med en qvart till och med 
en half alns vidd. I de fleste af dem, och i alla de 
djupare, lågo större och smärre stenar, jemte sand 
och grus. Somliga jälte-grytor voro aflånga, till och 
med trehörniga; men då var ock stenen, sow låg i 
dem, aflång eller trehörnig, 0. s. v. — Alla dessa 
urholkningar, som voro mer än ett hundrade till an- 
talet, hade erhållit sin skapnad af de stenar, som flo- 
den kastat öfver den uppstående bergkammen, på sidan 
om forssen, der de sedan blifvit liggande, och små- 
ningom hade gräft sig ner i berget, dels genom sin egen 
rörelse, förorsakad af vattnet, dels ock af det sand- 
grus, som åtföljer strömmen. Detta grus gör den mesta 


slipningen, och jag anmärkte att äfven de stenar som 


Hö 


lågo stilla voro: så kringskurna alt en del af dem 
numera hvilade på en blott liten upphöjning, hvar- 
omkring berget var utsvarfvadt, som en skål. 

I den ofvannämda kammen eller upphöjningen 
af berget, som likuade en fördämning, voro flera stör- 
re och mindre rännuilar på samma sätt inslipade af 
floden och gruset. De voro flern alvar långa, och ha- 
de ett snarlikt utseende med sjelfva strömfåran, som 
hkt en kanal gick igenom berget, och tycktes på li- 
ka sätt vara utskoren al förssen. Sjelfva bergets 
glatta ytor hade utseende af Damascener-stål. — 
Den häftiga forssen hade ett vildt och tjutande läte, 
som på elt besynverligt sätt kontrasterade med de 
blyga och milda förgäl-mig-ej, och flere af söderns 
blommor, som växte helt nära vid flodbrädden, ibland 
vackra björkar, höggbuskar och granar. Svö-sparf- 
ven och ärlan qvittrade bär lika muntert som därkan 
i söder, nör vår-värmen förjagar drifvorna. Här var 
luften riktigt sommarljum mellan snölavinerna på 
fjellen, och derföre hade och de odrägliga myggor 
redan flyttat bitnpp. öra 

Mellan - Kaskaivo och Njunnas-fjellet, ett stycke 
längre framåt, är en djup och trång dal, uv hvilken 
framstörtade en fjellström, som senast delade sig i 
Ire stycken mindre bäckar, hvilka nn framflöto på 
botten af den flod-bädd som vårtiden hr öfverskölja 
det kringliggande fältet. Denna flodhbadd var en lik= 


bent triangel; hvars nära tusen fot långa basis var 


ir 


Parva-ellfven, i hvilken fjell-bäckarne bastigt ned- 
dykade. Triangelns spetsiga vinkel var den ofvannävida 
fjell-daleus mynniog, der strömmen gick fram på 
slätten, som vu till ev stor del var beväxt med björk 
och tall, samt anuan. småskog. Menu deremellan voro 
mänga mu mosslupna ravnilar och större kanaler, och 
det syntes klart att enistörre vallenmassa bade for- 
dem frawnrusat här och med vild fart up-plöjt kana- 
lerva samt hopvräkt stora massor af sten och srus, 
som här lågo allestädes bland wäd och buskar. En 
hop fjelltrastar flögo rund omkring och liksom skrat- 
tade ät mina! grubblerier öfver tiden när detta skedt. 
De flögo, straxt öfver till den kalare södra stranden 
af Tarra-elfven, der en muvter fjellbäck hoppade ner 
ifrån höjden af Täka-oive. Den var redan förvand- 
lad till skum då den fladdrade ned uti olfven. 

Här berättades nug: all ett par Lappnr, som vö= 
vo så genomdrifna med rentjafnad att de aldvig i lifs- 
uden kunnat ertappas, likväl blifvit upptäckta och straf- 
fade i döden. Deras panm var Nalta Lanné, och 
hans son Pålso” (Pål), hvilken sednare ofta skall be- 
mödat. sig om alt förmå fadren till bättre gerningar, 
och ville devföre öfverge det fula handtverk de id= 


kade. — Men hans bemödanden hade så alldeles 


misslyckats alt han deremot blivit, af fadren, tWin- 


sad till delaktigbet i tjutnaden. 
Dessa två manner hade gjort en vik fångst, om 


hösten, och hade gömt de stulna och slagtade renar= 


RN  — AK 


38 


ne i det ofvannärnda snödjupet, mellan Kaskaivo och 
Njunnas. Dit gingo båda tjufvarne kort före Julafton, 
för att hemta sig högltids-kost, och voro som bäst 
sysselsatta ined detta göromål, då, i detsamma, snön 
nedrasade från fjellen och begratde dem båda under 
lavinerna. — Ingen menniska visste, eller kunde ens 
gissa, hvad det blifvit af dem, förr än våren kom, 
då en björn fått väder af köttet, och hade fördenskull 
rifvit sig ner ett långt stycke i drifvorna. Han hade 
likväl måst öfverge silt företag, emedan snömassan 
var för djup och hård. — Men iSaulo-Adeda, som 
var Pålsos svärfvar, gissade orsaken till björnens gräf- 
ning och fortsatte arbetet än vidare, tills ban i dju- 


pet fann både liken och renarne. 


Efter tvenne mils vandring, från Qvickjock, kom 
jag till det nyligen utsynta Krono-nybygget Njun- 
nas, bestående bloti af en gammal Lapp-kåta, hop- 
salt af störar, ris och torf. Sammaäledes ett fähus. — 
Nyodlingen i den ypperliga jorden var ännu blott ett 
kappeland, midt i den sköna dalen, som var ett li- 
tet Bleking vid foten af det snöklädda Njunnas-fjel- 
let. Rundt omkring kojan växte gräset och blommor- 
na alnshöga, och snösparfven (emberiza nivalis) qvitt- 
rade bland björkarne, hvilka här stodo resliga och 
skönt grupperade kring en fjellbäck. Vilda vinbårs- 


39 
buskar och vild hampa växte här flerestädes, jemte 
hägg, rönn, al, vide, lingon och blåbärsris. 

Här, på Tarras nordliga strand, var vegetationen 
härlig, luften varm och trakten Romantisk, då der- 
emot allting var mera öde och kalt på södra sidan, 
så snart man kom elt stycke från elfstranden. Det- 
samma observerade jag allestäådes i norra Lappland, 
särdeles ofvanföre polcirkeln. På den latituden måste 
nybygggarn för sina odlingar, söka elt skydd af fjel- 
len, elier helst af sandkullar och skogsberg, mot den 
förstörande nordvinden, som = vintertiden och stun- 
dom äfven om våren lär vara alldeles rasande. 

Några hundrade alnar bärvifrån blommade hjor- 
tronbusken, och två mindre bäckar hoppade rakt ned, 
på mer än två tusen fots böjd, från toppen af Njun- 
nas, der snön bortsmälte af den först nu riktigt bör= 
jade sommarvärmen. En half mil längre bort dan- 
sade ström vid ström utföre fjellbranterna, och den 
ilande Akolma-floden störtade så häftigt ner ifrån brå=- 
djupet, att en stor del af dess vatten förvandlades till 
dimmor. Sammaledes Tarra-elfven, hvars böljor här, 
mer än tusen fot under mig, flögo, såsom snöhvirflar, 
utföre klipporna. — Här växte myosotis, pingvicula 
vulgaris, viola biflora och rubus articus, rundt om- 

kring. De hvita och vackra blommorna af den sed- 


nare, som äro mycket frost-ömma, voro här, vid 
foten af snöfjellen, alldeles oskadade, då de likväl, 
utav undantag voro bortfrusna på Gellivare kallmy- 


fr 
40 


ror. Jag har ingenstädes, i hela det nordliga Lapp- 
land, sett vegelationen så rik och skön som i denna 
Fjelldal, der jag likväl vu på mossarne begyute få se 
is och snölläckar, bland hvilka den frodiga Caltha pa- 
lustris dock blommade. 

Jag vandrade rakt i nord-vest, och såg. fjel- 
larne, framför mis, son ett hvitskommande storm- 
haf. Mellan dem brösade den ena strömmen efter 
den andra, och öfver Akolma-forssen låg ännu qvar 
en: del af den is- och snöbrygga som der alltid 
formeras al de sammanfrusna dimmorna; Öfver den- 
na snöbro framgick, för några år sedan, en Lapp- 
qvinna, om våren, och emedan svön då var bågot 
upptinad af solvärmen, så brast och bryggan under 
henne, hvarvid hon för alltid begraldes idjopet. Man 
gjorde mig uppmärksam härpå, och varnade mig för Su- 
litelmas laviver. — I sydvest om Akolma-fallet upp- 
reser Staika sin spetsiga snötopp. Den liknar full 
komligt en uppstående randig Lapp=mössa, och kan 
blott svårligen bestigas Den lizger 4730 for högt 
öfver hafvet. 

Midt emot Staika) på norra sidan om Tarra- 
ellven, ligger Tarve-fjellet. Vid dess fot är en mörk 
sida på fjellet, som fikner väggen af eWw bedniskt al- 
gudalms;  Midt derpå, men ett litet stycke från mar- 
ken, war oti och inåt bergväggen en sex fots för- 
djupning, som liknade en tempelport. TI detta hvalf 


ha Lappavne fordom; offrat xenhorn åt deras förgslöm= 


H 


da Jubmel, som un ej fruktas mera än att både Lap- 
par och Nybyggare uppsamlat hornen och kokt lim 
devaf. Hela berget består af en svartblå ski ler, som 
alltjemt villrar sönder och nedrasar, hvarföre ock 
stora grushögar ligen sammanhopade vid foten, så 
väl af detta som flere likartade fjellberg. — Ett par 
alnar på sidan om det föruträmda offerstället ned- 
rinner en liten bäck, ifrån, högsta fjellspetsen, och 
vattnar änna Jebovahs liljor vid foten af Jubmels 


plundrade benhus. 


En qvart mil längre i nordvest är Tarre-spiken, 
en otillgängelig syltopp. Emellan densamma och Tar- 
rekajsi framstörtade en mindre bäck, som dock stun- 
dom Jär vara en vild flod, hvilket kunde skönjas 
deraf alt strax nedanföre bergets fot, och ända fram- 
ät ellven, funnos djupa rävnilar, af två till tre alnars 
bredd.  Stenarne och gruset voro här lika häftigt 
nedslungade af förssen, som vid Kaskaivo. 

Ja längre jag kom upp i fjellen, ju kortare och 
nästan jordkrypande blefvo björkarne, liksom de vil- 


le vara nordvindens ”ödmjukaste tjenare.” Öfver fjell- 


topparne framsläpade skyarve, som stora massor af 
kardad bomull, och nocdvest-vinden bhegynte att tjuta 


mellan bergen, då solen sjönk ned bakom drifvorna 


VI 


Vid ankomsten till Tarrnjanr, 22 mil ifrån Qvick- 
jock, trätlades nybyggarn från Njunnas, som vid sjö- 
stranden hade uppbyggt en kåta fö sig och sina 
barn, samt en jordkula för två kor ac bh vågra får, 
Ehorvu Tarvasjön ligger en half mil ifrån nybygget 
vid Njunnas, så hör Kkväl både sjön och marken 
deromkring till detsamma. — Nybyggarn hade hör 
slagit sig ved öfver sommarn, för att genom fiske 
samla nödigt lifsuppehålle för vintern och den tid 
då de första byggvader och odlingar vid nyhem- 
met skulle verkställas. I Tarrajaur kunde ban när 
som helst med noten uppfliska så mycket röding (sal- 
mo alpinus) han åstundade, ty sjön var ecj djup och 
bottnen var jemn. Af röding, komjölk och htet bröd 


lefde "ej endast han sjell och barnen, lör sommarn, 


utan deraf insaltades och torkades äfven ett ansenligt 


vivterförvåd. 


Nunjas nybygge är det nordligaste som finnes och 
kan finnas i denna Lappmark; ty en qvart mil of- 
vanföre ”Tarrajaur vidtager en fjelltrakt så vild och 
kall att den säkerligen alltid blir Lapparres och de- 


vas renhjordars ensamna tillhörighet. 


Pp 

Man har tullat nybyggs-anläggvingarve i Lapp- 
land såsom varande inkväktnivgar på urfolkets jord, 
ett påstående som ej synes tarfva rätt mycken veder- 
läggning, då man vet att Lappar och nybyggare nu 
redan hafva så stort gagn al hvarandra, (och få det 
alltmera ju stövre framsteg kristendomen och kulturen 
gör ibland dem), att de förståndigare numer allsicke 
klaga öfver hvarandra. — Den mark som Nybyggarn 
ockuperar behöfver ej Fjoll=Lappen, och vonbetes- 
fjellen samt passen deremellan kuvoa på intet sålt 
begagnasaf nybyggarne. — Att ren-betestrakteroa äro 
och förblifva ullräcklige för ett twe till fyra gånger 
större antal renar än som nu finnas i Lappmarken, 
derom öfvertygas hvar och en som med uppmörk- 
samhet genomtågar fjellen. Att dock Lapparne gräla 
sig emellan om revbetet bevisar lika litet dess otill- 
räcklighet, som man skäligen kan påstå att de Sven- 
ska marknadsplatserna, i allmänhet, äro för trångt 
utstakade, för det att några få kölvringar skuffas och 
slåss der ett tjog kunde fredligt få rum. 

Dessutom står det ju Lapparne fritt, liksom den 
Svenska befolkningen, att låta för sig utsyna nyhems 
man, och en stor del göra det äfven. Deras stora 
benägenhet för maklighet gör likväl alt de helst äro 
Nomader. — Men om kristendomen får, hädanefter 
som hittills, gå någorlunda i bredd med Lapplands 
kolorisation och kultur, så skola snart de som blind- 
vis ifrat för Lappfolkets så kallade ”urgamla rättig- 


4 
heter” få se än vidare hurn mycket de misstagit sig, 
då de påstått att Lappmarken för alltid borde vara 
ett ren-land.  Kolonisationvens välvöraude följder synas 
böst i Lycksele och Åsele Lappmarker, som numera 
kunna betraktas såsom några det nordliga Sveriges 


lyckligaste tvakter, så länge skatten är billig. 


Nybyggarens kåta vid Parrajaur var byggd som 
en kolare-hytta, af träköppar, ris och torf; men deu 
var, i likhet med Lapp-kåtorva, öppen i toppen. Der 
utgick röken af den eld som brann midt i kojan. 
Rundt omkring elden vid väggarne lågo barn och hun- 
dar på utbredda renhudar, och midt i rökfänget der= 
uppe hängde fisken och torkades. Der lågo äfven, 
för samma ändamål, våsra färska ostar, likväl något 
på sidan. Från midten al rökhålet nedsick en vidja, 
hvari nederst var fästad en krok, uppå hvilken Sry- 
tån hängde midt öfver eldbrasan. 

Å södra sidan om Tarrajaur, uppå Såki-fjellet, syn= 
tes en större flock renar söm der gingo och belade. 
Några Lapp-kåtor sågos väl icke, men jag vissle än- 
dock att de måste finnas i renarnes granskap, hvar- 
före jag äfven höll på att bese mig dit npp, då i 
detsamnia ett rop efter båten hördes på andra sidan 
om sjön. Kort derefter ankommo två Lappar till 
nybyggarn, lör alt af honom tillbyta sig fisk för torrt 
renkött, och händelsen fogade så väl att just den ene 


at dem var mås Gill den Lapp-5ubbea. söm bäst 


nn” 
kände vägen till Solitelma. Jag fick nu vela, af mä 
sen, all hans svärfar, den eftersökta VAS visarn, just 
ni låg wid foten al Staika, der han hade sin renhjords 

Sedan Tapparne = tillkommit blef der ett il 
rigt pladdrande, på Fappska, och orden uttalades så 
alldeles con espresstone att det lät som hade nå- 
gon viglig afhandling varit å bane, ehuru alltsam- 
mans blott rörde mig och vandringen till Sulitelma, 
Jemle några frågor och svar om ”den i år så ovauli= 
ga mängden al snö uppå fjellen” m. m. 

Orsaken till Lapparnes qvasi-expressiva konver- 
sation är den: att flere ordböjningar (kasus) i Lapp- 
språket ske genom olika accent på vokalerna, dem 
Lapparve vätt ofta förbyta, efter eget behag. . Dåt. ex. 
i norra Lappland säges tjalme (öga), uttalas det tjelme 
och tjilme i det södra landet. — Sammaledes uttalas 
ordet suold (ön) blott med hårdare accent på d, (suol, 
öns) i geniliven. —- AF suolö-tjalme (öns öga) lär Su- 
litelma fått silt namn, som, genom det ofvannämda 
vokal-=umbytet, blifvit ändradt först till Suolitjelme, 
och sedan ti!l Sulitjelma och sSulitelma, såsom berget 
nu kallas af både Lappar och nybyggare, 

För alt välfägna sina Lappska vänner fyllde ny= 
byggarn en mindre kopparkittel med nyss fångad rö- 


ding, hängde den på kroken öfver elden och kokte 
fisken. Derefter placerade hela sällskapet sig rundt 
omkring eldstaden, med benen korsslägda inunder 


sig, såsom skräddare bruka sitta. Hvar och en tog 


46 


nu sin fisk med de fem, åt friskt, utan bröd, och 
pladdrade oupphörligt. — Alven jag fick ”en bit färsk 
fisk” på ett särskilt fat, och tvingade mig att för- 
tära något af den välvilligt erbjudna gåfvan. — Men 
när fisken var slut kom en annan rätt, som jag lik- 
väl måste undanbedja mig. Det var Lapparnes så 
kallade Jobmo, en tjock gröt, som kokas af hästsyre- 
blad (rumex acetosa) med vatten, och sedan ätes med 
sur mjölk. Den skall vara mycket helsosam och väl- 
görande för Lapparne, som ofta besväras af obstruc- 
tion, den de ådraga sig genom ymnigt förtärande af 
den feta renmjölken. Jobmon verkar då som elt di- 
gestiv-medel; men jag hade ej lust all medicinera för 
den gången. 

Under måltiden frågades, som vanligt, efter hvar- 


jehanda nyheter. — (Mah sakan? — hvad nytt? 


är andra eller tredje frågan efter deras puorist! 
god dag!) — Deribland förekom slutligen till och 
med den långa riksdagen i Stockholm; och då jag 


ville veta hvarföre de brydde sig om det som än- 
dock ej rörde dem, sades, sannl nog: ”att det som 
rör deras vänner på slätten, (kustboarne) det rör 
äfven dem, på sitt vis, efter de handla och vandla 
med Svenskarne, som äro deras bröder.” — Detta 
uttryck kunde visserligen komma deraf att den ena 
Lappens bror var tjensteman i Jockmock; men sant 
är ock det att Lapparne nu, till det mesta, ha bort- 
lagt den fiendtliga sinnes-stämning, mot Svenskarne, 


som förr utmärkte dem. Detta är till större delen 
eu följd af deras förbättrade kristendomskunskap, och 
den hjelp som de, i nödens tider, erhållit af ”sina 
bröder, Svenskarne.” 

Strax efter maten påtändes tobakspiporna, små 
nubbar af tre tums längd. Jag tror visst att Lap- 
pen hellre mister sin hustru än denna conditio sine 
qua non för hans trefaad. Pipan följer honom som 
skuggan, utom då när han fått så pass stort brän- 
vinsvrus, alt ban måste skråla om ”sitt stenskrafvel, 
sina horn och de grönskande fjellen.” — Efter malt- 
hviian , klockan fullt nie på qvällen, begynte vi tän- 
ka på vår afresa, och begåfvo oss derföre öfver sjön. 
Dercfter klättrade vi först uppföre Såki-fjellet, som 
på flera ställen var betäckt af stora snödrifvor, mel- 
lan hvilka renarne gingo och betade af gräset och 
fjellväxterna. På höjden af Såki, som i stort likna- 
de en aflång jul-limpa, voro tvenne Lappkåtor upp- 
slagna. De voro gjorde af väl, som nu var temligen 
svart af rök och smuts. Ett par hundrade revar 
framdrefvos småningom, af deras väktare, till kätorna, 
der flere spetsörade och svartraggiga hundar larmade 
såsom ville de uppsluka oss. 

Orsaken hvarföre Lapparne föda så många dyli- 
ka hemdjur är den: att hvarje medlem af Lappfamil- 
jen bar sin egen hund, som är honom följaktig den 
tid på dygnet som han, enligt sin tur, måste vakta 
renhjorden; och utan dessa ondsinta medhjelpare skul- 


£ 


19 


le renarne ej kunna styras; men på Lappens befall- 
ping jagas de fram och åter al hundarne, som aldrig 
missförstå hushondens mening. 
Då hela renbjörden var samlad vid Lapp-byn, 
(Så kollas ett dylikt samhälle, ehvad det består af två 
ellev flere kåtor och familjer) och deromhkring hade 
läsvat sig, börjades mjölkningen, som förrättades af 
både män och qvinnor på det sätt: al Lappuarne, 
med särdeles skicklighet , och ofta på långt håll, kas 
stade töm-slingor kring halsen på vajorna (ren-kor- 
na) drogo dem till sig och mjölkade i en träskål. 
Derunderv hölls vajan fast antingen al en medhjelpa- 
re, eller ock på det sätt att dev mjölkande sjelf tram= 
pade på tömmen och såmedelst fasthöll ren-kon. De 
fleste vajorna mjölkade ej mycket öfver en hall jum- 
fou, ty den kalla våv- och sommarluften hade för- 
hindrat veubetets. tillväxt, som äfven minskades af 
den ymniga snön. Under mjölkningen, och äfven 
dessemellan, hade vajorna elt grymtande läte, som 
liknade det af en uppretad svinabjord, och ren-kalf= 
varne svarade alltid derpå med ev ton såsom af stör- 
ye grisar. När hela förrättningen var slutad van- 
drade renhjorden ut på bete igen, och Lapparne 
tömde mjölken i träkaggar alt der förvaras tills vi- 
dare. 
Kloekan var nu elfva på aftonen och jag kröp 
slutligen in i den ena Lappkåtan, der en naken barn- 


unge, 


49 
unge, om två år, lekte kurra-gömma med trasor, 
träslelfvar och venskinsvantar.  Kålan var gjord al 
grof treskäftad buldan, som var utspänd i rundel på 
några i jorden nedstötta käppar. Dörren, som var 
på ena sidan, kunde öppnas och tillslutas efter godt- 
finnande, derigenom att er framför densamma hän- 
gande buwldans-läm sköts framåt eller tillbaka, och 
det var i sanning angeläget att här utestänga den kal- 
la nattvivden så mycket som möjligt, ty den ringa 
eld här fanns närdes blott sparsamt af litet vip-ris 
(betula nana), som brann dåligt midt i kåtan. Elden 
var nppländ på bara marken, och rundt deromkring 
lågo Lapparne, huller om buller, utsträckta på snu- 
skiga trasor och renhudar, som voro kringströdda 


bland barnungar, hundar och mat-kärl. 


Lappfolket hörstädes hade samma ulseende som 
min förut omnämde vägvisare från Göljen: elt trian- 
gulärt och knotigt ansigte, något liknande elt ruggigt 
fjellberg; drägten luden, såsom den varit mossig. Den 
var endast af skinn, (rev-sömsk), ty mot den kalla 


fjellvinden hade en vallmarskolt ej länge bevarat dem. 


Jag märkte det bäst som låg hopkrupen i en vrå 


och frös i min sommardrägt. — Då de beskedliga 
Lapparne sågo detta, gålvo de mig sina egva ren- 
hudar till betäckning mot kölden, och jag emottog 


4 


0 


skimnvarorna — tacksamiligast, ehuru ej utan | hemlig 
fruktan för inqvartering. Likväl slapp jag den all- 
deles, både nu och allt framgent, ehuru jag ol 
la vödgades hvila bos både Lappfolket och Ny byg- 


Sarne. 


Vi. 


fd. ute Juli) 


Då jag vaknade om morgonen, den stile Juli, ha- 
de snö fallit om natten på Staika och det var bittert 
kallt i laften, ty vinden var mera nordlig äv förut. 
Lnften var klar och jag såg vu tydligt att de kring- 
liggande fjellbergen ej äro så oföränderliga som mån- 
gen tros. Det ifrån höjderna nedrinnanue vallvet har 
allestädes plöjt djupa firor i bergens sidor, och på fle- 
ra ställen gjort stora wrholkningar; men det är ock 
till märkandes att ej alla Tjellbergens beståndsdelar 
äro blott sten. ”Tvertom äro rätt många, och kanske 
de flesta, iord- eller stenhögar, hvars grund och kär- 
na är berg, men hvars öfra lager består af stundom 
rätt god jord, sand och stengrus. Eljest kunde på dem 
€j växa det ymniga revbete, hvars frodighet i däl- 
derna stundom förvånar den resande. 

På bergshöjderna är dock vegetationen mycket 


dvärgartad och mossig. Fjellbjörken, som i dalarne 


Je 


växer uppåt, flitar sig der efter marken, är knotig 


och ser lillegammal ut. 

Vi. gingor en half mil ifrån Såki bovtåt Staika, 
der den rätta vägvisorn bade sin Lapp-by. Dess in- 
vånare” liknade ej alldeles de förutnämde. De voro 
både snyggare och vackrare, samt äfven längre, och 
deras ansigten hade ej det Lappska utseendet, utan 
voro ovala. Det folket liknade Svenskarne, från hvil- 
ka de ock sades härstamma på mödernet. 

De äkta Lapparne ha nästan alla ett slags lik- 
het med fjellbergen och sina kåtor. De äro mörka, 
knotiga och kantiga, kanske derföre att deras omgif- 
ning är sådan, ty huru mycket beror icke derpå , 
särdeles i psychologiskt bänscende, och af den inre 
menniskan är den yltre som oftast en skuggbild. — 
Jag har märkt: att anletsdrag och kvoppsrövelser för- 
ändras i följd af lidanden eller passioner. Jag har 
således. sett skurk=fysionomier förbällras, på samma 
gäng som: hjertat, och jag har äfven sett vackrare ati- 
leten försämras på lika sätt. Men dervid bör anmär= 
kas: all af alla dessa anleten har ej ett enda helt och 
hållit afvikit från sin medfödda grundton. Jag har 
således aldrig sett et verkligen nobelt. mensko-=ansigte 
bli genmenrt, eller tWertom; men sådant inträffar dock 
stundom med vissa landskaper, hvilka, t. ex. genom 
elementernas härjningar, blivit för längre ellev kor- 
tare: tid förstörda , och då har jag äfven toll mig fin- 


na ett menligt inflytande deraf på ortens invånare. 


22 


Att Lapparne, i smått, äro bilder, men karrika- 
tur-bilder, af sitt fjell-land, det synes mig vara tyd- 
ligt. De äro det till och med i sitt lynne: de sofva 
gerna, göra helst ingen ting; ja, de nästan afsky allt 
arbete, som fordrar ansträngning. IHlvad entusiasm är 
det begripa de ej, och blott få af dem ha något be- 
grepp om den högre och sublimare kärlekens sällhet. 
— Deras giltermål bestämmas endast af konsideration 
för penningen, som är deras adel. Slägt och fränder 
uppgöra vilkoren, och se'n fås bruden på köpet. Till 
och med ”sma blanka” (sillverriksdalrar) sammanho- 
pa de i ett skrin och gömma det så väl i ett ”sten- 
skrafvel” att om döden öfverraskar dem så är silf- 
ret för alltid förloradt. Detta gäller ålminstone om 
Jockmocks- och Qvickjocks-Lapparne (Tourpun-stam- 
men), hvilkas land är beläget bredvid lilla Luleå-elf- 
vens vattendrag. 

Deremot skola Sivkas-Lapparne, som bebo det 
vackra och släta Ultivis-fjellet samt sydvestra trak- 
ten om stora Luleå vattnen, vara mycket bättre, vack- 
rare och af ett vaskare lynne. De äro utmärkta skid- 
löpare och jägare. Af Sirkas-stammen ha t.ex. tven- 
ne drängar, under förliden vinter, på skidor rännt upp 
och dödat 23 stycken vargar. På föregående året 
fälldes af dewm ej mindre än 30 sådana odjur. — Slikt 
borde belönas. 

Kajlom-Lapparne, som bo norr om stora Luleå 


valtendrag, skola fordom ba varit några äkta gräl- 


5 


, 
) 


makare; men Läseriet kom äfven till dem, dock utan 
all sekterism eller skrymteri, således blott i sin goda 
skepnad, och dess inflytande på hela stammens för- 
bättring skall vara högst märklig. — Om Gellivare 
Lapparne, söderut, är tillförne taladt. De bebo några 
stygga och eländiga myr-trakter, och se äfven ut 
som myrbjörnar, 

Äfven hundarne ha ett triangulärt och spetsnäsigt 
utseende, och Lapplands myggor — (utan att ändock 
på dem vilja tillämpa det förut anförda) — kallas 
lingnäsor för näbbens skull. Dessa plågo-andar ha 
äfven sin nytta för det land som de tillhöra; ty 
utan dem skulle hvarken väktare eller hundar förslå 
all styra renarne, som gerna vilja skingra sig i sko- 
garne, och således skulle förvandlas till vild-renar, 
dem ingen har reåa på. Men emedan de äro särde- 
les ömtåliga för myggorna, så vandra de genast un- 
dan och åt fjellen, så snart dessa framkomma med 
sommarvärmen. Då hettan upphör begifva sig ren- 
hjordarne sjelfmant ifrån snöbergen och nedåt skogs- 
trakterna, 

På Såki-fjellet och i dess grannskap funnos inga 
myggor, ty kölden var skarp och vinden blef allt me- 
ra kylig och rifvande. — I dalen mellan Staika och 


Koraipuolta gingo vi på skaren öfver de djupa drif- 


vorna, genom hvilka den här färmbrusande häftiga 
fjellströmmen hade utskurit sin väg. På ändra stran- 
den, å en bar kulle, betade en mycket stor renhjord, 


54 


tillhörig den rika Lappen Anders Pålsson Huljo, som 
här å orten. dessutom var ryktbar såsom presterska- 
pets buse pi sockenstämmorna, der hav varit så oti- 
dig att kan fördenskull blifvit lagförd och pliktfalld. 
Han var allmönneligen ansedd för en öfversittare af 
första rangen. 

Min Lapp-gubbe hade försett sig dels med lina, 
för alt upphemta oss ur snödjapen och istemnorna på 
Sulitelma, om nvågon skulle sjunka ner, dels medförde 
han äfven en tre alnar lång staf; för att dermed hjei- 
pa sig sjelf öfver strömmarne. Jag hade ej annat stöd 
än den korta käppen jag köpte i Herkberget, åt hvil- 
ken Lappmannen blott skrattade; och att det ej sked- 
de utav skäl blef jag svart varse, ty då jag kom ut 
i den nysspämda häftiga fjell-strömmen måste jag stan= 
na, emedan vattnet var lika djupt som käppen var 
lång, och jag hade således ej ullväckligt stöd af den- 
samma. Jag måste fördenskull återkalla min vägvi- 
sare, (som redan gåll öfver), för att erbålla hans lån- 
32 staf, hvilket ock skedde. Då jag nu satte detta 
stöd emot bottnen i strömmen så gick jag stadigt 
framåt; men gubben, som ej var bättre belåten än 
jag med den korta köppen, halkade omkull, och ha- 
de säkerligen fålt en obehaglig skjuts nedåt klippor=- 
na, om jag vj fått tag i honom och bjelpt oss båda 
1 dand: 

Här kom ov vika Huljo emot oss, och var så bi- 


ster som cen Tartar-kban. Han ville veta kvad jag 


33 


bade i fjellen att göra, och hvarföre Lapp-gubben 


lotsade mig!” — Han var lång och välväxt samt hade 
ett manligt Svenskt ansigte, — Riktig Lapp var han 
visst icke till födelsen; men drägt och språk voroma- 
tiovella. — Då han ej fick ett underdånigt svar på 
försla frågan gick ban mig närmare och förnyade silt 
spörgsmål än mera högljudt; men jag gat dock ej 
lemva hovom besked, utav gick i det stället bort till 
några utmärkt vackra hvita renar, dem jag nyfiket be- 
traktade, emedan jag förut ej hade sett några med an= 
nan färg än den vanliga grå. ' Då vände sig Huljo 
till min ledsagare och de helsade hvarandra på Lapp- 
ska derigenom att nästibbarne sattes emot hvarandra, 
med det vanliga puorist! (god dag!) 

Härefter begyntes klättrvirgen uppföre det 4750 
for höga Skaidas-fjellet, som består af skilfer och 
sandblandad mull. På dess sidor låg snön tre till 
fyra famnar djup, och uuder dritvorna frambrusade 
samma flod som vi nyligen öfvervadat med möda. 


Den ormade fram i otaliga kvökningar, stundom osyn- 


lig under snöv, i fjellets fördjupningar, och stundom 


skummande hvit utföre bravterna. På en af snö- 
bryggorna passevades floden för andra gången, ej utan 
en hemsk känsla, ty vattnets sor! hördes mycket väl 
under OSS, 

Ju högre jag kom uppå Skaidas ju större och 
skönare blef utsigten. Den förutnämda strömmen såg 


ut som elt hvit band inunder mig, och hela fjell- 


56 
trakten der vwmkving, ifrån toppen sedd, 


det tillförne omvämda ulseendet af ett brusande 
half som stelnat under stormen. 


- Jag såg här äfven 
änns s SS K LR 
arras=elfven som låg fulla 3000 fol under mig. Äf- 


ven den hade en likhet af ett hvitt hermelins-bräm, 


som slingrade sig omkring barmen afklipporna. — Mol- 
nen skockades mer och mer. De sväfvade kring bergs- 
topparne som tjocka morgondiunmor. Deras vanliga 
mörka färg var ljäslett eller blågrå när 


massorna 
framsläpade öfver fjellen, 


och serdeles på dem som voro 
snöfria och svarta syntes skyarne hvita. 


SS nn 


VILL 


På toppen af Skaidas var jag nu högt öfver 
molnen och hade fri ulsigt uppåt, men nedåt släng- 


des den mer och mer af de sammanhopade dunst- 


massorna. På denna höjd såg jag första gången 
toppen af Sulitelwa såsom cn ofantelig berg-kristall. 
Dit var dock ännu 42 


3 mil, och dertill Lapp-mil, 
som alltid äro drygare än vanligt. — Vandringen ut- 
före Skaidas-fjellet var ej mindre besvärlig än upp- 
stigandet, och om här någon halkat så vet jag ej 
hvar den fallande hade stannat. — Allting lyckades om- 


hade ån mer 


sider väl och vi kommo, ett stycke från Skaidas, ner 
i en stor fördjupning, ett pass mellan bergen, der 
en Lapp, som fördom körde silfvermalm ifrån Ked- 
kevare, frusit ihjäl, hvarföre ock stället blifvit kal- 
ladt Frostdalen, Vinden tjöt der som en fjell-flod, 


och kölden var bitter. 


Här ofvanföre, på höjderna, sågs åter toppen af 
Sulitelma, som stundom badade i aftonsolens strålar, 
och stundom insveptes i mörka skyar. — Min Lapp- 
gubbe gick, enligt det folkets plägsed, mestadels rätt 
fram, och förde mig derigenom ofta på brådstupan- 
de höjder, samt öfver remnade isfält. Lapparne fråga 
ock sällan efter en besvärlig höjd eller en islupen 


strötn, blott de få gå den genaste vägen. 


En mil i nord-ost om Sulitelma passerades den 
lilla sjön Kietikjanr, på hvilken isen låg alnstjock. I 
snön derpå syntes spår efter en talrik renbjord som 
nyligen gått deröfver, och detta stärkte oss i hoppet 
all vi skulle finna den efterlängtade Lapp-byn upp- 
slagen i Sulitelma-dalen. — Isen på Kietikjaur hade 
remnat och var på några ställen lossad från stränder- 
na, alldeles så som förhållandet härmed plågar vara i 
Mars månad söderut. På de bara fläckarne, å det 
närbelägna fjellet Kietikpauktasch, blommade viola 
biflora och Ranunculus nivalis, samt en och annan 
blek förgäl-mig-ej, straxt invid drifvorna. I luften 


deromkring tyckte jag mig höra ärlans qvitter, och 


58 
snösparfven sjöng muntert sin säng för den sjunkande 
solen, — Ur nyssnämda sjö för en bäck ät Svalak= 
jar samt vidare åt Sulitelma=dalen, der mer än 
ett halft tjog slörre och mindre strömmar förena- 
de sig i en euda, som derefter rann ned i Pjeskejaur, 


der Piteå-elf tar sin början. 


å "vi ider i 
D. 1 omsider huuno fram senom fjellen, till 


nordöstra kanten af Sulitelma-dalen, synles den stora 


bergsträckan midt framför 055, vid dalens sydvestra 


höjning. Der stodo norra och södra Sulitelma upp- 


tornade, en half mil ifrån oss; men föga syntes af 
sjelfva bergen, ty de voro öfver allt betäckta med 
snö. — Vi hade nu vandrat 57 mil, utan mycken 
hyila, och blickade iftiot nedåt slätten för ätt få se 
den efterlävgtande Lapp-byn, der vi tänkte hvila öf- 
ver natten. Men ingen Lapp-kåta var synlig från 
höjdev. — Vi hoppades likval ännu det bästa, och öf- 
vervadade fleve fjellbäckar, för alt komima ner i den 
vidlyftiga fjell-daler, som är ruad och imemat en 


half mil bred åt alla kanter, 


När vi omsider hunno dit, på en kulle, upp- 
täckte vi platsen hvarest Lapp-kåtorna nyligen varit 
uppslagna; men för öfrigt fanns der ej annat qvar 
efter de bortflyttade Lapparve än något dels brändt 
och dels färskt ris af fjellbjörken. — Orsaker till de- 
ras. hastiga tlyttving var den: att både Sulitelma= 


berget och dalen uillhöra Piteå Lappmark, hvarföre 


59 
ej några andra än dess invånare få längre stannaqvar 
i denna trakt än som är nödigt för att låta venarne 
hvila. — För 6ss återstod således ej ännal val än alt 
fortsätta vandringen; ty tölt hade vi €j medfört, och 
kölden medgaf iogen hvila.  Vaål upptländes en eld i 
rip-viset, men den blef knappt tillräcklig att steka 
några fiskar. Mina vägvisare, som, under förlitande 
på nattherberge hos det nyssvämda Lapp-folket, hade 
förledt mig att på denna dag så för långt, voro vn 
mycket bekymrade öfver utgången af företaget, helst 
det såg ut att bli en riktig vinternatt. Men ännu 
var bimlen ej öfvermulen, och ännu fanns modet 
qvar, om ock krafterna voro svaga. Jag beslöt för- 
denskull att bestiga Sulitelma på natten, och vi begynte 
genast vår gång med att öfvervada ett par häftiga 


fjell-strömmar. 


Den ene af dem var ganska stor; men å en 
grusbank utbredde han sig vidt och bredt, och just 
der gingo vi öfver floden, väl vetande att brad som 


är mycket bredt kan ej derjemte vara serdeles djupt. — 


Efter ännu en qvart mils vandring kommo vi till 
foten af dev piedestal, — om jag så får säga, — 
från hvilkev Sulitelma-bergen upphöja sig. Denna 
så kallade piedestal, eller grundval, är en stor berg- 
ås, som går från nordvest till sydost, och ligger 
flere hundra fot högt öfver den nedanföre belägna 


Sulitelma-dalen. — Ifrån denna basis uppresa sig 


Ga 


norra och södra Sulitelma, jemte flera mindre fjell- 


2 ; ; 
berg. Lapparne veta dock ej 
” 
trollberg ,” 
: berg;” hvarmed de mena den södra bergshöj 
. é ä 
6 SRA Mr 
yr Som "öfverträffar” alla de andra. Dess högsta 
gsta 


Spets uppgifves, af Wablenoberg, lig 
hafvet. 5 


all omtala mer än ett 


sa 5796 fot öfrer 


Uppföre Sulitelmas ofvannämda grundval begyn- 
tes nu vår klättring. Berg 


-åsen var brant och alldeles 
betäckt af snö. 


Fc Flere böckar nedrunno från de 
kringliggande fjell-höjderna och fi 


: 3 amsorlade, under 
våra fötter, g 


enom de flere famnar djupa drifvorna. 


Då jag således uppkommit på basen för Sulitel- 
STEREneen hade jag redan en vidlyftig och skäligen 
fii utsigt öfver den djupt under mig liggande fjellda- 
len och den bergs-trakt som der omkring låg grup- 
perad. Efter en ytterligare vandring af ett par tu- 
sen alnar var jag vid foten af södra Sulitelma, der 
dess fjellbäck rann ut ur en liten mellan ber ch lig- 
gande sjö, som dock nu var alldeles bee sed is 
och snö, utom vid den lilla mynningen der bäcken 
gick fram. 


in > ” ” . 

i Suiitelmas topp var ännu så högt öfver mig all jag, 
för att se den, måste rigta min blick temligen hög 
de skyar, som s ' oc i 

yar, som allt mer och mer skockade sig omkring 


densamma. På sjeltva Sulitelma-berget syntes ej en 


t uppåt 


61 
enda bur fläck, ej heller hörde eller såg jag en skymt 
af dess glacierer, eburu mycket jag eftersökte dem; 
ty allting var ou begrafvet under ovanligt stora snö- 
massor. — Ett lika förhållande egde rum på det 
norra Snlitelma, och äfven på Lairo-fjellet. 

En enda bergs-höjd, i sydost om det södra Su- 
litelma, var här och der snöfri, och på de bara fläc- 
karne såg jag en och annan ranunculus nivalis, viola 
biflora och några Lichenes; men för öfrigt var all- 
ting dödt och tyst, utom stormens tjut och fjellström- 
marnes hotande sor! under drifvorna. Till och med 
snösparfven syntes ej mera; men då jag på skarven 
passerade öfver snödjupen mellan den förutnämda 
bergs-höjden och det egentliga Sulitelma-berget så 
uppskrämdes ett par der varande fjellripor, som lik- 
väl ej flögo långt förr än de, med ett kuttrande ljud, 
slogo ved igen. 

De djupa svalgen mellan klipporna voro fyllda 
med en snö som tycktes vara minst 12 eller 15 fam= 
var djup. 

Vi klättrade uppföre bergets branter ifrån den 
ena drifvan till den andra, och upphunno således 
den höjd af Sulitelma hvarifrån toppen uppstiger. 
Utsigten hörifrån var stor och förvånande, lik den 
ifrån Skaidas, men likväl större. Det oändliga fjell- 
hafvets åsyn omkring mig, och stormen på böjden, 

gjorde stundom att andedrägten liksom hämmades. 


Den kringliggande snö-verlden liknade ett stelnadt 


62 


chaos, hvilket Skaparn hade öfvergilvit. Det 
da lif man här v 


en- 
arseblef var fjellströmmarnes hemska 
sorl i nalten, och stormens tjut. 


De mörka skyarne begynte allt mer och mer alt 
beströ oss och bt rgen med snög men klättringen 
fortsattes ändock , fast stormen ökades. Med den kom- 
mo dock slutligen skymassor, från Norska sidan, så 
tjocka att de, inom pasgra minuter, insvepte både oss 


och Sulitelma i mörka dimmor. Straxt derpå bör- 


jade snön alt yra omkring oss så att vi knappt 


sågo återvägen. — Lotsen (den förutnämda Lapp- 
gubben) befarade nu ”att vi kunde bli insnögade på 
trollberget” , och ville fördenskull genast gå derifrån, 
desto hellre som han i detta mörker ej heller kunde 
se vägen uppåt sjelfva toppen. Derjemte fruktade 
han äfven för is-remnor na, der uppe. — Jag öfver- 
talade honom likväl att dröja en stunds; men som 
stormen, soöv och kölden alltjemt tilltogo så att jag 
sjelf omsider ej längre kunde berga wmig för köl- 
den, så måste uppbrottet ske, och ålertåget begyntes 
derföre, — 


IN. 


I klart väder skall man från toppen af Sulitelma 
kunna se Norska kusten och Vesterhafvet samt 10 å 
12 mil långt nedåt Svenska landet. Deraf har ock 
berget fått sitt namn, (Sulitelma = öns öga) och san- 
nerligen är det icke mödan värdt att göra den be- 
svärliga resan dit upp, för att en gång få se den kring- 
liggande förunderliga jälte-naturen. — Från den höj- 
den af berget der jag måste vända återstod ej fullt 
200 fot upp till högsta toppen, och synvidden var 
äfven der förvånande, innan snömolnen blefvo för 
täta, då jag till slut hade samma utsigt från Suli- 
telma, som tillförne på Skaidas, nemligen en klar him- 
mel öfver mig och yrande snömoln inunder. Men 
här skakades jag så häftigt af kölden att jag ej kunde 
hålla mig fast i snön och ispiggarne, för att klältra 
högst upp. 

Den 12:te Juli klockan 1: på natten skedde åter- 
tåget, under det snön alltjemt yrade omkring oss. 

Efter en half timmas vandring stannade vi omsi- 
der vid norra kanten af den förutnämda Sulitelma- 
dalen, och hvi!ade der ett par limmar, bland saön 
och klyftorna. — Vid uppvaknandet voro vi halfstel= 
nade, och ingen möjlighet fanns att bär få upp eld, 


ty på en qvart mils omkrets funnos knappt 4 fjell- 


34 

björkar, jemte några små enbuskar, af hvilka dock 
ingen var sex tum hög. Så väl ripa iset, och fjellbjörken 
(betula nana) som enbuskarne voro tätt flitade efter 
marken, knutiga och eländiga; ty kölden och stormen, 
som i dessa trakter byarje ögonblick omvexla med det 
korta solskenet och sommarvärmen, tyckas ej vilja 
tillåta någon högre vegetation. — Så väl toppen af 
Sulitelmsa som de öfriga högre bergshöjderna äro säl- 
lan molnfria. Lapparne anse äfven denna fjeltrvakt 
för både svår och farlig, och högst få äro de Lapp- 
män som någonsin bestigit Sulitelma, det de ännu 
anse för ”ett trollberg.” Min vägvisare hade aldrig 
förut varit der uppe, ehuru han ofta genomtågat da- 
len och gränsfjellen. 

Då jag vaknade sken morgonsolen klart, och 
jag såg då en hvit fjelluf som kretsade omkring 
Sulitelmas skimrande krona. Jag ämnade ock al 
vända åter; men innan vi slutat vår fruckost var 
halfva berget å nyo insvept i snömoln, och jag 
afstod derföre ifrån ett förnyadt besök. — Åler- 
vägen till Qvickjock togs mera nordligt, för att 
få se äfven den delen af fjelltrakten, som likväl 
föga oliknade den andra; ty strömmar, fjellhöj- 
der och snö-laviner omvexlade med brådjup och 
jemnare dalar, der vattnet brusade samt snön 
och isen lågo hoptals bredvid gräset och några fjell- 


blommor. 
Alle- 


60 


Ailestades bland bergen tinnas dalar if; och 


mils. vidd, der ienarne heta och Lapparne slå upp 


sina kåtor. De flytta vanligen i eller högst cen mil 
1 sender, allt mer och mer nordvart. En del af 
Fjell-Lapparne bezcifva sig ända ned till Norrska ku- 
sten 3, men, de äro lås — Då hösten kommer flytta 


de åter ned åt Sveuska landet. 


Efter alt på trettio timmar, ba vandrat 102 
mal, återkomomo vi till vägvisarens Lapp-by, som 
om var flyvtad från Såki-fjellet, = mil längre 
norr ut, och stod uppslagen i en täck och gväsrik 
dal, vid stranden af Tarra-ellven. Der emottogos vi 
ganska välvilligt, och undfägnades med renkött och 
wrjölk, samt en varm soppa, som kokades af något 
renfelt, sönderskuver ost och vatten. Om den just 
icke: var ”delikat” så var den dock varm, lödande 
och välsmaklig för oss, som vuro senomvåta, för- 


frusna och alldeles uttröttade. 


I stället för bröd till dessa anrällvingar brus 
kades  halftorkad —renost. — Stundom begagna ock 
Lapparne torkad rökt fisk i stället för bröd , 
som hos dem sällan finnes. Osten torkas på det 
förut omnämda tWwähalstret, som hänger öfverst i kå- 
t:n, straxt vid sidan al rökbålet. Fisken deremot 


F 


660 


skäres i tu och upphånges färsk, midt öfver brasan, 
Då den skall ätas stekes den lindrigt och tjenar bå- 
de som bröd och sofvel; stundom ätes den tillhopa 
med kokt färsk fisk, då det så faller sig, jemte 


ost-soppa och jobmo. 


Denna vägvisare var den förste Lappman som 
hellre tog silfvermynt, än sedlar. Fordom emottogo 
Lapparne aldrig sedelmynt, utom i vödfall, och då 
förvexlades det alltid, så snart ske kunde, mot blan- 
ka specie-riksdalrar, som derefter förvarades i ki- 
stor, hvilka nedmyrades i ”stenskraflet” bland fjellen, 
oftast så hemligt, alt ingen utom husbonden kände 
vömstället. Det skall derföre ej sällan händt att mån- 
gen betydlig samma, på detta sätt, gått förlorad 3e- 
rom mannens hastiga frånfälle, — Hurn min vägvi- 
sare sömde sitt mynt vet jaz ej, men räll noga in- 


vecklade han och förvarade silfverbitarne. 


'Trovärdiga män ba sagt mig alt mången Lapp- 
man har ännu sitt silfver qvarse'n den gamla goda ti- 
den; men det är så noga och hemligt förvaradt att in- 
gen vet ens på hvad trakt i fjellen det är gömdt. — 
Lapparnues misstänksamhet tillåter dem ej att utlåna 


silt kapital, och deras nomadiska lefnadssätt hindrar 


dem att på annat sätt göra det fruktbart. Icke hel- 


lev kuona de föra det med sig, af fruktan för tjuf- 


br 


vars som latt kunde åtkomma det i den alltid till- 
gänaliga och stondom öde lemnade kätan. Deras 
förlarande är således en följd af nödvändigheten, så 
väl hvad silfret angår som ock beträlfande tmat- 
förråderna, dem de på lika sätt nedgräfva och 
sövnma på vissa ställen, från eva året till det an- 
dra. — Emedan deras llyttnings-väg alltid är den 
sanima, så insamla de sin jobmo, jemte flere gvönvsa- 
ker, den ena sommarn, och nedgrälva dem här och 
der, för alt begagnas det påföljande åvet, i fall de 
då kommwa tidigare, eller andra orsakar söra förvå- 


det behöfligt. 


Men härvid drabbar dem ofta en ej mindre 
ofärd, i thy alt en af deras svåraste fiender, jävf- 
ven, som lär vara särdeles slug och ha mycket goda 
lukt-organer, uppsöker de gömda mat-förråderna. 
sönderbiter kaggarne hvari de äro förvarade, vch 
gör således rent hus, så att de stackars Lapparne, 
vid ankomsten, finna visthuset plrodradt. Sådant 
skall nyligen hafva händt med en förmögen Lapp- 
man, som, i trakten af Wirijaur, en mil ifrån Nor- 
ska gränsen, hade gömt hela sitt sommar-förråd. 
Dit anländ fann han allting vara förstördt af järf- 
ven, och måste fördenskull i hast begifva sig uer 


till Qviekjock, för alt der köpa hvad som brast. 


Jag hvilade öfver natten hos min beskedliga 


vägvisare, och mådde rätt bra i hans kåta vid Tar- 


68 


ra-elfven, emedan allting hos honom var mer snyggt 


äv hos mina förutnämda värdar på Såki-fjellet. 


Påföljande dagen, d. 13 Juli, Legaf jag mig vi- 
dare till Qvieckjock, der man firade andra böneda- 
gen. Både Lappar och Nybyggare voro här I mye- 
kenhet församlade på kyrko-vallen och vid prestgår- 
den. De buro nu högtidsdrägter, som väl liknade 
hvardags-kostymerna, men voro dock snygga och 
stundom ulstyrda med broderier på ståndkragarne. 
De sågo ej illa ut; men qvinnornas sed att till kyr- 
kan medföra sina små barnungar ville ej behaga mig. 
De buro dem insvepta i de förutnämda trågen, som 


hängde på en rem, hvilken var fästad kring nacken. 


Vid söndagar och alla högtidliga tillfällen, ehvad 
det är böndag, tiogs- eller markvads-dag, få Lapp- 
lands prester ofta vara värdar åt en mängd af sock- 
nemännen, som, utan omsvep, spassera in och upp- 
fylla rummen, der de stundom föra ett obehagligt 
stojande, särdeles Lapparne, om de fått sivu qvantum 
satis af det kära bränvinet. Plågan är ock desto 
värre som den vanligen räcker 3 till 4 dagar; ty 
som folket bar lång och besvärlig kyrko-väg, (och 
vid kyrkorna hållas äfven alla ting och marknader) 
så begifva de sig alltid åstad en dag eller två förut, 


och anlända således tili kyrkan dagen före högtiden. 


by 


Då inqvarlera de sig visserligen a kyrko-bodarne, 


deraf hvar och ce bar sin egen, avtingen ensam, 


ecllev och i kompani med Ssrannven; men presten må- 
ste dock alltid påhelsas, både först och sist, dels 
för böllighets skull; dels äfven derföre att folket 
serna medför något till skänks åt ”kära far ”, eller öck 
afbördar sis någon tionde, ov. sv. Då måste kal- 
fet rinna i prestgården som bonuang och manna i 
Ezypten: 

På sjelfva högtidsdagen resa blott få ifrån kyr= 
ko=staden; ty de fleste, som bo flera mil derifrån , 
skulle ej binna hem; och det är dessutom ej vanligt 
alt fjeska i Lappland, der folket ger sig god ro med 
allting. Presten har således det vöjet att bela den 
dagen få vaka öfver sin bjord, och detsamma råc- 
ker stundom hela den påföljande dagen, tills veder- 
börande omsider, på 3:dje eller 4:de morgonen , fin- 
na kontarve (renslarne) vara befriade från både mat 
och kaffe. Då ändtligen tänka de på hemfärden, ef- 
ter att således ha hållit högtid för en eller flera 
månader, och presten får nu husfrid på längre tid; 
ty i Lappland hålles ej Gudstjenst mer än högst 
hvar fjortonde dag. Kyvrk-folket församlas likväl ej 
talrikt, utom vid de större högtiderna. Dessemellan 
ha derföre presterna blott ringa sysselsättning med 
församlingens invånare, som äro spridda på 10 till 
20 mils afstånd, särdeles Lapparne, som vintertiden 


vistas i skogarne eller Svenska kustlandet, och om 


70 
sommaren genomtåsa fjellen, ofta långt ner åt Nor- 
ska sjökusten. 

Under dessa vandringar, och innan de tåga längst 
bort, församlas Lapparne omkring de kapell-kyrkor 
som äro hyggda längst upp i fjellen. Ett sådant ka- 
pell hade älven Qvickjock på Alkavare-fjellet, be- 
läget 8 mil i nordvest, uppåt gränsen. Detta böne- 
hus lar vara uppfördt af lösa stenar, som blilvit 
uppstaplade utan murbruk, hvarföre ock stormen 
har fritt lopp genom väggarre al templet, som, bäå- 
de före och efter Gudstjensten lär begagnas, af Lap- 
parne, såsom härberge. Deremot bor presten 1 elt tält 
som medföres på renskjuts. — Påföljande söndag 
skulle pastorn i Qvickjock begifva sig till Alkavare, 


och lär den färden ofta nog vara ganska besvärlig. 


Jag betraktade å nyo den Romantiska Qvick- 
jocks-dalen, som har varit stället för Lapp-fol- 
kets urgamla Gudsdyrkan, här å orten. Man visade 
mig cn större urholkning i det norr om Qvickjock 
belägna Porti-fjellet och en dylik i det gent emot, 
på södra sidan, belägna Skellapuolta, (offerkullen), 
Hvari de gamla Lapparne offrat renhorn åt Jubmel, 
på lika vis som i den förutnämda grottan i Njun- 
nas-fjellet. — Men, likasom derstädes, ha den nyare 
tidens Lappar och Nybyggare äfven på offerställena 


vid Porti och Skellapuolta uppsamlat hornen och 
begagnat dem till limkokning. 

Om den i fordua tider brukade Lappska ritualen 
kunde jag cj bär få tillförlitliga undervättelser, ty 
missödet ville att den enda Lapp-gubbe som kände 
nåsot derom var ov så långt borta i fjellen all man 
ej kunde finna honom. Man sade mig att han kän- 
de många ceremonier, och kunde fullkomligt här- 
ma de samla Laparnes Mager, då de förkunnade si- 
na orakler dels under sång, dels äfven med ett slags 
recitativ, hbvarunder de dansade, gestikulerade och 
griumacerade? förfärligt. Derjemte betjente de sig af 
den så kallade Lapp-trumman, som äfven kallas 
spå-trumma. 

Enligt hvad jag sedermera i Åsele fått veta af 
en bättre person, som sjelf sett en sådan spå-trum- 
ma, hade den ulseende af ett såll eller tambour de 
basque. Den var gjord af en tunn träskärm som blif- 
vit sammanböjd ull en rundel, utöfver hvars ena 
öppning elt renkalf-skipn var utspändt. På detta 
skinn, äfvensom på den några tum breda trä-skär- 
men, voro en myckenhet figurer målade, såsom åt- 
skilliga djur, jemte fiskar och foglar m. m. — Då 
trumman begagnades till spådom skedde det dels så: 


alt renhår, som uppkastades i luften, blefvo upp- 


fångade på Wumskinnet, och efter de olika bilder 


hvarå de nedföllo lampades oraklerna. — Vid hög- 
tidligare tillfällen förkunnade spåmannen sina domar 


72 


uvder sång och dans, såsom förut är sagdt, och då 


slog han derjemte på trumman med en liten ham- 
mare af renhorn 

Då under Carl XI:tes tid man trodde sig böra 
strångeligen hålla väfst med det förmenta ”troll- 
doms-väsendet,” lära älven Lapparnes spåtrummor, 
och mera sådant, ha blifvit utdömda. — Deras ägare 
näpstes dervid så hårdt att de fleste nödgades för- 
störa så väl trummorna som andra minnesmärken af 
de Gamlas Guds-tjenst, hvarföre ock ganska litet 
devaf nu återstår; och de få veliker som finnas, 
störevisas högst ogerna, emedan Lapparne i all- 
ting äro misstänksamma, då de ej påtogligev kunna 


inse orsaken. 


I Qvickjock berättades en ganska tragisk kär- 
leks-lustoria, hvilken jag desto hellre anför som den 
rör en man af Lapp-folket, bland hvilka dylika äf- 
ventyr äro högst sällsamma. Dess seunfärdighet är 
intygad af Mag. P. Lestadius, och den lyder således: 
Eu ung Lapp vid namn Anta (Anders), var mycket 
förälskad i en Lappflicka som het Zistin (Christina); 
men som, enligt hvad jag förut sagdt, det ej är öm- 
sesidig böjelse och högaktning wm. m. utan rikedo- 
wien som bland Lapparne afgör hvarje frieri så fick 


Anta korgen al Ristins föräldrar, churu de unga tu 


2 


älskade hvarandra, både förat och älven sederine- 
rä. = Eniedlertid kom. dea- örat <omnämie rika 
Pålso och friade OM Antas Ristin, och hon mäste 
antaga hans sillbud, såsom varande ganska fördelak- 
tigt. Men när då den stackars Auta på cn gång 
blef underrättag om både förlofningen och bröllop- 
pet såcblef han alldeles, vänsivnis. Han begaf sig 
till Qvickjock och tog der sitt beständiga uillhåll på 
en kulle, som för sin blomster-rika skönhet kallas 
Rosbacken. Här gick Auta beständigt, både natt 
och dag, ropade siv Ristins namn och sjöng dess- 
emellan hvarjehanda besynnerliga sånger. Hans tal 
var äfven osammanhängande och vansinnigt, men 
Ristin gällde det mesta. Under allt detta åt han 
föga och sof aldrig. 

När man omsider började att plöja på Rosbac- 
ken så jagade Anta kört arbets-fölket devigeuou att 
han kastade stenar både på dem och hästarne. Då 
vardt ban slutligen tasen och buuwden, swwut införd 
i en lada, hvarest man tillagat en bädd åt ho- 
uom. — Anta faun sig ej vöjd dermed, hvarföre han 
slet sig lös och var, tidigt på andra morgoneu. åle 
på Ros-backen, dev han med vilda klagorop åkalla- 
de sin Ristin, uvder idkeliot vandrande from och 
äler , så alt devaf bildades ev ordentlig sångstig. 

Antas slägtivgar, som härom blefvo undervätta- 
de, kommo slutligen till Qviekjock vel togo honom 


med sig devifrån. Men efter några veckovs förlopp 


74 
kom vansinningen halfnaken åter, och fortsatte sitt 
förra lefnadssätt. Han hade ej nn mera kläder på 
sig än blott en titen kolt, som fladdrade för vinden, 
när den olvcklise Anta försäfves anropade både Gud 


och menniskor, för att återfå sin förlorade brud. — 


Slägtingarne hemtade honom å nyo till sig; men 


äfven der åt han ej mer än en gång i veckan, och 
bvilade aldrig. — Efter kort tids hemmavistande 
gick Anta ånyo bort från de sina; men tog ej nu- 
mera vägen åt Qvickjock, utan begaf sig långt bort 
i fjellen. — Först om hösten blef han då funnen 
död i en liten stenkula, en svaf uppå fjellet, den han 
sjelf hade uppbyggt åt sig. — Såsom ett bevis på oför- 
gängligheten af Antas kärlek, föregaf man att krop- 
pen var oförmultnad. (7!) 

Den lycklige rivalen Pålsos öde är förut be- 
rättadt, och i bådas historia lär ingenting vara 


digtadt. 


po 
(d. 14:de Juli) 


En och en half mil i nord-nordvest ifrån Qvick- 
jock och tätt bredvid Kama-elfven ligger det märk- 


värdiga Ruotivare (jernberget), och gent deremot, 


Fö 


på Vallefjellets norra sida, uppstår det mörka Kar- 
vikberget, som en svart palt på cn jul-limpa. Det 
är nästan lika stort som Ruotivare, och säges äfven 
vara likså beskalfadt. Också föreger folket, der 
i orten, alt de två bergen varit sammanhängande 
före syndafloden; men att de då blifvit delade af 
Kama-elfven, som nu framflyter emellan dem. 

Då jag begynte vandringen till dessa berg b'å- 
ste det sunnan-vind och var så varmt all jag «ej kun- 
de fördraga blott sommar-rocken; men innan jag 
hade gått en fjerdings-väg förändrades vinden till 
nordvest och blef stormande, samt mycket kylig. — 
Jag låt ro mig ett stycke uppföre Kama-elfven, men 
gick för det mesta genom de vackra ängarne, som dock 
vu voro alldeles igenväxta; ty äfven de tillhöra ett 
bruks-nybygge, som är öde. Här växte en härlig 
björk-skog bland det alnshöga gräset, som ingen 
bergade. — Derjemte såg jag afven här en mycken- 
het vildt växande vinbärs-buskar, som allestädes vo- 
ro kringspridda bland videbuskar och annan löfskog. 
Jordmånen var god och vallen vattnades ofta af elf- 
ven, som äfven nu var i stigande af den föregående 


naltens regn och dagens solsken. 


Omkring Ruotivare ligger en stor och oöfrukt- 
bar mosse; men närmast intill berget växer både 
furu- och gran-skog som ser rätt frisk ut. Berget 


tycks vara omkring 4oo fot högt öfver marken. Det 


6 


ar memot 3 mil ngt och I d:o bredt, och har en 
gedigen malm-sång, som åt söder ä circa 1506 fot hös 
velwåsedifor bred: - Des synes sgenomstryka hela 
berget från sydvest till nordost, hydrost den är 
fulla 260 fot hög och går flerestädes upp i dagen, 
stundom betäckt al nåsra tums tjock — stenskor- 
pa. Man ser der den sedigna malmen allestädes, 
och kan utan svårighet slå så mycket löst som man 
åstuodar. 

Det var här som Baron Hermelin låt dels bryta 
dels äfven borra och skjuta lös den malm, som nu 
till en del ligger nedvräkt uvföre bergets norra sida, 
och till en del blifvit nedkörd och allassad på än- 
sen vid Qvickjock, Nedanföre det förstnämda bryt- 
nings-stället står ännu den stusa qvar som Hermelin 
der låt uppföra åt arbets-folket. Den är väl timrad 
och försedd med två ram, samt fönster, dörrar 
och spis. 

Baron Hermelin lär väl ha varit i Qvieckjock, 
men icke vid Ruoltivare; ty då hade hvarken hus- 
byggnaden eller sprängningen skelt, emedan allt det- 
la var så mycket mera öfver flödigt som vid bergets 
södra ända ligger en så stor myckenhet malm, hvil- 
ken nedrasat från bergshöjden, att blott detta lager 
ar mer äv nog, i ett sekel, för tie masugnar. — På 
devna ofantliga massa af gedigen malm ligger nu 
ett tunnt lager al grus, jord och mossa, hvari sko- 


gen växer.  Malmhögen räcker upp på halfva ber- 


a 


77 


get, och går sluttande minst clt pår Wsen fol needs 
åt skogsmossen, der utomdess spridda stenrös af ge- 


digen malm ligga här och der kringkastade. 


All denua malm ligger sjelfbruten wullveds alt 
afhemta, när som belst, och man behöfver ej der- 
vid göra sig mera besvär än att endast bortsopa mos- 
san och sedan pålassa större eller mmdre klumpar, 
elter behag, och köra de jemna ängarne utföre till 
Qvickjock, ditåt marken lutar. 

Tnotivare-malmen är af olika beskaffenhet, bå- 
de sämre och bättre, ifrån och med 50 ull och med 
60 procents rvikhaltighet. Den är blågrå och glansig, 
Skulle 


det någonsin bli fråga om dess bearbetande på all- 


samt något magnetisk, men utan all oart. 


var, så har den älven fördelen al att vara mycket 
lättbruten. I sjelfva berget skulle man, utan skott, 
endast med spett och jernkilar, kunna lossa stör- 
Med några slag utaf släggan sön- 
derdelas de stycken som ligga nedrasade, Likväl 


är den så fast all man ej behöfver frukta för dess 


re qvanlileler. 


söndergrusande vid transporten, såsom händelsen är 
med en del af Gellivare malmsorter. 

Ofvan på Ruotivare linnas två mindre sjöar el- 
ler gölar, ur hvilka en bäck nedrinner åt norr, just 


der sprängningen skett för Hermelins räkning. Den 


andra bäcken går åt söder, och framsorlar öfver det 


nedrasade malimlagret, hvarest vattnet har bortsköljt 


79 
mossan från malwmstyckena, som der således blifvit 
blottade. 

Om Baron IHermelin fäst sina bergsåtgärder en- 
dast vid Ruotivare, så är det mer än sannolikt att 
detta berg nu haft lika stor ryktbarhet som Gelliva- 
re, tv, då man till Ruotivare äfven räknar Karvik- 
berget, så äro dessa malmlager lika så stora som de 
i Gellivare. Om de ej äro likaså rikhaltiga torde 
sådant dock uppvägas af malmstockens gedigenhet i 
dessa berg, då den i Gellivare är besvärad af mel- 
lanliggande bergarter, som göra brytningen bäde 
kostsam och besvärlig. Dessutom är all malmen i 
Ruotivare litt transportabel, huru långt som helst, 
hvilket deremot ej är förhållandet med en stor 
del af GCellivare malmsorter, l ex. i Valkomman, 
Gustaf Wasa, nya och gamla Robsalm och Jo- 
havnis grufvorna, samt till en del äfven 1 Berg- 
mästaregrufvan im. fl. Dessas malmer är Srynig och 
så lös att den faller sönder , hvilket allsiche sker 
med Ruotivare-malmen, utan våld. Den skall, utom 
allt detta vara lättgående och ge godt jernz men in- 
gen har hittintills noga undersökt möjligheten för 
en någorlunda vinstgifvande malmtransport ifrån des- 
sa Qvickjocks malmberg, hvarföre jag ålade mig 
denna pligt, och vill ou redogöra för resultatet af 
mina forskningar. 

Från Ruotivare till Qvickjock är, 13 mil 
jemn och lättkörd väg, allt utföre till stranden af 


Saggat. Devifrån och till Niavvi är 33 mil, hvar- 
af 3 är landväg öfver morkan. Vidare öfver 
Tjomotis och Skalkajaur tillsamman (efter de åt- 
skiljas blott af ett litet sund, med fullkomligt 
lugn-vatten) är 53 mil, hvarat re är laudväg, öf- 
ver morkan, förbi Skalkaforssen. — Dervifrån öfver 
Parkjaur och morkan 17, mil, hvaraf 7; är 
landvag. — Öfver Rasdijaur är ra oomil. Der 
ifrån äro sen två vägar att välja: antingen öf- 
ver skogen till Vaikijaur, 5 mil land väg, och sedan 
sjön utföre, 13 mil, tills elfmynuvingen och fallet 
begynner, vid sydöstra ändan af Vaikijur. — Den 
andra vägen går öfver morkan mellan TRaudijaur och 
Purkjaur, 3 mil, samt vidare öfver den sistnämda 
sjön och Saskemjaur till Saskems nybygge, hvarifrån 
det är 3 mil landväg till Jockmock. 

För min del gillar jag så mycket mindre den 
senare vägen som den förra leder rakare till målet, 


om jag får tänka mig en jernverks-anläiggving i Vaj- 


kijaus-forssen, dit man har circa 12 mil sjö- och 


23 mil landväg. — Det låter väl något besvärligt alt 
nödgas transportera malmen 147 mil; men då man 
betänker att blott 23 deraf äro landväg (låt vara äf- 
ven 3, ty vägen är ej bestämdt matt) så minskas 
svårigheterna betydligt, helst de nu i dessa trakter 
boende nybyggarne vilja, på större båtar, transpor- 
tera malmen från det ena båtlaget till det andra. — 


Efter den beräkning som der å orten gjordes, i sam- 


Ho 


råd med försttudiga bönder, skulle man kouana, för 
voRadroBieo, per Sky ha malmen i trakten åf 


Jockmocek. 


Om den förutnämda uppdämningen gjordes i 
Parkjanrs-forssen, och Skalka- strömmen rensades 
så att Tjomotis, Skalka och Parkjaur fingo en jemn 
yta, så hade man derigenom fått en enda segelbar 
sträcka af nära 7 mil, och det arbetet blef ej svårt, 
men lönade sig rikligt, — Att för öfrigt, till en bör- 
jan, bråka med kanaler och strömrensningar vore ej 
rådligt, ty sjelfva Jernverks-anläggningen bliv kostsam 
nog. För travsporterna sörja invånarne med all så- 


kerhet, om de behandlas ärligt och ordentiigt. 


Ville man devemot, eu gång, slå sig ut i stort, 
så kunna ej bältre lokaler för större jernverks-anlägg- 
ningar Övskas än de som här finnas; ty man tänke 
sig ett jeruverk vid Niavvi, det andra i Parkjaurs- 
forssen, der dammen således på en sång kunde 
sasna jernverket, och tillika åstadkomma den förut 
oimntalade uppdamnringen. Slutligen det tredje i Vaj- 
kijaurs-forssen, 3 mil från Jockmock. — Alla dessa berg= 
verk finge då en särdeles behändig kommunikation sig 
emellan, ty lasthåtarve, som t. ex. förde kol eller ved 
opp till Niavvi, kande ta malm och tackjern dervifrån 
nedåt Parkjaur, och så alltigenom, undav för un- 
dan. — Vatteobrist i dessa strömmar är tj tank- 


bar; 


bars men väl konde dammarne skatdlas, af is och flod- 
vatten, om de cj byggdes väl och säkert. 

Hvad slutligen betvällar kolskogen och dess till- 
räcklighet, så wmedgilves gerna att de €j obetydliga 
qvavbtetler som finuas i trakten af Vallefjellet och 
Qvickjock, äfven som vid stränderna af Saggat och i 
trakten af Niavvi, ej böra påräknas såsom tillräckliga 
för en masvga vid det sistnämda stället. Men der- 
emot äro skogarne kring Tjomolis och Skalkajanr så 
stora och växtliga att de för alltid skola stå bi, ej en- 
dast för Niavvi, utan också för en enkel eller dubbel 
masugn, med tillydande stångjerns-bamrar, vid Park- 
Jjuurs-forssen, helst Randijanrs ki ingliggande stora skogs- 
sträckor få räknas dit. 

Iivad angår Jockmocks-verket, vid Vajkijaurs- 
forssen, så må det byggas huru stort som helst, — (med 
beräkning ej endast på Ruolivare, utan äfven på det 
Blodstensberg, som nyligen blifvit uppfunnet ej långt 
ifrån Jockmocks prestgård), — och skogarne deromkring 
skola dock alltid finnas tillväckliga. Jag har ej flyk- 
tigt betraktat denna vigtiga sak, utan med noggrann=- 
het undersökt och pröfvat densamma, och! jag har 
dervid fonnit: att skogen onikring lilla Luleå vatten- 


drag, äfvensom deremellan och stora Luleå elf, är li- 


ka så växtlig som &å sandmoarne i grannskapet af 
Seict och Avaforss, sami mellan Skellefte och Näs- 
berget. — Jag har anmärkt att skogens friskhet be- 


6 


8 


ror mindre af ortens latitud (så vidt ej fråga blir om 
sjelfva snögränsen och dess trakter), än af jordmån, 
sjöars och strömmars grannskap, samt (traktens höjd 
öfver hafvet. — Saggat, 1. ex., ligger blott 1060 fot 
högt; Skalka och Randijaur ännu lägre, och Vajki- 
jaurs yta ligger föga mer än goo fot högt öfver haf- 
vet. Detta ovanliga förhållande, med en så långt upp 
belägen fjelltrakt, gör att den kan vara och är äfven 
ganska fraktbar och drifvande, så väl hvad skogen 
som den öfriga vegetationen angär. 

Dessutom måste äfven härvid anmärkas att sko- 
gen i dessa trakter är mera kärnfull och hårdare än 
söderut, i följd hvaraf kolen äfven bli drygare, om 
milorna väl utbrännas. Jag har låtit fälla träden, och 
efter safringarne beräknat växtligheten, som i sanning 
öfverträffade min förmodan. — Man kunde, vid kol- 
ningen, invända att folket här å orten ej äro vana 
dervid, och det är sannt; men penningen är en yp- 
perlig läromästare, i våra dagar, och om den ej skul- 
le visa sig tillräcklig, så vore det ju en enkel sak att 
vid Parkjaur uppföra en dubbel kolugn, dit veden 
flottades och utbrändes, hvarefter kolen derifrån lätte- 
ligen kunde forslas, både uppåt och nedåt vattendra- 
get, efter behof. 

Den nya uppfinningen att blåsa tackjern med 
upphettad luft får ej heller glömmas i kalkylen, helst 


den metoden insparar 3 kol. — Skulle nu dertilt, 


såsom man har allt skäl att hoppas, pudlings-pro- 


3 


cessen och tackjernets behandling med ved lyckas, så 
har men i dessa förbättringar en ny anledning att 
allvarligen tänka på Ruotivare. — Hvarföre ock icke 
bygga masnugnarne och stångjerns-verken så nära in= 
till hyarandra alt tlackjeruet kunde tappas direkte ur 
smältugnen in i stångjerns-härdarne?! — Månne ej 
dermed kunde sparas både kol och arbetsmöda?! — 
Jag ser ej något giltigt skäl emot det förslaget. 

Om någon skulle tro att jag, i föregående anfö- 
randen, ronantiserat, så får jag deremot anmärka: 
att jag sjell ej kan, och derföre vj heller vill be- 
synna ew jerv-allär, hvarken i stort eller smålt, 
i dessa eller avdra hergsbygder; men att, så vidt jag 
nu vet, finnes rält få orter hvarest män med kapi- 
talev och kunskaper skulle kunna bättre använda dem 
än 1 Qvickjocks-trakten; och emedan jag både sjelf 
selt, och af invånarne äfven hört försäkras, att en 
bergsrörelse der 4 orten skulle sprida mycket hf och 
verksamhet för lavudets odling, så kan jag ej annat 
än innerligen önska, det måte någon sak-kunnig man 
pröfva det af mig uppgifna förhållandet och derefter 
ta sina mått och steg, både till eget och allmänt 


bästa!!! 


XI. 


Sedan jag. på förutnämde sätt, hade noga be- 
traktat Ruotivare, begyntes klättringen uppföre Valle- 
fjellet, för att komma till toppen af Vallespiken. — Kloc- 
kan var redan & på aftonen; men som intet mörker 
hindrade min vandring så fortsattes den i jemt 
stigande, först genom den vackra granskogen, som 
växte ymnigt på sidorna utaf Vallefjellet, och sedan 
genom de devväst vidtagande björklundarne. De vo- 
ro i början täta och vackra, men ju bögre jag kom 
uppåt fjellet, ju glesare och knutigare blef björk-sko- 
gen, som ock slutligen alldeles upphörde, och lemmwa- 
de rum för en bop låga videbuskar och fjellbjörken, 
hvilken högst upp på berget var sällsynt och jord- 


krypande. 


Här flöt den ena bäcken bredvid den andra och 
förde ett iskallt vatten, som flöt ned ifrån snömas- 


sorna på den höga Vallespiken, och öfversköljde fältet. 


Mina följeslagare hade ej lust att gå rätt fram, 


utan sökte sig krokvägar, för att undgå vattnet och 


83 


duvorna, hvarlöre jag ensam gick rakt uppål ber 


get, der snön låg flere alnar djup; men ja högre jag 


bär kom upp på fjellet ju mindre blef snön, tills den 
omsider alldeles försvann. Jag klättrade sedan på en 
ofantlig massa al större och mmdre, mest flata, sten- 
skilvor, som voro hopyräkta, det ena Iagret uppå det 
andra. Deremellan fanns, här och der, en och an- 
nand ravuncalos nivalis; men slutlisen såg jag cj 
något annat än stenskraflet. Här tillkommo mina 
vägvisare, och jag fick en nödig bek!ädnad mot den kal- 
la nvattluften, fast det nu var för sent, ty jag kände 


mig redan vara genomkyld. 


Omsider nådde jag högsta loppen al Vallespiken, 
och der fanns ej heller avnat än idel hopvyräkla sten- 
massor. Jag såg ingen skymt af kärnberget, ej hel- 
ler någon mull. Hela fjellhöjden likvade en ofantelig 


störtvåg af sammanhopade steuskifvor. 


En halftimma derefter gick solen ned; och så 
väl före sor under solsättvingen var denna fjelltrakt 
oändligt skön. Från Vallespikens topp, som ligger 
100 for högt öfver hafvet, såg jag en mängd af fjell= 
berg, strömmar och sjöar, rund omkring; men det som 
här mest förtjuste mig var solskenet på de få slacicrer 
som lågo vid horisonten, och voro snölvia. Det var som 
hade elden flanimat på dessa glatta isfältl när solstrå- 


arne trällvde deasn Lågorna skiftade mellan bludrödt 


S6 


och brandgult, och gåfvo de tillgränsande snöfälten ett 
slags eldfärg. — Jag ville förliknwa detta mång- 
skiftande eldskimmer vid Norrskens-flammornas lek, 
som här syntes på isbergen, i stället för på den klara 
bimmelen. 

Då slutligen allt detta upphörde begaf jag mig ge- 
nast på ätervägen till Qvickjock, men tog vu kosan 
utåt det jemna och vackra Vallefjellet, som ligger 
minst 5 eller 600 fot lägre än Vallespikens topp. Lik- 
väl har det, Gud vet af hvad orsak, blifvit uppgif- 
vet såsom varande långt högre, då likväl intet fjell 
i hela denna trakten af mig kunde anses öfverträlla 
Vallespiken, med undantag af Staika och Tarrekajsi. 
— Jag hade ännu 2 mil tll Qvickjock, var ytterst 
uttröttad, och plågades här äfven af myggorna, men 
glömde alltsammans då jag kom till södra ändan af 
Vallefjellet, hvarifrån utsigten öfver Saggatjaur och 
Qvickjocksdalen var särdeles romantisk. Sjön låg nu 
stilla i djupet, som en vänlig graf, och derjemte stod 
kyrkan och griftplatsen inunder mig, såsom en frid- 
hamn ur stormarne. Kama-elfvens sorl i den stilla 
natten förekom mig nu sem en dyster högtids-sång, 
bland de otaliga jättevålvader, hvilka rundt omkring 
stodo tysta, såsom mumier i sin likdrägt. Hela na- 
turen tycktes drömma, och inom en qvarts timma, 
efter hemkomsten, var äfven min själ en pilgrim i 
drömmarnes regioner. 


— a 


(d. 15:de Juli.) 


Påföljande eftermiddag, d. 15:de Juli, lemnade 
jag Qvickjock, och begaf mig nedåt Björkholmen, der 
jaz fått löfte om lots öfver skogarne till stora Luleå- 
jaur och Harsprånget. Jag hade velat ta vägen från 
Qviekjock rakt öfver Ultivis-fjellet till stora Luleå- 
träsket; men som ingen säker vägvisare kunde fås 
så måste jag åtnöjas med kroken åt Björkholmen. 


Då jag, på denna sjöfärd, passerade Tjomolisjaur 
berättades att Tolfmannen i Randiiaur, bland de 
häromkring varande bergen, hade funnit en märkelig 
koppar-anledsing. Jag har sedan varit i tillfälle att 
granska malmprofverna från det ifrågavarande koppar- 
berget, och har funnit dem skäligen goda. — Dernäst 
sade man: alt i Tjomotis-elfvens största fors har ej 
längesedan stått en bild af Jubmel, midt i det skar- 
paste fallet. — Denna stenbild hade, för kort tid se- 
dan, blifvit kullstörtad af en nybyggare från Granud- 
den, och chuvu ingen numera saknade ”Afgudabil- 
den” så tyckte man likväl, ganska riktigt, ”att den 


Sö 
gerna kunde fått stå qvar, såsom et minnesmärke hån 
forntiden” — Det sades äfven att ”våldsverkaren” 
för omaket blifvit lam i högra armen, ehurna detta 
var dikt, ty händelsevis kom mannen till Björk hol- 


men, medan jag var der, och befanns vara utan 


all vank. 


Under färden öfver stenviken, på Skalkajaur, 
öfverkom mig, för andra gången, en nästan lika så 
häftig storm som vid uppresan; men äfven nu gick 
allting bra, och jag kom lyckligt och väl till Björk- 
holmen, på morgonen den 4i6:de Juli. — Då jag se- 
dan vaknade kände jag mig ej endast trött, utan äfven 
illamående, och beslöt desto hellre att här hvila öf- 
ver en dag, som stället var trelligt, och folket 


godt. MÅ 


A 


Äfven här å orten betraktades jag såsom elt kung- 
ligt sändebud, och som jag derföre hade lust att sät- 
ta folkets välvilja på prof, så sade jag nu lill man- 
nen på Björkholmen, hvad sannut var, all jag inga- 
lunda vore någon ”Kungens man”, utan endast min egen 
”sjelfsvälting;” och emedan jag nu blifvit sjuk så bad 
jag honom att likväl ej öfverge mig i nöden, utan 
herbergera och vårda mig, tills vidare, med vilkor 
att derföre framdeles få sin betalning. 


Den som hunnit öfver sina 17 år torde väl ha 


selt huru långt man i allmänhet kommer i denna 


59 


verlden med löften om Guds v bignelse och fram- 
deles. ligqvid. Det är ock föga underligt; ty framli- 
den är omyndig, och Guds välsignelses rike är för- 
vandladt till en allmänning, dev alla slympare gripa 
en liten glosa, för att dermed gälda stora välgernin- 
gar. Också trodde jag ej alt min karl skulle bålla 
god mine, sen han fått säkert veta alt jag ej var 
"Kungens man,” och ej hade penningar; men, till 
skam för milt tvifvel, förblef han ej endast lika höf- 
lig som tillförue, utan gick bort till sin bror, och, i 
all välmening, skalfide mig först Engelskt salt, och 
förklarade sedan: "all, ehura brådtom det var med 
höbergningen, så ville han likvist bli bemma och be- 
tjena mig som var sjuk.” — Detta tilläts dock ej, den 
dagen; men påföljande morgon märkte jag fullväl att 
milt halfva skämt blef helt allvar » ty nu unde jag 
ej fortsätta resan, emedan den tilltagaude febern re- 
dan gjorde mig hufvudyr. — Bonden blef on i två 
dagar min trogne vårdare, och äfven hans hustru vi- 
sade mig derunder all möjlig välvilja. 


Jag bar, långt förr än vid detta tillfälle, både 
kommit uti och ofta med föresats kastat mig in i 
brydsamma hvirllar, al både större och mindre art, 


för alt derigenom få se Guds verld och menvniskorna 


sädana de egentligen äro: en kunskap som intresse- 


rar mig mycket; men som icke vinnes så länge man 


= va ID Sa RA 


LITE 


blott sakteligen konverserar och tar sill thé med 
dem. — Höflighet är visst god, men sanning och är- 
lig mening värderar jag långt högre, och jag har 
alltid njutit mer af en enda Gudomlig blick och ett 
Par vänliga ord, än al dessa tusen tomma tirader , 
som hvarje hjertlös stympare har instuderat. Ja, jag 
hör till och med hellre at någon, i vredes mod, 
ber fan ta mig, ty jag vet då att det är uppriktigt 
taladt, än att man, af artighet öfversköljer mig med 


Guds välsignelse och snömos. 


Det lär väl ej behöfva sägas alt de välönsknin- 
gar som gå ifrån hjertat ej kunna vara ovälkomna, och 
man igenkänner dem äfven lält på röstens klang och på 
blicken m. m.z men då så mycket i denna verlden 
är stäldt på att synas och så litet på all vara, till 
och med inom kärlekens och vänskapens heliga om- 
råde, så må det förlåtas om man någon gång sätler 
det goda folket på halkan, för att få se huru tok- 
roligt de bete sig. Mängden stretar ynkligt, ty jor- 
dens Gudomligheter äro ej många; men Nybyggarn i 
Björkholmen höll profvet så att jag, under hela min 
återstående lefnad, skall bevara hans minne i ett tack- 
samt hjerta. — Det var ändock ej behagligt att in- 
sjukva på allvar, så långt upp i fjellen; men tanken 
på döden är ej lyngre än den uppå lifvet, och då 


man redan har sett sin lefoads vårmorgon och dess 


Or 


sommardagar försvinnag så ser man just icke så Oger- 


na alt hösten nalkas, ty hvem vet icke att hvar- 
je limma då för oss närmare till evighetens skönare 


vårland?! — 


Lördagen, d. 19 Juli, begålvo sig alla till Jock- 
mock, för att der fira böndagen, och jag låt då äf- 
ven föra mig, i en båt, först utåt sjön, och se'n Z€- 
nom den förutnämda Skalka-=forssen, och se'n vidare, 
nedåt Jockmock. — Jag såg nu yYlterligare alt den 
ofvannämda forssen ej är svår att både rensa och tpp- 
dämma; men för öfrigt må man ej här uppe länka 
på forslärder, med last-båtar. Strömmarnve äro der- 
till för häftiga, och kunna ej göras farbara. — Med ut- 
märkt välvilja blef jag emollagen på Jockmock, der 
Lapparne, redan om Lördags-aftonen, stojude bäde i 
och omkring prestgårde n, och voro «vj tysta på sjuif- 
va sövdagen. Då jag vn jemte deras olåt, fick höra 
klockringningen, på margonen, och såg el par Lapp- 
gubbar komma in till mig, Woddejag, i feber-dröm- 
men, alt man ville föra mig till kyrkogården; pro- 
testerade fördenskull emot cn dylik åtgärd, under fö- 
regilvande alt jag €j ännu vore död; men då ring= 
nivgen förnyades trodde jag det blef allvar, och trö- 
stade mig med den förmodan: at Dohktorerna kän- 
de döden bäst,” och tänkte: det må £å. Derpå vän= 


de jag mig ät väggen, somnade iu och ——- lelver ännu. 


92 


Efter nära tre veckors sjukdom, under en ecugla- 
vård af det dyrkade prest-folket, beslöt jag att å nyo 
försöka mina krafter, flick derföre en vägvisare och 
begaf mig åstad, klockan S om aftonen, d. 3:dje 
Angusti. — Jag har hört berättas att någon, som va- 
rit bra pirum, funnits stående midt på galan, en nalt, 
med sin portnyckel i handen, och då någon frågade 
hvarföre han stod der? svarades: ”altl emedan hela 
verlden dansade omkring honom, så trodde han att 
äfven hans eget hus skulle komma, i sinom tid, och 
då ville han genast kunna öppna dörren och gå in.” — 
På ett dylikt sätt hvimlade nu äfven träd”och klip- 
por för mina ögon, och aldrig tillförne voro Lapp- 
lands strömmar så besvärliga som nu. Likväl gick 
jag småningom från Jockmock till Wajkijaurs by, z 
mil, genom vacker skog, och rodde sedan X mil öfn 


ver sjön. 


Kring stränderna af Wajkijaur voro, här och 
der i träden, upphängda några urholkade klossar, 
hvari knipor och andra sjö-foglar lade sina ägg, som 
af Nybyggarne uppfångades. — Detta sätt att låta dei 
Lapplands vattendrag ymnigt förekommande sjöfog- 
larne värpa, i dylika vid stränderna utsatta holkar, 
är allestädes vedertaget, och lemnar ofta en god he- 
hållning. 'Sammaledes brukas äfven att straxt under 


vattenytan, vid sjö-stränderna, utlägga slagjern med 


fisk eller något annat till agn, för alt dermed Klinga 
sju-fogel, särdeles svanöor, som här skola linnas i 


myckenhet , vissa tider. 


XI. 


(d. 4:de Aug.) 


Från Vajkijanr gick vägen öfver skogar och sjöar 
till Bruks-nybygget Anajock, som ligger i närheten 
af stora Luleå-elf, twvå mil ifrån Vajkijanr. — Hela 
denna trakt var beväxt med vacker furu= och gran- 
skog, samt asp, al och björk. Der skogs-eldarne 
hade gålt fram stod nu ett hörligt gräs. Jord-månen 
var, å flere ställen, lerblandad och ganska god, till 
och med på höjderna. I Anajock växte ett öfver 
mäållan vackert korn, rundt omkring husen och på 
några åker-täppor, som voro upphackade på höjder- 
na i skogsbrynet och vid stranden af den lilla ström= 
men Anajock. Den löper ur skogs-träsket Anvajaur, 


och faller i stora Luleå-elfven, 5 mil ifrån ny- 


Här, liksom på flere ställen. lågo de utdelade 


soppgrynen obegagnade qvar i sina kardnuser, eme- 


9å 

dan folket, af okunnighet och ovana, cj förstår 
all handtera och bereda dessa födvämnen. Alt, i 
undsättningsväg , lemna penningar torde alltid vara 
det bästa, ty den behöllisa säden avskallas då lätt 
nog ifrån städerna, och renkött fås då utaf Lapparne, — 
Allestädes här å orten såg jag, vid byar och nybyg- 
gen, flere par snö-skidor, jemte vinter-åkdonen (att- 
jan och pulkan) utom hus, samt Baron Hermelins 
portrält inne på kämmor-väggen. Så äfven i Ana- 
jock. Den ädle mannen omtalades, af Lapplands Ny- 
byggare, såsom deras störste välgörare, och saknades 
djupt af både höga och låga. Han föddes d. 4 April 
17443; var rik, och egnade hela sitt sköna Kil år fo- 
sterlandet. Man dog fattig, d. I Mars 1820. 

I Anajock hvilade jag några timmar, hvarefter 
vandringen å nyo fortsattes, gevom vacker skog. Jag 
styrde ru kosan mera nordligt för att komma uppåt 
det beryktade vattenfallet, i stora Luleå-elf, som 
kallas Flarsprånget. Straxt der nedanföre på sydliga 
stranden, hade nybyggarn, som nu lotsade mig, en 
båt, för att fiska harr i selet mellan forssarne; men 
han sade mig, alt ingen resande förut hade gått öf- 
ver elfven på detta ställe, och han trodde ej heller 
alt jag skulle våga försöket, då jag fick se skummet 
och hvirflarne. Han sade likväl, att der var ett sel, 
(spakvatten) och jag beslöt derföre alt gå rakaste vä- 
gen. — Då jag kom upp på höjden af Ananas-ber- 
get hade jag på en gång en härlig och stor utsigt 


öfver elfven och det kringliggande landet, och hör- 
de här äfven dånet af det ofvannämda valtenfallet , 
som skall vara det största i Sverige, och ett bland 
de större i Europa. Ju mera jag nälkades derintill 
ju mera ökades dånet, som liknade en fjerran orkan. 
Då jag omsider kom upp på de sydvestra skogshöj- 
derva, vid elfstranden, 2 mil ifrån fallet, syntes de 
hvita dimmorna, som derifrån uppstego i skogen, likt 
bleka molnstoder. 

Natten var ovanligt skön, och månen sken klart 
öfver mig ned på elfven, som här frambrusade mel- 
lan berg och branter. Båda elfständerna äro här 
ytterst ojemna, sterila och bergbundna. Jag har al- 
drig sett en vildare och mera rå natur än dessa strän- 
der, som på en mils sträckning upp till Porrios-fal- 
len, der stora Luleå-vattnet begynnner, utgöras af 
idel ruggiga och svarta klippor. — Det vackra mån- 
skenet kunde ej mildra denna spök-fysionomi. — Då 
jag kom mer till elfstranden, der båten låg upp- 
dragen vid det så kallade selet, syntes der ofvan- 


. 
före en trång mynning, mellan klipporna, hvar- 


ifrån vattnet frambrusade med kokande hvirflar. Det- 
ta var sista afsatsen för Harsprånget, och circa 500 
fot der nedom var äter en forss. Emellan dem bå- 
da skulle vi ro öfver i en båt, som på sin höjd kun- 
nat bära en man till. Nu såg jag huru orätt min 
lots hade gjort som med benämningen sel (spakvat- 
ten) lockat mig häråt, ty böljorna kokade fram mel- 


Ob 


lan förssaroe, och Ingnvalten fanns blott i den Killa 
busten der håten låg. Jag mäste vw ar tingen färdas 
öfver ellven på detta ställe, så godt jag kunde, eller 
ock gå 2 mil tillbaka öch sen 2 mil opp igen, i stäl 
let för denna vattenväg af hundra fots längd. — Bå- 


lev drogs derföre i vattnet — och forssfärden begyntes. 


I början gick allting lält, ty strömmen Var obe- 
tydlig vid landet, der bharrvfisket var; men så snart 
vi kommo ut i de rätta hvirflarne ville det ej mera 
bära sig. Vattnets kraft var härstädes längt större 
än jag hade förmodat, och båten dansade omkring 
ett par slag nedåt forssen. Roddarn vardt blek der- 
vid, men tex och to3 bättre tag, och jag sjelf dröjde 
ej länge all bjelpa till med reserv-årorna, ty färden 
såg visst icke väl ut, såsom den nu gick, — Ehwr 
några allvarsamma tag, och lite kall dusch at störl- 
vågorna, uppnåddes nordliga elfstranden, just i be- 
haglig tid. — Sen klättrade vi uppföre de svarta och 
mossiga bergen och vandrade framåt Harsprånget , 
hvars dån, i den tysta nallen, var majestäliskt, men 
liemskt. — Vi gingo nära 3 mil framåt, och på stör- 
re delen af denna v 3 syntes elfven, eller, rättare 
sagdt, den fortsatta IHarforssen, djupt inimder oss, 
inbäddad mellan mörka, nästan lodräta klippor, som 
här blifvit öppnade tll en ofantlig kanal, hvilken 
gick fam tvärt igenom bergmassorna. Den ena lilla 


skogs- 


'7 
skogshacken efter den andra kastade sig utföre klip- 
perna, och försvann i den djupa grafven. 

Omsider kom jag lävgst upp till fovsshufvudet, 
och vallnels tjutande liknade här stormens vaseri på 
en höstnalt. Stora Luleå elf sår, uppom Farsprån- 
get, mellan klipporna, fram med skumrmande böljor; 
men vid första egentliga stupfallet kastar sig forssen iält 
ned, på cdivca 20 fols höjd, och flyger, sedan så fort 
senom den trånga och hi tlstupande vännan i berget, 
alt man svårligen kan följa hvivflarnes lopp med ögo- 
nen.  Vattenpelarne tyckas emellanåt omfamna hvar- 
andra, och slungas derunder flera slag omkring. 
Stundom hoppa de eller kastas högt upp emot klipp= 
väggarne, såsom den mest hvirflande yrsnö. Hela 
stupfallet, inberäknad den första afsatsen, tyckes vara 
omkring 100 fot högt. Det liknar ett dimmigt och 
hvitkokande afgruuds-svall, som vid nedersta ändan 
störtar rakt på en der motstående klippa, hvarvid 
forssen hoppar högt upp 1 luften och återfaller, 
böjer sig derefter åt sidan och fortsätter, i vildt ra= 
seri, sin skummiga färd mer än + mil nedåt, mel- 
lan de mörka och lodrätt uppstående klippväggarne, 

Strömfåran liknar en genom bergen sprängd ofante= 
lig graf, der den till 3s af sin vanliga bredd sam- 


manträngda elfven, med en blandning af tjut och 


dån, oupphörligt spökar i snöhvit svepning.  Fallets 


3 -” , 
hela höjd, från början till slutet, uppgifves vara 400 
- 


95 


lot. — Mellan bergsklyftorna växte, här och der, Lin- 
nea borealis, samt några halfmognade och frostbilna 


hjortron, 


Straxt nedom egentliga stupfallet, på samma klip- 
på som Wwotsar forssens våld och står som en bergö 
midt i svallet, öfverser man bäst den ofvanföre ry- 
kande forssen och den nedom kokande afgrunden. 
Man blir våt af dimmorna, och de svartglänsande 
halkiga klipporna äro högst farliga at beträda, sär- 


deles om man är malt eller svindlande. 


Midt i sluttningen af stupfallet ligger en holme, 
och i sydvest om densamma framlöper en mindre 
gren af elfven, som der hoppar mera rakt ned än den 
stora valteumassan. Man vet ej antingen detta min- 
dre vattensprång, eller den omständigheten att dim- 
morna öfver fallen om vintertiden sammanfrysa till 
en bro hvaröfver hararne sägas framboppa, gifvit an- 
ledning till benämningen Harsprånget. (Njommel-sa- 
ska; och icke Njaumensaskas, såsom det orätt blif- 
vit skrifvet.) — På nordöstra sidan har en mycket 
stor häll nedvältrat på klipporna och bildar en sten- 
grotta, som nu kan rymma 106 personer. Der ligga 
ock flere bränder qvar efter dem som der hvilat; men 
jag valde hellre min bädd under Guds öppna himmel, 
ej långt från ett större stenrös, som liknade ett jälte- 
kummel. Det låg något längre framåt, i vorr. — Värre 


stenhide än här har jag dock aldrig genomklättrat. 


9” 


Håällarne lågo så tält ivtill hvarandra uppstaplade, 
som Östersjöns föravgliga brytvågor. Det var ettsten- 


half som ville Ikna fjellen; men det var lör smått. 


Om det skulle synas underligt att jag, så väl här 
som vid ett par föregående tillfällen, valt nätterna till 
mina betraktelsetider, så vill jag först anmärka: alt 
älven ännu, d. 5:te Augusti, var natten håärvuppe löga 
duvklare än dagen, helst nu under månskenet. Der- 
näst bekänner jag uppriktigt: alt nattens lugna skön- 
bet, -sådav den Du var, alllid: har intresserat mig 
mera än dagens brokiga virrvarr. — Skulle nå- 
gon dessutom påminna om sömnens ljufva ro, så 
mäste jag, för alt äfven i den delen rättfärdiga 
mig, tillstå: att jag tror säkert det hvar och en får 
sofva nog i grafven, en gång. Och månne ej de, som 
hvila för mycket före döden, äro just desamma som 
gå igen, såsom vålnader efteråt, för att då fullgöra 


sitt i lifvet försummade åliggande?! — Och då må 


man, så gerna först som sist, göra ut silt beting , och 


se'n sofva på saken. — 


XI. 


(1 5:te Angusti) 

Från MHarsprånget fortsatte jag kosan än längre 
åt norr, för alt få se landet kring stora Luleå-vattnet. 
Jag begaf mig fördenskull till Porrimilli, ett alldeles 
å nyo insynt nybygge, som är beläget i nordost om 
de förutnämda Porvios-fallen, strax bredvid stranden 
af Luleåjaurs nedersta ända. Dit var en mil ifrån 
Harforssen, och vägen gick här, såsom från Anajock, 
genom idel obanade skogstrakter. Det var så kallt 
om natten, särdeles vid solens uppgång, alt det frös 
en tums is-skorpa ÅA vallnet på myrorna, och mossan 
hårdnade äfven så alt den braskade under föllerna; 
men å de åkrar som lågo på höjderna skedde likväl 
allsingen skada på kornet. Endast potates-kålen blef 
något bränd af frosten, mer icke så att det skadade 
växtligheten af sjelfva jordfrukten. 

Porrimilli är sbebygdt af 2:ne åboer. En liten 
skogsbäck åtskiljer deras ägovälden, som, hvad gårds- 
tomterna bewälfar, ej äro slort mer än 200 föt allägse 
från hvarandra. Husen voro nytimrade och vackra, 
men ej ännu inredda. På stället vistades nu endast 
ett par nygifta personer, som vårdade kreaturen. 
De bodde i en särskilt liten kula, der jag kröp in, 


och lade mig på någol björkvis och ett par renhudar. 
— Här återsåg jag sanna Lappqvinna sem var med 
under den förutnämda seglalsen på Stlenviken. Hon 
var sig alldeles lik: liten och kort; knotig och kantig; 
hade bred mun och rinnande ögon , samt en låg pan- 
pa. Gud signe henne! — Än vidare fortsattes vägen 
norr-ut och längs uppål stora Luleåjaur till Jatsaräva, 
eller Råvatsch, såsom det äfven kallas, ett nybygge 
som för 3 år sedan blifvit anla; adt på god jordmån, 
å en sluttning, hvarest elden förstört den högväxta 
granskogen och mossan, dock utan skada för marken. 

Under vandringen från Porrimilli, d. G:te Angu- 
susti, besteg jag det nära belägna Napaberget och 
öfversåg, från dess topp, större delen af norra Luleå- 
sjön, hvars stränder för det mesta bebos af Fiskare- 
Lappar. Benämningen utmärker deras lefnadssätt. — 
Från Napaberget syutes åter de 3:ne Porriosfallen, som 
utgöra första egentliga begynnelsen af stora Luleå-elf. 
Den mellersta forssen är inemot lika stor som Har- 
språnget, och alla te fallen väknas till nära 300 fots 
höjd, men deras omgifuing har ej det vilda utseende 
som bergstrakten vid Harforssen. 

Alla tre TLuleå-träsken ligga trappvis öfver hvar- 
andra, och wmellav dem ligger Stora sjöfullet , 
det såkallade Jaurikorchi, hvarest Luleå-träskets he- 


la vattenmassa går öfver en berghäll och nedstör- 


tar, med 3:me alsatser, i den straxt nedanföre be- 


lägna sjön. Första stupfallet  uppgifves vara So 


102 


fot högt. De två andra lära tillsamman utgöra lika 
mycket. Afvägningen slordes, är 1805, af Landtmä- 
taren Moutell. 

Utom den betydliga höjden har detta vattenfall 
en särskilt märkvärdighet derigenom att en större ell, 
som kallas Satisjocki, kommande w träsken — Silus 
och Satisjaur, nedstörtar, från norra stranden af fjel- 
larne, midt för den sista afsatsen, i sjöfallet och kors- 
sar den stora valtenstrålen, hvarigenom brytningen 
och forssens Jarm än mera ökas. — Emedan stora 
Sjöfallet är beläget omkring 600 fot högre än Harsprån- 
get och i en kal fjelltrakt, så höres dånet deraf, som 
en fjerran storm, på flere mils alstånd, då luften är 
klar. Jag hörde det redan på Napaberget, som lig- 
ger 3 mil derifrån. 

I öster om detta berg (Napabergel) syntes första 
början af stora Muddus, et wmyrland af fem mils 
längd och I å 2 mils bredd, och i norr såg jag en 
myckenhet stora och vackra myrtrakter, som ofel- 
bart skulle föda bunvdrade-tals kreatur, om de blef- 
vo utdikade, och odlade. — Men den tiden kom- 


mer väl. — Det är ejstort mer än en mans<ålder sen 


Lycksele och Åsele Lappmarker voro en dylik vild- 


mark, och nu äro de likväl odlade och befolkade af 
ett förmöget och trifsamt släste, Visst är klimatet 
derstädes. något bättre; men älven södra Lappland 
ligger; till €n stor del, föga lägre än de nyss Om- 


talade myrtvakterva, vul nedra Luleå-vattnet, på hvil- 


ka jag såg en bördig moss-jord och vacker gräs- 
växt. Man jemföre kustländerna vid Ume och Lulcå. 
De sednare äro visst icke sämre än de förra, fastän de 
äro nordligare — Vill man blott finna skugg-sidor 
och omöjligheter för allting så behölver man visst 
icke söka långt efter anledningarne dervtill, särdeles 
då fråga är om odlingar i vildmarken; men lika sä- 
bert som det är att en klyfuig tviflare. som får tala 
ensam, kan bevisa omöjligheten al Lapplands odlande 
och Sveriges sje!fbestånd i framtiden, lika säkert är 
det äfven alt om landets ressurser försltåndigt bedöm- 
mas och begaguas, tilloch med i det misskända Lapp- 
land, så kan Svenskarnes kraft derigenom; bli myc= 
ket förökad, så väl hvad angår de arbetande som ack 


deras vapenföra försvarare. 


Rundt omkring Sjöfallet — (Jaurikorehi) stodo 
snöbergen upptornade på lika vis som förut är be- 
rältadt om Qvickjocks-fjellen, hvilka till en stor del 
syntes från dessa trakters större bergshöjder. — Kabb- 
la och Povti-fjellet, jemte Ultivis långa stickor, 
stodo högt upp ibland horisontens skyar, på sydvestra 
sidan om de stora Luleå-träsken. På norra sidan 
märkte jag hufvudsakligast Inbakajsi, helt nära vid 
stora sjöfallet. — Längre i sydost uppreste sig dot 
snöklädda: Jonbmovare, Jonvapocki, Kaskoive och 
Tjalmavare m, fl. — Härifrån syntes älven Gellivare 


Dunder, ev fjellberg af 2360 fots hövd. 


104 


Den alldeles obanade väsen 1 dessa trakter 
är högst besvärlig. Den går för det mesta genom 
myror och moraser, och svårigheten ökas deral 
alt en 5 till 6 tum djup mössa betäcker marken, 
så väl här som å de flesta trakter vid polcirkeln. — 
Man går långt hellve en dubbel väg-längd på fast 
mark, äv alt här gunga sig fram genom de oänd- 
liga myrlanden, som äro igenväxta med en nycken- 
het busk-växter, hvilka göra vandringen besvärlig. — 

Så väl Porrimilli som Råvatsch äro, för det 
närvarande, några eländiga hyblen, der Nybyggar- 
De ej lefva stort annorlunda än fiskar-Lappar utom 
det all de cga ett par kor och några får. Fisk 
och mjölk är deras mesta föda; jordbruket tyckas 
de ej bry sig om. Å båda nybyggena var än- 
nu knappt två kappeland åker upphackad, ehuru 
man, särdeles vid Råvatseh, på de 3 år som ny- 
bygget stått der, hade kunnat odla elt par tun- 
neland, ty marken är både god och medgörlig. 
Men invånarne voro af Lappslägtet, och de äro 
lättingar, samt alltid, i första generationen , några 


eländiga jordbrukare. 


Nybyggarns i Råvatsch mesta söromål är att 
fiska i den närbelägna Jutsajaur. Han lefyer för öfrigt 
hurra han kan, och så väl qvinnorna som barnen voro 
svarta och paltiga, samt gjorde ingen ting. Gud vet 


huva detta folket bergar sig om vintrarne, ty, utom 


Då 


den kringliggande skogens skydd emot nordan-stor- 
men, ega de blott nägra utslitna skinnkolta på kvop- 
pen, och dylika rasoc vos de i — Pe nakia barn- 
ungarne lågo älven här, liksom i södra Gt livare, i sina 
små tråg, hvilka hängde på en rem, som var fast- 
gjord i taket eller i nagon tWärbjelke. — Ösnygsghet 
och lättja är både Lapparnes och en stor del af Ny- 
byggarnes arfsynd. De som arbeta äro välmående, 
men alltför många sysselsätta sig med att blott fiska 
och sofva, och klaga sedan på nöden i en trakt hvars 
fördelar de lemna obrgagnade. 

Lapp-qvinnornas drägt likvar männernas, som förut 
är beskvifven. — De bära alltid en knil, som hänger 
vid venstra sidan, i en läderskida, jemte några röda 
tofsar och messingsringar m. m., hvilka prydnader 
tillhöra drägten då det skall vara någorlunda väl. 


Mössan och broderiet på koltenus ståndkrage, samt på 


bröstlappen, utgör dock hufv udsakliga prydnaden. 


NIV. 


d. sne Ave ) 


Från stora Luleåvattnet och Julsaråva begaf jag 


mig nordvart, mera inåt landet, för att komma till 
Gellivare.  Nybyggarn hade en längre tid varit 
borta och hjelpt andra med höbergningen, under 
det att gräset stod alnshögt kring hans egen koja 
och vissnade, Hans 2 kor gingo allestädes dervi och 
betade efter behag. Akertäpporna voro obesådda. 
Hans svärmor, en gammal Summa, kom på aftonen 
hem från ell annat Krono-nybygge, der i trakten, 
och berättade: att dess åbo hade nyligen afbergat 
de ängar som tillhörde Bruks-nybygget Schaunja , 
hvilket var öde. 

Så tillgår det med ganska många ödelemna- 
de Brukssnybyggev, och orsaken, så väl dertill som 
till deras ödesmål, är ingen annan än den på sed- 
nare tiden oskäligt ökade skatten, som vållar att hvar 
och en som vill nedsätta sig i dessa trakter hellre be- 
kostar en syn på elt Krono-nybygge, och ålnöjer sig, 
de första åren, med en eländig kula, än alt årligen 
köra 3 skepp:d malm från Gellivarve till Edefors, 
der, på köpet, högst få personer undgå trassel och 


prejeri af betjeningen. — Med 2 hs skatt, är Ny- 


107 


bygges-synen betald, och sedan är åloen sin eger 
herre, samt bergav ändock det n rbelägna och öde- 
lemnade Bruks-nyhyggets ängar, utan afgift. 

En viss resande, som för några år sedan senom- 
tågade dessa trakter tyckte sig finna alt Bruks-Ny- 
byggarne tålte högre oncra, och han begick derföre 
saken så, att skatten å flere al dessa jänmmerli ca bo- 
städer, med ett par kappelands åker och några myr- 
ängar, blef förhöjd ifrån 3 tull 5 skepp:d malm-kör- 
ting, d. v. s, från g till 15 Ridr. = Då det nu lå- 
ter bevisa sig, hvad som äfven är allmänt kändt, att 
dessa skatte-torpare ofta måste köra 6:le skepp:det på 
köpet, för att få räkningen godkänd af ”malm-skrif- 
varn på Edefors”, och stundom nödgats köra till 
och med 10 skepp:d, i stället för de 5, så lär det ej 
synas besynnuerligt om de hellre bli ”sina egna sjelf- 
svältingar,” än att dra maten i munnen på obarmher- 
tiga prejare, som på en gång bedraga både Bruks- 


Egarn och hans undersåtare. 


Att denv ofvanförmälde resanden. med sin högre 
beskattning, menade väl det betviflas ingalunda; men 
följderna blefvo likväl högst menliga för både Egarn 
och brukarne; ty mången af de sednare har blifvit 
utarmad, och landet ligger öde, der det, under an- 


dra förhållanden, kunnat bära vackra skördar. 


105 


Under vandringen från Råvalseh till Kelva, som 
är 2 mil, stodo snöfjellen långt bakom mg, i nord- 
vest, såsom en ämhtealer if sillverka!lar. — Jag Passera- 
de det ena myrlandet efter det andra, och gick bestau- 
digt uppföre och utföre större och mindre berosträc kor, 
på hvilkas sidor skogen var temligen vacker. På sjelfva 
topparne växte dock endast björk, samt eu-buskar och 
nägra yfviga granar, som kvappt voro två alvar höga. 

Omsider kom jag upp på några höga berg, som 
ligga mellan Råvatsch och Kelva, och såg derifrån 
det förutnämda myrlandet stora Muddus, som med 
en myckenhet vikar utgrenar sig mellan kullar 
ne. Det är en äng af fulla fem mils längd, och en 
till två ons bredd, stundom ock mera, då de förut- 
nämda vikarve inberäknas. — Hela Muddus består af 
en jemn starrvall, der större och mindre mosstufvor 
ligga här och der ibland gräset. Der tallen växer på 
tufvorna är gräset sämre och består mera af stagg; 

men utpå sjelfva slätten står en medelsorts starr, jem- 
te förg-gräset. — Vid norra kauten var jordmånen 
ypperlig. Der växte al, björk och gran, hvilka rik- 
tigt frodades bland gräset, som här räckte mig upp 
till midjan. 

På hela Muddus voro ganska få hjortron bort- 
frusna, eburu jag, på de sist passerade myror- 
na, ej fann många som voro oskadade. Orsaken till 


de frostömma bärens belbregd på Muddus lär väl 


109 


vara den: alt jordmånen på detta myrland är böt- 
tre och mera lik vanlig ängvall än mossjord. Der- 
jemte; ligger ock hela denna äng djupt nedsänkt 
mellan bergen, och har på sin norra sida en stor och 
hög bergås, som är skogbeväxt. Denna skogsrygg 
sträcker sig, med få afbrott, längs utmed hela 
Muddns, och skyddar dess vegelation för kölden och 
den hörjande nordanvinden. — Af detta skäl bör detta 
myrland först odlas, och sådant desto hellre som in- 
gen annan myräng, al alla dem jag har set, erbju- 
der ett så ypperligt tillfälle att förbättras medelst den 
förut omnämda metoden alt sätta hela fältet under 


valten. 


Hela norra delen af Muddus genomstrykes af 
flere sömmar, hvilka slutligen bilda den så kal- 
lade Muddus-elfven, som faller i stora Luleå elf, un- 
gefär midt emellan Avajock och Suolovolli. Med nå- 


gon sprängning vid utloppet kunde elfven, som är 


obetydlig om somrarne, sänkas så att större delen af 
Muddns blef torr på sidorna. — Om man derjemte, 
vid förutnämde utlopp, byggde en dam så hög alt 
hela slätten kunde öfversvämmas, ett par vintrar, och 


om man derefter uttappade vattnet om vårarne, så 
atl isen fick sjunka ned på tufvorna och dels sam- 
manprässa dels äfven, uvder smällningen, förtära dem, 
så skalle man mom få år utaf Muddus ha elt  här- 


Ae 
ligt ängsfält, hvilket sedan kunde utdikas eller vatt- 


Pam a SS 


| 


io 


nas efter behag, då man vore mästare öfver elfvens 
utlopp. 

Kelva bruks-nyhysce ligger en mil ifrån nÖrraA 
ändan at Muddus, vid det så kallade Abbortväsket , 
en liten sjö som blifvit utgräfd, hvarigenom man er- 
hållit många goda ängar vid stränderna och på sjö- 
bottnen, som består afjemn och god jord. — Ett läng- 
re stycke från norra stranden, uppåt slallningen, är 
äfven skäligen god mark; men åkern till nybygget är 
ändock ringa. — Folket i norra Lappland förstår sig 
ej ännu rätt väl på odlingar och åkerskötsel. Der- 
jemte ha äfven froståren gjort dem ohågade i all- 
mänhet, och bruks-nybyggarne föra cn semensam kla- 
gan öfver ”oskicket vid Edefors” och den förhöjda 
skatten. Att likväl den sednare omständigheten ej en- 
sam är vållande till de många ödehemmanen bevises 
deraf: alt många, särdeles i Qvickjockstrakten sade 
sig vilja betala lika stort kapital, för de öde vybyg- 
gena, som svarade mot det åsatta skattebeloppet, så- 
som ränta; men desamma ville ingalunda åtaga sig 
brukningen, mot vilkor alt, som afgäld för hemmet, 
köra 3 eller 5 SKA. malm, ehuru de så lite frukta 
för sjelfva transportbesväret alt de serna derigenom 
vilja förtjena penningar, så länge de äro ”sina egna 
herrar.” Men hellre än alt, såsom bruks-nybyggare, 
bero af den fruktade ”malmskrifvarn” vid Edefors, 
så bygga de sig en egen koja och bli ”sina egna sjelf- 


svältingar,” såsom de nturycka sig. 


Fråv Kelva vill Gellivare kyrka är at mil. Jag 
rodde först öfver Nietsackjaur, och vandrade sedan 
förbi Gellivare Dunder, det största och enda fjell- 
berg på flere mils omkrets. — Hela denna väg gick 
för det mesta genom vackra skogstrakter, och, till 
min förundran, såg jag, utom Dundret, ej annat än 
skogsberg, som visst icke voro slest beväxta. — Der- 
jemte måste äfven anmärkas: alt all den skog jag 
både nn och sedermera såg vid Gellivare var likaså 
frisk och växtlig som i trakten af Selets bruk, 2 mil 
ifrån hafvet. Man hade för mig beskrifvit Gelli- 
vare såsom en kal fjelltrakt, och jag fann deremot 
endast ett fjell, och deromkring skog i myckenhet. — 
Sist rodde jag öfver Vassera sjön, hvars stränder allt- 
igenom äro skogbeväxta, och kom på aftonen fram 


till Gellivare kyrka. 


XV. 


Gellivare församling, bestående af Kajton-vuoma, 
Tjusa-vuoma och Fuolle-sita byar har, i fordna 
tider, lydt under Jockmock. Kajtom och Sirkas nu 
skilda byar voro förr en, som, vid medlet af förra 


sekulum, blef delad i tvenne, mellan hvilka stora 


2 


Luleå elfven utgör gränsen, så att allt hvad som lig- 
ser i söder om samma elf, tillhör Sivkas-Lappar- 
ne; och trakterna i norr om elfven ära Kajtom-stam- 
mens. Lappland. —  PFuolle-sita har alltid vant 
ett särskilt bylag, som bebott trakterna mellan Kalix 
ech Luleå elf, mera i söd r; således till en del de 
förut beskrifoa södra myrlands-trakterna af Gellivare 
socken. 

Emedan Kajlom-Lapparne, såsom de nordligast 
och längst ifrån Jockmock boerde socknens invånare, 
ej kunde besöka kyrkan, utom vid marknadstiderna , 
då der alltid var storstämning, så måste presterna, 
en eller ett par gånger om året, resa till Kajtom, 
för att hålla gudstjeust, viga brudfolk och döpa barn 
m. m. För detta ändamål byggdes, omkring år 1650, 
ett kapell vid Navvilokt. Samma kapel! afbrändes 
likväl kort derefter, genom de hedniska Lapparnes 
egen ålgörd, enligt berättelse, och Gudstjeusten måste 
sedan hällas under öppen himmel. på de ställen som 
funnos tjenliga. — Bland. dessa var äfven Askajocki, 
elt par mil i nordvest om Gellivare, vid Lina-elfvens 
början. Men emedan detta ställe var för långt aflägse 
kallades Lapparne åter till Navrilokt, vid stor-Luleå, 
hvarest Gudstjensten hölls på en öppen plats. 

Sedan Kajtom-Lapparnes stora råhet och dåliga 
kristendomskunskap blef känd, beslutade Rikets Stän- 
der, åv 1738, att nopphjelpa hela Lappland, så val 


I mo- 


i moraliskt som ekonomiskt afseende, och stadsade 


särskilt för dessa trakter all en kyrka, för Kajtoms 
by, skulle uppbygsgas. Arvet derpå befallde fördenskull 


Konung Fredrik: alt så väl 


tull Kajtoms nya kyrka 


som tll det allmänna Eecclesiastikverkets i Lappland 


upphjelpande skulle ett öre silfvermynt i fyra års tid 
erläggas al hvarje matlag, i hela riket, utan alll ou- 
dantag. Detta blef sedan prolongeradt. 

Vid storstämman i Jockmock , år 1741, beslöts 
derefter att kyrkan skulle byggas i Navrilokt; men 
som detta beslut lär ha blifvit fattadt mera i öfver- 
ensstämmesle med några enskiltas önskan än i följd 
af en förståndigt Hppgiord plan, så blef det ej verk- 
stäldt, ntan samlades Kajtom-Lapparne följande året 
vid Gellivare, der missionårerne Holmbom och 1 
Högström hölla Gurdstjenst med dem, vid påsk-tiden, 
nngefär å samma trakt der Gellivare kyrka nu är be- 
lägen, i novr om Vassera-åns mynning. — Gudstjen- 
sten hölls då endast på Lappska och under öppen 
himmel, å en liten hed, som sedermera hick namn af 
nmiässe-heden. 

Vid detta tillfalle gjorde sig Ilögström väl un- 
derrättad om hvad tjenligast vore för Kajlom-Lap- 
parnes bästa och vistades bela det året ibland dem, 
dels uppe i fjellen, dels äfven vid Gellivare, der han 
höll Gudstjenst med de Lappar och nybyggare, som 
bodde i grannskapet. — Samma år, om hösten, beslöt 

S 


114 


den tillförordnade Lappmarks-Direktionen att en kyr- 
ka skulle byggas vid Gellivare, jemte ett kapell vid 
Killingsuvando, och ett dylikt än längre upp i fjel- 
len, dit pastorn i Gellivare borde resa en gång hvar- 
je sommar. — Men emedan dessa ställen voro allt- 
för långt allägse från Jockmock, så anhölls att Gel- 
livare måtte bli elt särskilt pastorat, hvarpå Con- 
sistorium, den 24 November år 1742, utfärdade full- 
makt för den förutnämde missionären P. Högstwöm, 
att, jemte silt missionärs-embete, vara pastor öfver 
Kajtoms by och de till Gellivare gränsande Lappar 
och nybyggare. 

Brukspatron A. Stenholtz fick sedan uppdrag att 
låta uppsätta vödiga hus åt den nya pastorn; men 
för de oroliga tiderna, jemte andra hinder, blef det 
ej giordt.  Emedlertid hölls Gudstjensten på den förut 
omnämda  mässe-heden, tills om hösten år 1744, då 
det tilläts presten att begagua de nyligen förfärdigade 
bruks-husen. 

Omsider bertröjdes dock skogen på den mera- 
nämde heden och kyrkogården blef der invigd samt 
genast begagnad, äfvensom skogen deromhring fälldes 
och apterades till timmer för den blifvande kyrko- 
byggnaden, allt i slutet af samma år. — Påföljande 
året, 1745, fick pastor sjelf uppdrag att föranstalta 
om prestegårdsbyggnaden, som på hösten begyntes 
och fullföljdes, så att den året derefter kunde be- 


gagnas. — I September månad år 1746, lades grund- 


115 
stenarne till Gellivare kyrka, och 


ser bestämdes; men kyrkobyggnaden företogs ej förr 
än i Mars månad det följande 


församlingens grän- 


årel. — Samma år, 
1747, den 2r Juli, uppbrände missionären Zelberg 
Lapparnes gamla helgedom, som var belägen vid Sai- 
vo, i söder om Gellivare Dunder, samt de vid offer- 


stället befintliga stora högar af renhorn. Den i Gel- 


livare kyrka. förvarade Lappska trollyxan återtogs vid 


samma tillfälle. — En Lapp vid namn Knut Michel- 
son Perik hade, år 1745, tagit den ifrån sina trosför- 
vandter, men sedan ångrat sig och återställt den, 
samt, till tecken af sin återgång till Lapparne, be- 
hängt samma yxa med ett silfverlöf. Den lär ha bru- 
kats att slagta offer-renarne, och tjente dessutom till 
hvarjehanda signerier. 


Utom det ofvannämda offerstället, vid Saivo 
uppgifvas flere avdra orter, dels stenar och dels fors- 
sar, hvarest de gamla Lapparne hållit sin Guds- 
dyrkan, här i trakten. Såsom sådane nämnes: ett 
ställe vid Keppojaur, i närheten af fjellberget Keppo 
Dunder, på vägen till Juckasjärviz ett dito vid Pi- 
livare, norr om Kalix elf; elt annat Saivo, i söder 
om Kajlom elfven; likaledes Saggaquoika, en forss 
vid Lina elfven, i norr om Gellivare, samt Linka- 
forssen vid Kajtom elf. — Alla dessa ställen skola 
dock varit mindre offerplatser; men vid Aranoive, elt 
fjell i söder om Kajtom ellfven, och ett par mil of- 


116 


vanföre Killingsuvando, läv hufvudstället ha varit för 
Kajtom-Lapparnes Gudstjenst. 

I berget Fuodnacka, bredvid fjellet Kamastjero, 
ej långt ifrån den nyssnämda Kajtom-elfven, skall fin- 


nas i dagen gående kopparmalm. 


År 1747 den 13 Augusti blef, genom en kung- 
lig Resolution, bestämdt att Ping, Uppbördsstämma 
och marknad skulle hållas i Gellivare, samt alt nö- 
diga bhvilostugor skulle på fjellen uppbyggas för Do- 
mare och kronobetjening. År 1751, då Biskop O. 
Körning höll första visitationen i Gellivare, anmärk- 
tes redan alt kyrkan vore för liten, hvarföre det be- 
slöts alt uppföra en tillbyggnad, vid södra gafveln, 
för Kajtom-Lapparnes räkning, — År 1756 invälta- 
des för Gellivare en skola, som änvu fortfar och fö- 
restås af en särskilt lärare, hvilken har silt eget bostäl- 
le. — I Jockmock och flerestädes undevvisar deremot 
pastorn några al Lapp-öllmogens barn, för viss af> 
gäld, i säd, af kronan. — År 1764 refvades ägorna 
till pastors- och skolnästare-boställena, som uppskat- 
tades till ett mantal hvavtdera, och numera temligen 


väl föda sma innehafvare. 


Kyrkan och prestgården, jemte den så kallade 
kyrkostaden, ligga på den förutnämda mässe-heden, å 


norra stranden af Vassera elfven, der den rinner ut 


117 


ur det half-mils långa träsket af samma namn 


Kyrkan är byggd af trä och i korss. Den är, såsom 
alla templen i norra Lappland, föga ansenlig. Äfven 
kyrkostaden är mindre betydlig. —  Alltsammans 


tycktes Si akna en nödig omv årdnad 3 men Braset oc h 


säden, mellan husen, stod 


så vacker att jag blott 
deraf kunde sluta till jordens duglighet. 


ES Vid nogare 
omr fanns den bestå af god saudmylla, den 
Jordart som i Lappland är i ig 

den tidigast blir Ok och VER är 
; 3 så, och der- 
Jemte är mera frostfii än fuktig mulljord eller lera. 

I Vassera-träsket, såsom allestädes i Lapplands 
sjöar, är fisket godt, och på myrorna deromkring 
växte mycket hjortron, som af frosten ej blifvit ska- 
dade. — Sammaledes var både kornet och potates- 
kålen här å orten fullkomligt i behåll, ett bevis att 
klimatet vid Gellivare ej är så hårdt som mången 
tror, och alt odlingar både kunna och böra här gö- 
ras liksom vid kusten, der, enligt hvad jag förut har 
omnämnt, kornet skadades på några myrländta åkrar 
i trakten af Luleå. 

Det är någonting eget med Lappland, så väl det 
norra som det södra, att ju längre man kommer upp 
under fjellen ju bättre är jorden i dalarue. Det ser 
ut som hade Skaparn på detta sätt velat antyda möj- 
ligheten att jemka de klimatiska bristerna. — Dere- 
mot går en mindre fruktbar och större sandmo längs 


åt kusten, ungefär på gränsen mellan Lappmarken 


115 


och Svenska bygden. Den bugtar dock itlerestädes 
fram och åter, samt har flere utgreningar. Jag såg 
den först i trakten mellan Ume och Degerforss, och 
sedan mellan Skellefte och Näsberget, hvarest den, 
å båda ställena, går närmast intill sjön. — Dernäst 
såg jag äfven samma jordsträckning, med sin glesa 
furumo och ymniga renmossa på idel sandjord, i trak- 
tep af Göljen, samt derefter vid och straxt nedom 
gränsen af Åsele Lappmark, i skogarne omkring Gul- 
sele, vid pass 10 mil i nordvest om Sollefteå. — Yt- 
terligare observerades den i skogstrakterna mellan 
Norrland och Jemtland, samt slutligen mellan Särna 
och Åsen, i Dalarne, der den likväl befanns vara 
långt mera bergbunden än på de förutnämda ställe- 
na. — På båda sidor, i nordvest och sydost om detta 
sandlager, är jorden god och växtligheten friskare. 


XVI 
(d. g:de Augusti.) 

Efter att hafva sett mig omkring och hvilat om 
natten, begaf jag mig följande morgon på vägen till 
Gellivare malmberg, beläget 3 mil ifrån kyrkan. Un- 
der hela denna vandring gick jag, med undantag af 


rig 


vågra få myror, hela tiden, genom en ganska vac- 
ker och växtlig skog, som fortfor alt stå lika härlig 
ett långt stycke upp på sjelfva berget, för alt deri- 
genom klarligen visa huru orält de hafva som påstålt 
alt Gellivare är en kal fjelltrakt. 

På toppen af malmberget, som ligger 1,760 fot 
högt öfver hafvet, såg jag ej endast Gellivare Dun- 
der, utan äfven en del af snöfjellen kring stora Luleå- 


träsken och uppåt Norrska gränsen; men hvad som 


långt mera fägnade mig var: att jag på flere mils när- 


mare omkrets såg en myckenhet skogsberg och da- 
lar, som voro uppfyllda af gran och furu. Hela 
trakten utmed Lina-elfven har så vacker och reslig 
skog som den någonstädes kan önskas för en bergslag. 
Då nu härtill kommer att i den nära intill berget 
rinnande Wuoskobäcken, och flerestädes, finnas goda 
lokaler för masugnsbyggnad, så är det mer än besyn- 
nerligt alt man ännu hellre transporterar malmen till 
bruken vid kusten, fullt 18 mils väg, än alt bygga 
en eller ett par hyttor i trakten af Gellivare, der 
man således kunde smälta den gryniga malmen från 
Välkomman och flere grufvor, som ej, utan stort be- 
svär, kan forslas lång väg. 

År 1804 lät Baron Hermelin, vid Vassera nybyg- 
ge, 3 mil ifrån berget, uppföra elt par så kallade 
Bläster-ugnar, hvarest 12 L& malm ifrån Bergmä- 
stare-grufvan påblåstes, under 53 timmas tid, med 
35 tunna kol. Derigenom erhölls en färska, af g 


120 


L:s vigt, som bestod af ett tembgen godt och smi- 
digt jern. Menv, desto värre, fortsattes ej opera- 
tionen vidare. Annu stå likväl ugnarne och bäljorna 
qvar; men dammen är skadad, dock ej mer än alt 
den lätteligen kan repareras. — Dessa ngnar äro 
något större byggda än de vanliga af sådant slag, 
och voro således en mellansort af masugn och" blä- 
sterugn. Men hvarföre ej bygga en riktig masugns- 
pipa af de här befintlige materjalierna, då det icke 
låter bevisa sig att kolbrist kan inträffa?! — Om en 
masugn uppfördes i Wuoskobäcken och en dito vid 
Vassera nybygge, samt om de inrättades och drefvos 
med kraft och förståndig beräkning, så lider det in- 


tet tvifvel att de skulle ganska väl löna mödan. 


Cellivare jernmalms-fält , är beläget i midten af 
Gellivare Lappmarks församlivg, 1 mil på bHorra sidan 
om församlingens kyrka. Det ligger 6 äv mil på nord- 
östra sidan om Luleå eM och på något mindre afstånd, 
i söder och sydost, ifrån Kalix elf. Lina-elfven, 
som 5 mil i ost-nordost tar sitt ursprung från ett 
träsk, som kallas Tjerkokjärvi, flyter förbi bergets 
östra fot, eudast på ett afstånd af omkring 1000 al- 
nar, och förenar sig med Kalix elf, 14 mil nedanföre. 
Tre mil söder om berget upprinner Råne-elfven och 


utlöper i Bottniska viken. — Dessa äro de betyd- 


ligaste strömdrag, som omgifva Gellivare malm- 
berg. — Mindre betydliga valtendrag genomskä- 
ra i mängd den låga  Jand-sträckan närmast om- 
kring berget. Sådana äro, på södra sidan, IWassera 
ån, som ifrån Abborträsk, genom IVasserra tWäsket, 
flyter, 3 mil ifrån berget, förbi Gellivare kyrka och, 
efter tillopp af flere större och mindre bäckar, slu- 
teligen förenar sig med Lina elfven: IV uoskobäcken, 
som kröker nära förbi bergets södra fot utfaller 
i Lina elfven; samt på norra sidan Kuola- och 
Niallojocki. — Utom dessa, som året om äro försedda 
med vatten, finnas vid och omkring berget ännu 
flera mindre bäckar, hvilka förtjena föga eller ingen 
uppmärksamhet. 


Ett lågt och föga bergigt land omsluter malm- 
berget till ansenlig vidd åt alla sidor, och, om man 
undantager Gellivare Dunder, 3 mili söder der- 
ifrån, hvarest flere snöfläckar förblifva osmälta he- 
Ja sommarn, finnes i bela negden ej något berg, 
som i storlek kan jemföras med sjelfva malm- 
berget. Jordmånen i dessa trakter, när marken höjer 
sig öfver de myror och kärr, som bör finnas, är, 
i synnerhet på norra och vestra sidorna, ett hedland, 
der renmossa växer i ymnighet. Skogarne äro också 
derstädes mindre betydliga, och bestå der till stör- 


re delen af en kort ta!l, omkring myrorna, blan- 


- . 2 
dad med gran. På södra och östra sidorna åter, 


122 


emellan berget och kyrkan, vid IV assera Wäsket och 
berget af samma namn, samt invid Lina elfven är 
skogen, såsom förut är berättadt, ganska ymnig. Gräs- 
växten är här, som på de flesta trakter ivom Norr= 
bottens Län, efter stränderna af en del åar och bhäc- 
kar, samt på flere myror, men i synnerbet efter Li- 
na elfven, ganska frodig, och skulle, genom ringa 
kostnad, kunna bringas till flera gånger större afkast- 
ning, än den för närvarande ger. 


Gellivare malmfält består egenlligen af tvenne 
bergsryggar, som i nordost sluta sig intill hvar- 
andra i en rät vinkel, och omfatta en däld, som 
inskjuter i berget. Den ansenligaste af dessa bergs- 
ryggar sträcker sig 8 å 9000 alnar ifrån vester till 
öster och utgör hela bergets största längd, i rät linje. 
Den är tvärbrant på norra och nordöstra sidorna, 
samt till en del äfven på den södra. Dess bredd är 
vid midten 3000 alnar. — Den andra sidoryggen är 
mindre än den förra, långsluttande åt alla sidor, och 
utgör i längden 5000 alvar. — Det sträcker sig 
till gränsen, der björken upphör att växa, vid Käl- 
komman, hvars mnordvestra och högsta kulle är kal, 
och frambringar ej en gång fjellbjörken. Härifrån 
sluttar berget något mot nordöstra ändan, intill 
Tingvalls kulle, hvilken är nära af samma höjd, 
som den nyssnämnde, och nästan lika kal. Ifrån des- 
sa begge kullar, i synnerhet från Välkomman, är en 


fri och obehindrad ultsigt åt alla sidor. De snöbe- 
täckta fjellen synas i norr och vester, på 104-15 mils 


afstånd, och den låga landsträckan, som omger 


Lina ellven å ömse sidor, ligger öppen för ögat, än- 


da nedemot Öfver-Kalix socken, 


Utom dessa begge kullar har berget, i synner- 
het efter den östra sidoryggen, Ilere afsättningar, 
ifrån hvilka man småningom nedkommer på jem- 


na marken. 


En djup mulljord, uppfylld med större och min- 
dre granitstenar, samt här och der, då jorden är 
mindre djup, lösa malmstenar, betäcka större delen 
af berget. På åtskilliga ställen, såsom vid bergets 
vestligaste sida, och omkring den förr nämda i ber 
get inskjutande dälden, men i synnerhet FR 
Tingvalls kulle , samt några lägre kullar ds 
framskjuta likväl bergsklyftor i dagen, som alltid 
utgöras af jernmalm, — Man har af denna anled= 


ning också föreställt sig, att Gellivare berg vore en 


enformig massa af jernmalm. Men skall man här- 
vid rälta sig efter kompassen , så är frågan lätt be- 
svarad med nej; ty man får på flera ställen af ber- 
get förgäfves vandra långa stycken, utan SE finna 
den minsta rubbning i magnetnålens naturliga SN 
ningsvinkel. På andra 'ställen åter, och helst på 


124 
sådana, der tågon malmklyft i Srannskapet visar 
sig i dagen, märkes alltid en orolig och stark 
förändring af magnetnålens så väl deklinations-, 
som inklinations-vinkel. 


nålen förblifvit orörlig, kan man ej derföre anse fasta 


berget bestå af en allmän 


berg-art, som icke vo- 
re malmförande; ty hvarföre har man då cj p 
enda ställe träffat denna berg-art i fast klyf:, 


å något 
då man 
likväl på flere ställen träffat fasta malmklyftor i da- 
gen?! — Troligare torde det kanske vara 


att malmen 
På sådana ställen är höljd 


af en så djup jordtäckning 
alt den ligger utom verkvingskretsen af en vanlig 
kompass, helst en del af Gellivare malmarter, antin- 
gen alldeles icke, eller i ringa mån dragas af mag- 
neten.. — "Emellertid, skall "Gellivare alltid komma 
alt anses som ett berg af malm, ehuru deruti fin- 
nas slörre och mindre gångar af granit. Man ser 
detta bäst i Kaptens-grufvan, som har den bästa 
malmen, och som derföre blifvit mest bearbetad. 


Gellivare malmberg var väl redan, vid bör- 
jan af 1700 talet bekannt, under namn af Iluvaa- 
ra. — Det var likväl ej den tiden något närmare 
kändt eller undersökt, förr än det På 1730 talet an- 
gaf af en bonde från Råne socken, och kort deref- 


ter började inmutas och med arbete beläggas, först 


På de ställen, der magnuet-, 


af Kapten Tingvall och sedermera 1739 af Kapten 
Meldercerveulz, i kompani med Bruks-Patron Sten- 
holtz. Det gaf anledning till uppbyggandet af 
Medlersteivs Bruk i Råne Socken. — Ifrån denna ti- 
den, invll slutet af 1790 talet, har nästan årligen nå- 
got malm der blifvit uppbruten och framförd till 
Strömsunds masugn, som ar anlagd vid Bottniska Vi- 
ken, 13 milifrån Melderstein. Malm-transporten, har 
dock i allmänhet varit ringa och aldrig svarat mot 
bläsnings-behofvet vid masnignen, €ller Brukets tack- 
jerns behof. Än mindre har arbetet någonsin drif- 
vits med viktig fart. Malmen har till större delen 
blifvit uppbruten i den förutnämda Kaptens-gruf- 
van. — Altskilliga andra skärpningar hafva väl ock- 
så tid efter annan blilvit upptagne, såsom Berg- 
mitstare-grufvan, Välkomman, Johannes malmbrott, 
Fredrikas skärpning och Tingvalls skulle, ehuru 
ej någon malm af betydenhet derifvån blifvit af- 
förd, allt intill år 1797, då Bergshandteringen, ge- 
nom Friherre 'Hermelins onuttvötteliga bemödanden 
och uppslag. började sättas i lilligare VORkgaa 
bet. Flere nya malmbrott blefvo ock då, uppå 
hans  föranstaltande af Bergs-Rådet Robsahm på 
Gellivare berg öppnade, såsom Robsahms-grufvan, 
Barons-grufvan , Ny-grufvan och dr 
grufvan, ifrån hvilka, tillika med den förr näm- 


da Kaptens-grufvan, 2 å 3000 Skepp:d malm de 


126 


första åren uppbrötos och affördes till Strömsunds 
och Seclets masugnar, Malmen, som i dessa skärp- 
ningar, äfvensom på åtskilliga andra ställen, i da- 
gen träffas, är af olika sammansättning. På flere 
ställen, förekommer den i små kristaller af skif- 
tande färger, sammanfogade till en lösare eller hår- 
dare massa, som vid lindrigare eller hårdare på- 
tryckning sönderfaller till grus. Denna malm, som 
synes utgöra hufvudarten i vestra bergsryggen, dra- 
ges ej af magneten och rifves till ett svarlbrunt 
pulver. Ehuru i allmänhet af en lösare samman 
sättning, förekommer den likväl stundom i temligen 
hårda och fasta lager, då den ej låter så lätt sönder= 
krossa sig, såsom i Robsahms grufvan. I Välkomman 
och Barons-grufvan, äfvensom på några andra ställen, 
träffas ren blodstens-malimn, anlingen i stora oregel- 
bundna, glänsande kristaller, eller af fast och kri- 
stallinisk konstruktion. — Svartblå magnetisk jern- 
malm, af finkornig, tät sammansättning, träffas i 
östra bergsryggen, såsom vid Kaptens-grufvan och 


Tingvalls kulle m. fl. 


På alla ställen af detta stora malmfält finves 
malmen liggande i Jager med aflossningar till olika 
afstånd, genomskuren af åtskilliga tvärlossnor, så att 
den sönderfaller till rhomboidaliska terningar. Dess 
balt har funnits vara omkring 67 procent. Den är 


127 


öfverallt fullkomligt fri från alla ämnen, som kun- 
pa gilva elt oartadt jern, ehuru man i äldre ti- 
der, af brist på! kännedom om malmens rällta be- 
handlingssält på masugnen, anselt den vara af röd- 


bräckt natur. 


Utom de skärpningar, som ofvanföre blifvit näm- 
da, träffas ännu på åtskilliga ställen fasta malm- 
klyftor i dagen. Till sådana ställen höra äfven de så 
kallade Koskulls-skullar , omkring 500 alnar i öster 
från Ridderstolpes grufva, der malmen öfver allt, 
på ett gauska vidsträckt område, ligger i öppen dag. 
Malmen härstädes, som med mycken sannolikhft tyc- 
kes vara en fortsättning ifrån Tingvalls kulle och 
Ridderstolps-grufvan, är en svartblå, finkornig, och 
tät jernmalm, som tyckes vara fullkomligt ren och 
fri från all inblandning af bergart, eller andra 
främmande delar. Den synes vara särdeles lättbru- 
ten. Sådan är också malmen i Ridderstolpes-gruf- 


van. 


Ifrån Gellivare till det bebodda landet och Bolt- 
niska Viken äro trenne särskilta vägar, som vinter- 


tiden blifvit nyttjade för malm- och andra varutrans- 


porter, hvilka om sommaren aldrig kunna befaras 
annorlunda än till fots. Den ena af dessa går förbi 
Gellivare kyrka, genom åtskilliga nybyggen, såsom 


Ripas, Nuortakano, Kilvo, Nattavare, Koskivare 


128 


och Anutkaske, samt derifrån, antingen direkte förbi 
Muorgivare till Storbacken, ett nybygge och lasta- 
geplats vid Lule elf; eller åt Tjäruträsk och Bred- 
träsk ull lastageplatsen vld Edeforss, 25 mil längre 
ned vid elfven. Till det förra stället räknas landvä- 
gen 10 mil och till det sednare 12 mil. Jåtvägen 
utför elfven till Lule stad och hafvet är ifrån Stor- 
backen 125 mil och följaktligen ifrån Edeforss 0 
mil, så att hela denna väg, ifrån Cellivare ull Lule 
stad, utgör omkring 225 mils — Fn annan väg går ge- 
nom Ripas, Kilvo, Nattavare, Solberg , IHärkberget , 
Spiken, Grundtrisk med flera nybyggen, samt till 
Meldersteins bruk och Strömsunds masugn, vid haf- 


vet. Denna väg räknas vara 18 mil, utan alt båtled 


. 
på något ställe kan begagnas. — Den tredje vägen 


följer nära stranden af Lina-ellven, genom Sackas , 
ITackas och byn Skrofven, samt vidare efter Skrof- 
elfven till Landsjärv, Orasjärv, Göljen och Ofver- 
Kalix, hvarifrån bätled kan begagnas utför Kalix elf 
till Räktfors nybygge, och landväg devilvån till Töre- 
forss bruk, vid Föreviken, om vintern. — Ifrån Gelli- 
vare till Ofver-Kalix kyrka räknas efter denna väg 
14 mil, samt emellan Ofver-Kalix och Töreforss 
435 mil och sålunda inalles från Gellivare ull Tö- 
reforss 181 mil, hvaraf 73 mil för mnärvaran- 
de äro bätväg, nemligen 4: mil på Skrofelfven, 
Lands= 


ran 


LZandsjärvs-ån och Vvär-ån, 13 mil På Angeså ulf- 


ven, Samt 13 mil efter Kalix ell. 


XVII. 


Jag hade tänkt att från Gellivare vandra till Juc- 
kasjärvi, för att derstädes betrakta de ryktbara jern= 
malms-bergen Lousavaara och Kirunavaara wm. Il. 
Sammaledes önskade jag att der få höra Tuscntun- 
gans sköna sång; men allt detta blef tillintetgjordt 
genom min förutnämda sjukdom i Jockmock. För 
att likväl ej alldeles förbigå allt detta vill jag berät- 
ta en del af hvad jag derom läst och hört sägas al 
påliuliga personer: 

Då man kommer till Juckasjärvi kyrka i Torne 
Lappmark, ser man i vest-nordvest, på nogelär 
13 mils afstånd, tvenne i bredd hggarde hbetyd- 
liga fjellberg, som "med sina rundade toppar höja 
sig upp emotsskyarna. Dessa äro de bekanta jern- 
malmsbergen Luosavaara och Kirunavaara. — När 
man sommartiden vill besöka dessa berg reser 
man på båt upplöre sjöarne Juckasjärvi och Oinac- 
kajärvi, ull Aurravaara vuybygge, 13 mil i nord- 


9 


130 


vest från kyrkan. Detta är det yttersta och nord- 
ligaste nybygge inom Juckasjärvi Lappmark. 

Dervrifrån räknas till Luosavaara 13 mil öfver oba- 
nade berg och myror. Man uppstiger först X mil till 
höjden af Kurravaara berg, som redan vid dess öfra 
alsällnivgar börjar antaga fjellnatur.  Derifrån passe- 
rar man åler en god half mil öfver tvenne stycken 
mindre bergskullar, jemte några myror, hvarefier 
man vid den egentliga foten al Luösavaara befinner 
sig vid ungefär samma höjd, som sedan man upp- 
kommit på Kurravaara. Nu återstår likväl den be- 
svärligaste delen af vandringen. För att uppkomma 
på spetsen af berget måste man i jemt stigande klätt- 
ra 3 mil oppföre dess brauta sida, tills man ävdtligen 
på höjden befinner sig omkring 2000 fot öfver Torneå 
elf, eller Oinacka träsket. Man inandas här en ren och 
uppfriskande luft, under det man njuter den friaste 
utsigt öfver snöfjellen vid Norrska gränsen och hela 
den kvmgliggande vilda landsträckan. 

Luosavaara tyckes vara nära I mil långt och 3 
mil bredt. Redan vid dess fot växer ej någon annan 
skog än en kort björk, hvilken dock upphör när 
berget höjer sig, och man träffar sedan ej andra träd- 
växter, än några små buskar af vide och fjellbjörk, 
hvars knutiga qvistar krypa så tält efter marken, att 
man kvappast blilfver dem varse; slutligen saknas äf- 
ven dessa. Ehuru detta berg är af en så ansenlig 


höjd, finnes der vanligen ingen snö. 


z 
) 

Fer . H > L£ a 

Bergets längsta sträckoing sår ifrån nord- nordost, 


efter några slycken större och mindre väslika afsätt- 


ningar, upp emot syd- sydvest till dess hög 


ssta kulle. 
Denna kulle är helt och hållet bar och består ularn 


undantag al en svartblå, starkt attraktorisk jerumalm, 


hvars halt man skattat till 64 procent. Af en djup 


mulljord, som betäcker sluttningarne af denna kulle, 
hindras man att med säkerhet bestämma vidden af 
malmstocken. Att den har en strykande. gång ifrån 
nordvest till sydost är hvad som med visshet kan 
ulrvönas. 

Man finner utom den sträcka af omkring 120 al- 
nars längd, som malmgången visar sig blottad vid 
dess öfversta höjd, äfven här och der, på begge si- 
dor om berget, fasta malmklyftor som framskjuta i 
dagen, hvilka, jemte en hop lösa malmstenar, i ytan 
af jordtäckningen, visa sig ända ned till bergets fot, 
och utmärka malmgångens strykving tvert öfver bela 
berget. Omkring 70 alvar visar den sig i dagen, men 
den utbreder sig troligen mycket vidare under den 
djupa jorden. Likväl tvälfar man vid bergets syd- 
vestra sluttning, äfvensom i dess alsättningar mot nord- 
ost, fasta klyftor af granit-porfyr, som, på förstnäm- 
de sida om malmgången, är fallande i grålt och blan- 
dad med glimmer, men på sednare sidan har den eu 
"rödaktig färg, och utgör hällearten i detta berg. 

Kirunavaara är beläget på en half mils afstånd 


i söder från ILuosawarra. Det är I det närmaste af 


132 
samma höjd, men mycket längre och af ungefär lika 
bredd. Dess högsta spets är i norra andan, hvarifrån 
det långsamt slattar åt söder. På norra och östra 
sidorna deremot är det brant och stupande. Äfven 
detta berg är, i synnerhet efter sidorna och på dess 
södra ända, öfverhöljdt af jord, hvarutur några fjell- 
växter framlockas, då solen på fem å sex veckors tid 
aldrig går ved. Öfversta ryggen och i synnerhet de 
flera uppskjutande spetsarne af berget äro mera be- 
fade från jordtäckving än Luosavaara. Man kan 
på 4,200 alnars längd se bergets fasta delar, och 
hela denna sträcka består af den renaste jernmalm, 
som troligen framstryker mycket längre, efter ber- 
gets södra och lågare af jord helt och hållet be- 
täckta delar. Bredden af denna stora jernmalms- 
gäng, som tyckes upptaga största delen af berget, ut- 
gör, så vidt den för jordtäckning är synlig, vid hög- 
sla spetsen i norr, 300 alvar, men vidgar sig deref- 
ter ansenligt, till dess den längst mot söder omfattar 
tvenne i öster och vester något från hvarandra aflägs- 
nade kullar. Denna malm är af alldeles enahanda 
beskalfevhet med den, som finnes på Luosavaara, ål- 
minstone på norra ändan af gången, ehuru den läng- 
re åt söder endast så vida skiljer sig derifrån, att 
den är mera grofkornig i brottet, och skall vara nå- 
got mindre rikhaltig, samt endast hålla 62 procent, 
då dem vid norra bergspetsen är mera fingrynig, och 


anses vara af 64 å 66 procents halt. "För öfrigt är 


133 
malmen på Luosavaara i högre grad allpaktorisk , 
än på Kiruna. 

På högsta bergklintens norra sida 5 malmen till 
en stor del nedrasad, och mau upptäcker der, älven- 
som på flere andra ställen, 4 ömse sidor om malm- 
gängen, en bergart af enahanda beskaffenhet med 
den, som finnes i Iuosavaara, af cn något mindre 
i rödt stötande bhälleflinta. — Att malmen går på dju- 
pet synes tydligt vid nyssnämde ras, der malmen 
med aflossning från hällearten fortsättes utför bergets 
branta sida, tills den slutligen af jord och stenar all- 
deles öfvertäckes. Lösa malmslenar, som i fortsatt 
kosa till ymnighet visa sig ofvan jord närmare ned 
åt Luosajärvi, utvisa hikväl äfven härefter dess väg 
och tyckas gifva anledning till den förmodan att Zuo- 
savaara och Kirunavaara endast äro särskilta delar 
af en och samma jernmalmsgång. Denna förmodan 
vinner åtminstone ett sken al sanning då man käv- 
ner alt malmen i Luosavaara är af samma art och 
beskaffenhet som i Kiruna: att malmgångarne på 
begge bergen hafva sin strykning ned åt Luosajärvi, 
och att hällearten i båda bergen är densamma. 

IHaukivaara är beläget på sydöstra sidan om 
Luosavaara och i nordost från Kiruna, ett litet 
stycke från foten af det förstvämda. Det är, i jem- 


förelse med dessa, af en obetydlig storlek, lågt och 


knappt öfver + mil i tvär linie, af nästan ruud fnrm. 


Ffter allt hvad man kan utröna ntisöres det helt och 


134 


hållet af Jernmalm, som öfver allt ligger i dagen. 


Denna malm är en tät, stålfärgad blodstensmalm, af 
elt skönt och rikt utseende, som på en del ställen 
har ett fivfjelligt brott, sparsamt insprängdt med små 
finkorniga qvartsådror, samt här och der inuti täta 
massan, helt fina öppningar eller sprickor, fyllda med 
en högröd jernoxid. — Malmen förekommer i stora 
lösa hällar, som bilda ordentliga lager, och man har 
ej på något ställe af berget trällat fast klyft. 


År 1736, då Landshöfdingen Baron Gyllengrip 
hade företagit en resa till Lappmarken och Juckas- 
järvi, blefvo Luosavaara och Kirunar sara först be- 
kanta, De voro väl förnt kände af Lappar, som der 
betat sina renar, men som Lappallmogen merendels 
är förbehållsam om sådana upptäckter, hade bergen 
ej förr än vid nyssnämda tillfälle blifvit angifna. Hau- 
Atvaara förblef likväl ännu obekant, liksom hade man 
ifrån de höga spetsarne af Zuosavaara och Kiruna 
öfverselt denna låga kulle, hvilken dock, genom sin 
alldeles egna blåa färg, tydligt förråder någonting 


helt annat, än ett vanligt hälleberg. 


Derefter hade den gjorda upptäckten nästan blif- 
vit förglömd, tills ägaren af Kengis jernbruk, Abr. 
Stenholtz, år 1759 företog en resa till dessa berg, 
hvilka då för dess räkning blefvo inmutade och med 
arbete belagda. Vid detta tillfälle uppläcktes Hauhi- 
vaara. Brukspatron Stenholtz var betankt på, att, 


133 
genom anläggning af tvenne nya masugnar, Ullgodo- 
göra denna rika malm. Den ena skulle byggas vid 
IV uolusjocki, som utfaller 4 Kallojärvi, midt emot 
Kurravaara nybygge, på samma plats der Schan- 
geli silfverhytta för längre tid tillbaka varit uppförd, 
och den andva i Luongasjocht, som utfaller i Torneå 
elf, 135 mil ifrån Svappavaara. Privilegier erhöllos 
äfven på dessa anläggningar, som likväl af flere tnö- 
tande hinder ej huvno företagas medan Stenholtz 
ännu lefde, och efter hans död blefvo de alldeles 


förgätne. 


Någon betydlig malmafhemtning har således 
ej ännu blifvit företagen från dessa berg, eme- 
dan Junosuando och Torncforss masugnsägare funnit 
sin räkning vid att hemta malm, på värmare håll, 
från Junosuando grufvor och Svappavaara, ehuru 
dessa malmer velat lemna ett oartadt jern, hvarföre 
ägaren ock slutligen blifvit nödsakad att ifrån Luosa- 
och IHMaukivaara förse sig med blanduingsnialm, likväl 


alltid till ringa qvantitet. 


Malmbergen äro belägna i en fullkomligt vild 
mark, uppfylld och genomskuren af en stor mängd 
af träsk och myror, der ännu ingen menniska kunnat 
bosätta sig, och der nästan all annan skogväxt upp- 
hört än björk, hvaribland bär och der finnes någon tall. 
Ett och annat ställe efter stranden al Torneå ell, der 
någon bäck utfaller, eller eljest vågov dald af natu= 


136 


ren bildat sig. täffar man likväl ännu en temligen 
frodig skogväxt, såsom vid Kurravaara och IF uolus- 
Jocki, med flera; men så snart man uppstiger ifrån 
dessa dälder märkes redan ögonskenligen alt man be- 


finner Sig 12 å 15 mil now om polcirkeln. 


Svappavaara är eW mindre berg al 6 å 700 al- 
vars längd, ifrån norr till söder, och 130 alvars höjd 
öfver närbelägna myror. Det är beläget en mil syd= 
vest ifrån Torneå elf, midt för Paurangi svåra och 
brnsande fors, 7 mil nord-vest ifvån Junosuando 


masugn, och 30 mil ifrån Torneå stad. 


Det upptäcktes på 1650-talet. — Atskilliga kop- 
parmalms-grufvor hafva derpå blifvit tid efter annan 
uppltagne, bearbetade och slutligen ödelagde. — Att 
den jernmalms-gång, som på 100 alnars bredd och 
emellan 4 och 500 alnars längd, ifrån norr till sö- 
der, genomstryker berget, intill och emellan koppar- 
srufvorna, och som nästan öfver allt synes i dagen, 
måste hafva blifvit upptäckt på samina gång, som 
arbete började anställas efter koppar-malmen, är på- 
tasligt; men då man den tiden ifrist och endast var 
sysselsatt med den ymniga och rika koppar-malmen, 
så blef jernmalmen så alldeles förgälen, att man 
derom ej ens i gamla handlingar finner någon un- 
derrättelse.. Det var först omkring 1740-talet, sedan 
koppargiufvorna voro öde, som Kengis Bruks-egare 


påminte sig att vid Svappavaara fanns ännu långt 


rikare tillgång på jernmalm, än der någonsin funnils 


på kopparmalm. 


Jern-malmen från Svappavaara har på samma 
säll som LZuosa-Kiruna- och Ilaukivaara-malmerna 
alltid blifvit transporterad af Lappar, genasle vägen 
öfver landet till Junosuando, ty någon båtfart på 
Lorneå elf har aldrig kommit i fråga, i anseen- 
de till de många och svåra forssar som då tmå- 
ste passeras. Man har ej en gång anlagt någon 
väg ned till ellfven, om man ej vill nämna en !iten 
sommar-gångslig till ett båtställe vid elf-stranden, 
hvilken likväl är så usel, att då man efter densam- 
ma går till Svappavaara, måste man passera flera 
djupa myror, der man skall se sig väl om, för att 
ej tappa bort vägen. Man får derjemte vada öfver 
tvenne betydliga bäckar. 

Skogarne vid och omkring Svappavaara äro, på 3 
mils afstånd, föga betydande, emedan den skog 
som hunnit återväxa sedan kopparhyttan var i gång, 
till större delen består af björk, hvilken å denna ort 
aldrig växer till någon storlek. På något längre af- 


stånd är deremot förhållandet anvorlunda, och om- 


kring Luongasjocki, närmare Torneå elf, der Brnks- 
Patron Stenholtz ämnade bygga masugn, är visst 
icke brist på skog. 

Junosuando grufvor och malmfalt äro belägna 


; - ra 
på gränsen som skiljer Lappmarken från Qfver-Torneå 


135 
socken, midt emellan Kalix och Torneå eltver, till 
en mils afstånd från hvardera. Man räknar derifrån 
1673 mil till Ofver-Kalix och 223 mil till Neder-Ka- 
lix kyrka, samt 213 mil Gill Törefors Bruk och 
lastage-plats.  Malhmföltet, som utgör en strykande 
gång i nord-vest och syd-ost af mer än cen half 
fjerdedels mil i längden, ligger uti en däld mel- 
lan tvenne bergs-ryggar, i samma väderstreck, och 
följer längs efter venstra stranden af Rautajoc- 
Ai, hvilken en mil ofvanföre upprinner utur Juc- 
hasjärvi, och utfaller i Tärende-elfven, 13 mil från 


grufvorna, 


Junosuando har, af alla jernmalms-fölt inom Norr- 
bottens Län, från längsta tider tillbaka warit bekant 
och bearbetadt. Det upptäcktes år 1644 och belades 
straxt derefter med arbete. Sedan den tiden hafva 
särskilta grufvor och skärpningar blifvit öppnade på 
180 alnars längd af malmgången, der den visat rika- 
ste och ymnigaste tillgången på malm. De fleste af 
dem äro dock ej arbetade till mer än 4 å 5 famnars 
djup, hvarefter man öfvergifvit dem, för att öppna 
nya brott, dels emedan tillgången på den kisfria och 
välartade malmen börjat blifva sparsam, dels ock 
emedan grufvorna vid detta djup alltid blifvit vat- 
tensjuka. Härifrån gör likväl Konstgrufvan ett un- 
dantag, hvilken sist blifvit bruten, till tio famnars 


djup. Denna gvufva ligger tätt bredvid Rautajocki 


1560) 


och den förs, vid hvilken masugnen är avlagd. Man 
har således här kunnat med högst obetydlig kostnad 
anbringa en konstgång, som endast haft nå sra fam 
närs. längd, och ehuru man wtr denna grulva er- 
hållit den bästa och renaste maimen, hade hon lik- 
väl, denna konst förutan, troligen ej blifvit fortsatt 
till större djup än de öfriga, helst valtnet i Rautajocki 
under våren plägar flöda öfver hela grufvan och fyl- 
la den. 


Junosuando malmfält och grufvor hafva, sedan 
medlet af 1650-talet, alltid lemnat en nödig tillgång 
på malm för alla de blåsningar som blifvit verk- 
ställda vid Junosuando och Tornefors masugnar; ly 
alt man ifrån andra aflägsnare håll dertill hemtat 
ringare bidrag har aldrig skett af annan orsak än 
den, att genom en sådan blandning erhålla det möj- 
ligen bästa jern; och om än blåsningarne vid dessa 
masugnar hädanefter skulle kunna uppdrifvas till en 
flerfaldigt större tackjerns-tillverkning, än förr, så 
skulle man likväl ej på lång tid här sakna nödig 
tillgång på en rik och god malm. 

Vid södra stranden af Kalix tråsk, nära mynnin- 


gev af Kalix elf, skall ligga ännu ett jernmalms-berg, 
som, enligt framlidne Bruks-Patron Ekströms upp- 
gift, lär öfverträffa alla de förutnämda, och består 


helt och hållet af gedigen jernmalm. 


XVIII 


(1: 12:le Augusti). 

Den 12:te Augusti begaf jag mig ifrån Gellivare 
lill. Ripas, 23 mil. På första hälften af denna väg 
är skogen god, men sedan bliv trädväxten glesare 
tills man kommer fram emot Vattavare; men der- 
omkring är ock tillgången på kolskog så slör, alt en 
masugn borde, och med fördel äfven kunde byggas 
och drifvas der i trakten, helst strömfall ej saknas. 
— Sammaledes vid Koskivare och Muorki, der sko- 
gen slår så tät och långväxt som på de bättre or- 
terna I kustlandet. 

Mellan Muorgivare och Storbacken växer äfven 
timmerskogen så tät och restig, att jag vj någorstädes 
har sett den vackrare, och efter allt hvad jag dess- 
utom har sett och noga undersökt, tror jag: att, med 


beräkning af kolskogens tillväcklighet i framtiden, 


kan, i nordvest, öster, söder och sydvest om Gelli- 


vare malmberg, anläggas och drifvas en masngn på 
hvar 4:de eller 5:te qvadratiwnil. — Jag har äfven 
hört denna min tanke delas af två kunniga bergskar- 
lar, Herrarne Ekenstam och Ongrén , af hvilka den 


förstnämde är tjenstgörande Bergmästare i ov ten, och 


141 


den andre råkades vid Gellivare, dit han i år begif- 
vit sig, för all se detta märkvärdiga jernimalinsfält och 
dess omgilvivg, 

I Berättelsen om Norrbotten och dess Lappmar- 
ker, (a) af Herr A. Roman, vitsordas älven lämp- 
ligheten af ev bergslags inrättande i dessa trakter, 
och man behöfver i sanning ej mer än blott en gång 
vandra igenom skogarne för att öfvertygas om de- 
ras tillväcklighet för flere jernverk. — Utom den 
händelsen att jag blef vilseförd i skogen mellan Nat- 
tavare och Koskivare, och derigenom måste irra om- 
kring mer än jag önskade, så har jag sjelfvilligt ge- 
nomvandrat Gellivare skogstrakter, först ifrån Göljen 
till Jockmock; se'n derifrån och till Gellivare, samt 
slutligen från Gellivare ti!l Storbacken. Under dessa 
vandringar har jag med föresats tagit många bivä- 
sar, som eljest varit onödiga, om ej ändamålet med 
hela min resa varit det, alt skaffa mig någorlunda 
säker kännedom om landet. Jag lät fördenskull dels 
fälla träden, och dels betraktade jag de furor som 
Nybyggarne hade afbarkat. Jag fick här samma re- 
sultat som i trakten af Jockimock och Qvickjock: att 
tvädväxten beror mer af jordmån och läge än af ortens 
latitud. Efter safringarnes visning åtgår ej mer än 
50 eller 60 år för kolskogens återväxt på den bättre 
jorden, samt omkring 50 å 100 år på medelsorts och 
sämre mark; men icke tror jag det vara rådligt att, 


här å orten, någonsin använda trakthuggning i stort, 


142 


ty nordanvindens våldsamhet skulle derigenom ökas 
och de mindre skogsplantorna komma att sakna det 
nödiga skydd, som den större skogen lemnar dem. 
En varsam gallving torde således alltid bli nödvän- 
dig, särdeles på norra sidan om höjderna. Ett och 
annat svedjeland, i dalarne, vore deremot icke skad- 
ligt, helst på sådana ställen hvarest nybyggen kunde 
anläggas, och på sådana lokaler är ingen brist. 

Hela den så kallade landsvägen, från Gellivare 
till Storbacken, är blott en gångstig genom skogen. 
De broar som Baron Hermelin låtit anlägga öfver 
myrorna äro till er stor del opprultnade eller bort- 
förda af valtnet, så all man på många ställen ej 
kommer fram utan besvär. — Folket som bodde 
utmed denna väg, förde samma klagan, som så mån- 
ga andra nybyggare, öfver den resande hervrn som 
tillskyndat dem högre beskattning, och alla instäm- 
de devi att herbergerings- och vedhållnings-besväret 
om vintren för alla malmkörarne, är ett större onus 
än den egentliga skatten. Men öfver ingen ting kla- 
gades så högt som öfver ”malmskrifvarne,” och det- 
ta föranlät mig, att, af pålitliga och opartiska perso- 
ner, nogare efterfråga förhållandet, hvarvid jag fick 
veta alt folkets klagan visst icke är ogrundad. 

Man Jär både väga och räkna orätt med dem, 
till och med på flera ställen än Edefors, och det är 
denna dels obilliga och dels oredliga behandling som 


gör att affärerna gå mindre väl vid de eljest för- 


143 


träflliga Gellivare och Selets egendomar, byilkas rö- 
relse, under andra förhållanden, kunde sprida tvefoad 
och lycka omkring sig, både i ekonomiskt och mora- 
liskt hänsecude. Nu verka de snarare motlsalsen, och 
sådant är desto mer alt beklaga som jag bestämdt 
vet att den Höge Egaren är just Den som i tvåfal- 
digt hänseende kanske förlorar mest, ty Hans ädla 
afsigt att gagna Norrland och Lappland, har blifvit 
tillintetgjord genom ”Konungens män”, och Hans goda 
tro på menniskors rättskänsla lär ofta ha blifvit pröfz 
vad, äfven vid dessa possessioner, — Jag anmärkte alt 
många af detta folket ej hade den Norrländska öppen- 
henheten, ej denna ärliga blick som vid första ögon- 
kastet säger långt mer till menniskornas fördel än ett 
hundrafalt mjuka tjenare. Nej; de voro slattansig- 
tade, mjuka i ryggen och balkiga i ordom. Jag fick 
ingen fidem Hill detta smidiga ålslägte, som tycktes 
kunna krypa ut och in genom både vår Herre och 
fan; — och hvad må icke de kunna göra för hokus 
pokus med några af fatigdomen betryckta Nybyg- 
gare?! 

Jag färdades nära 3 nil måt shömmarne på 
Råneå elf, och långa stycken på lilla Euleå-e!fven, 
nedom Jockmock. Jag såg allestädes god skog, men 
fann ingenstädes fullkomlig avledning att tillstyrka 
flere bätlärder, på Lapplands strömmar, (med malm 


och jeru), än dem jag tillförne har omnämt. — Det blir 


alltid säkrast alt begagva landvägen med böstar och 


144 


renar, tills, i en framtid, kanske äfven här en väll- 
väg kunde byggas, från Gellivare och nedåt Storbac- 
ken, så föga stupande alt en häst kunde på samma 
väg återföra de tomma vagnar som sått af sig sjelf- 
va utföre med lassen. Man vet att i Frankrike lin- 
nas dylika räll-vägar, å hvilka stora transporter fram- 
forslas på det sätt att last-vagnarne, vid vägens bör- 


jan, sättas sakta i gång. Genom vägens lutning ökas 
sedan fartens hastighet, och lasten kommer snart till 
sin bestämda ort. Se'n återföras de tomma transport- 
vagnarne, för alt göra samma färd utföre med 
nytt lass, 


Om man fick tönka sig dylika räll-vägar från ber- 
gen i Juckasjärvi, samt ifrån Gellivare och Ruotivare 
nedåt de i forssarne byggda jernverken, omgifne af grön- 
skande åkerfält och odlade myrängar, hvad skulle icke 
då norra Lappland kunna blifva för Sverige! — Man 
säge mig ej att detta är ”en dröm;” ty med en så- 
dan Wo på drömmar blir man en overksam sjusof- 
vare i hela sitt hf, och gagnar dermed hvarken sig 
sjelf eller andra. — Södra Lappland, som ej äger 
några jernberg, har dock, på en mansålder, mer 
än fyrdubblat både befolkningen och dess välmåga, 
genom invånarnes arbete och idoghet, och det är otvil- 
velaktigt att detsamma både kan och skall en gång ske 
med Gellivare och Jockmocks Lappmarker, ty de ha 
lika så goda odlings-lägenheter, och dessutom obe- 
räkneliga skatter i de förutnämda jernbergen. — Det 
behöfs cj mer än alt ett par driftiga ”Stockholms- 
borgare” ville bär använda sina hapitaler; ja, om 


man 


145 


man till Lapplands adlande använde blan hälften 
af de medel som årligen bortslösas, i Stockholm, på 
kostsamma och tråkiga supéer, så skulle man inow 
«ell par decennier, få se belt andra resultater än by- 
sättningar och indigestioner. Men det är Svenskarnes 
arlsynd att vara för mycket och för litet, ehuru de- 
ras språk är det enda som äger ett lagom. 

Mellan Muorgivare och Storbacken såg jag en 
stor och vacker skogs-ren, som följde mig och vägvi- 
sarn ett långt stycke. Han var allsicke rädd. — 
Skogs-venarne gå på detta sättet fritt omkring under 
sommarn; men de hopsamlas al ägarne om hösten. — 
Från de betydliga böjderna omkring Storbacken har 
man en särdeles vacker utsiat öfver den djupt inun- 
der liggande elfven och den täcka bostaden på 
halfön. — 


Innan jag skiljer mig ifrån det slumrande och lik- 
väl kära Lappland vill jag rekapitulera mitt påståen- 
de om Bergs-bruk såsom grunden för en blifvande 
odling i dessa trakter. På Gellivare malmberg ville 
jag grunda två bergslager. En i Öfver-Kalix, du 
Göljens masugn redan ar avlagd, och den andra i 
skogs-trakterna utmed Råneå elf, ifrån och med sielf- 
va malmhbersets närmsta omginng till och ved Stor- 
backen. Vill man derjemte ej snart begagun den re- 
dan uppbygda masugnen vid Edefors, och npp- 
bygga Svartlå bruk, så skylle man åtminstone ej 
på annan brist än den som finnes i tomma hjer nor. 
— På Ruotivare bör äfven grundas den tredje bergs- 
lagen, som skulle sträcka sig genom Qvizkjocks och 
Jockmocks Lappmarker, — Om den Store Ko- 
nungen, som nu leder Sveriges öden, och som 
med silt varde, kan sprida hf och rörelse i nor- 
ra Lapplands vildmarker, kunde finna goda - 
trogna tjenare”, hvilka med billighet och rättvisa be- 


146 


handlade så väl Den Höge Egaven som Hans tolk 
och egendomar, så skulle mången, som ännn tviflar 
på möjligheten åf Lapplands odlande och eivilisation, 
nödgas att erkänna sitt misstag inom ett par de- 
cemmuor. 

Jag har förut sagt alt ängs-odling måste bli huf- 
vudsaken, i dessa trakter; men det kan ej nog re- 
pelteras: att åkerodlingen derjemte är både planmes- 
sig och nödvändig. Målte man en gång upphöra 
med skriket om ”bara fäbodar” i Norrland och Lapp- 
marken! — Visst är det ofta rält kinkigt att, i 
Stockholm, finna stallvum för de många kräken, som, 
kosta hvad det vill, dock måste ”komma under tak 3” 
men ännu äro ej sydlandets utmarker alldeles upp- 
fyllda, och tills vidare bör man derföre skona ”det 
skumma Norrland” för öfverflödiga stjernor. De Odal- 
miin som der finnas ha sitt eget Norrsken, och torde 
ej, på allvar, vilja byta med syd-folket i någon ting. 


Från Storbacken lät jag ro mig nedåt Luleå elf, 
och betraktade åter Edefors, Svartlå, Hedensfors 
och Sclets bruk. Jag fann dervid allsingen anledning 
att ändra hvad jag tillförne yttrat om dessa ställen. 
Tvertom: vid hvarje förnyad anblick af dem förny- 
ades min önskan om bättre tider för Lappland och 
dess jernberg. — Färden genom kustlandet, till Umeå, 
var nn särdeles behaglig. Från de omvexlande höj- 
derna såg jag en del af Bottenbafvet, åt öster, och 
på andra sidan de mångskiftande ängs- och åkerfäl- 
ten, som dels voro afbergade, och till en del i sitt 
sköte än vaggade härliga skördar. Det förträffliga 
folkets glädje deröfver var stor, och hvem skulle ej 
här varit glad bland de glada! — 


Post Scriptunr. 


Ett par vänner ha funnit mina åsigter alltför aptimi- 
stiska. — Hvarföre? — Ty det hör till ordningen för da- 


gen att vara pessimist, — Jag älskar det icke 


Man tyckes nu för tiden vilja öfvertlyga oss alt vi 
hvarken äga försvarsvapen eller någonting som är värdt att 
försvara, att vi äro ett af Europas olyckligaste och minst 
betydande folk, en nation som öfverlefvat sig sjelf och sina 
och mäste i följd deraf bli 
Alt 


skönaste minnen, och mun är 
bögst obelåten så väl med sig sjelf som sin omgifving. 

a : 5; | É : ER. 
dylika åsigter ej kunna inge tillit och mod, så nödvändiga 


för framliden, det inses lätt nog, och man klagar derföre 


så mycket mera, 


Då man således bemödar sig om att endast finna skugg- 


sidor och derföre tyckes wilja förbise byarje ljuspunkt, 


så är det naturligt att man på det sättet måste till slutet 


få en fullständig camera obscura, med idel spökgestalter. 
Derföre ser äfven dagens folk ut som gamla sörgbref med 
svarta ränder af nyare tillsats, och på dessa nutidens lofvande 
klagoskrifter får man väl cn gång se de bety lelsefulla bök- 


stäfverna S. B. U. — om de få rum der. 


145 


Emellertid förklaras hyar och on för Romauticist som 
tror sir ha varseblifvit en skymt af sol och sommardag i 
värt Nordland, och det är ej utan vållighet att sätta blolt 
en liten pinne emot den y ildiga opinions-strömmen. Också 
hade jag svårligen vågat försöket om jag cj under fors- 
färderna genom Norrlands och Lapplands strömmar blifvit 
skäligen härdad mot alla omina af det slaget. — Jag be- 
känner således gerna att jag är optimist, så vidt det på 
soda grunder kan ske; men deraf fi ljer ingalunda att jag 
funnit eller finner allting vara godt och förträllliet. Tyärt- 
om har jag selt mycket som både bordt och kunnat vara 
bättre än det är, och bristerna ha derföre blifvit an- 
märkta. — Dessa anteckningår äro på stället gjorda, 
och nu åltergifna med ganska få ändringar. De äro san- 
na, enligt mina åsigter och observationer. Om de äfven, 


för öfrigt, äro någorlunda riktiga, så är jag nöjd. 


Dock, det är ett af våra hufrudfel, så väl i det offent- 


liga som enskilta lifvet, att slösa med ord och penningar, 


och för att ej alltför mycket kompromcettera mig i det 
förra hänseendet vill Jag, som stöd för min ofvannäm- 
da optimism, i Svensk öfver sältning, bifoga elt yttran- 
de öfver Nordens Nationer, serdeles Svenskarne, som ur 
Edinburg Quarter ly Review blifvit öfverflyttadt på Fran- 
ska, i Julihäftet för detta år af Revue Britannique. — 
Jag har först nyligen fått se denna uppsatts, och bifogar 
den nu så mycket hellre som den, i de flesta delar, öfver- 
ensstämmer med min egen öfvertygelse, och ej lär undgå 
alt af mina läsare vinna en yälförtjent uppmärksamhet. 
Den lyder som följer: 


”Utflygter i Europas Nordliga länder.” 


”Den stora jemvigtslag , culigt hvilkon Nordens och 
Söderus folk a meddela hvarandra sin upplysning, 
eger ävnu beståvd i våra dagar. I len under alla 
epoker varit civilisatione istfödde, ty 
evigt beståndande lag, va bestämd att rilkoml 
civilisalion, alt de mera styrka och förmåga, att 
öka det förråd af 1 ] lat den, och att seder- 
mera återkasta detsamma a d tationära Södern, som 


är dess ursprung, men der ilet ej hinner cn högre fullkom- 


lighet.” 


”Det tyckes som hade ödet sjelf så hostämdt det. Sam- 


ma fenomen återfinnes öfverallt: Låde 1 stör: h mindre 


scala uppenbarar det sig i emma historien; det uppenbarar 


siz äfven i den nya. Första strålen kom från Indien, kan 
In ; q on uadxen, 
hända från China, geoncmfor Assyrien, Fc en, Judrxer 

kuster, träffade Grekland och; all- 


Persicn, miud Asicns ; 
- Norden, trävgde önda fram till 


tid styrande kosun mot 

- ; NE 

Ausonien (Italivu). — Så går ljuset, från Södern t u 3 

den, bryter sig en allt bredare väg, förlorar icke en a 
? J LJ 


sina strålar, men ökar och hopa : 
| ra n men- 
insamlar de åtskilliga bidragen 10rår 


r dem utan uppchör, allt 


efter som det 


niskosnillet.” 


r nyare ler fäller sanuna anmaäar ng: om och 
r y tde £ n nmärka 4 R 


af Grekland, civiliserade 1 sin 


inm, etviliserade 
a till och med 


i ; ilt: cn, Germamen, 
ordning Gallien, Britltannicn, 


Novdhafvets önr. s m 


SÅ £0 försänkta i Cimneri kt mörker. 
Afren i sina minsta u tvilisalionens rafiska 


eruamtlag. 


Iskt vel lysande. 

tra Gallien lågo i barba- 

d 1? länder Enz2laml 

råen och S lern bytte roller. 

eva h gnat sig af hvad den fött från 
cdnare, 1 [verträftat densunma i allt. 
andinayi lav had 


deras klima s 


uti deras Geoeraliska läge, 
inghet, elfva natorens Kkarohet i dessa 
islaänder, ett hinder som ty väfvervinneligt Nå väl! 
Sverige, Daänn mark och N ; el 
tion än vi I 


mna i eivilisa- 


r af Spanien vo lialien. En mera mo- 


derat.,; mera förnifisér i tyrelse råder öfver dem; tanken 


är der mera upplyst, mera omfattande > era mäkg foölkut 
omdöme är mera rättvist, mera moraliskt 


Civilisationen 
har der fi mbragt 


mera allmännyttiga frukter, oaktadt 


jordens karehet och lernas ganrla, nästan halvikla stvrånvg- 


het, den nedslående ä ynen aF dessa frusna haf och den 


långa Klippgövdel 


om spetsar sig omkring dess stränder. 


Under folken allmänna revolationära yra hafva dessa 


Nationer framskridit lånesamt och med vishet, samt med 


taiga och säkra stex De hafva afhållit sig från alt 
kullkagzta kronor och förtrampa välden. — Flera resande 


hafva besökt dessa finder vi skola från dem låna nåsra 


tallor, nåera intressänta ida » värdiga att ådräga sic upp- 
märksaralict af det 


ydliga Europa, som truv sig göra så 


stora framsleg, öch sota tar sina konvulsisner för bhelsans 


styrka” 


151 


"Det mörkvärdigasto af Nordens folk, men kan hän la 
det minst framskridna af alla är lkyssland, med sin fel- 
aktiga eivilisation: Ryaslind, som under eo yla af bildning 
och förfinin nun döljer råa sidor och tönkosätt. Hortigen 
af Sain!-Simon le om Peter den store: ”ban är stor och 
välväxt, har elegans och värdi t, talar väl, lar bella a 
fasoner; men med allt dewa lyser Kyssen dock fram.” — 
Dessa Saint-Simo C unna any | på bela Nationen, 
hvars wordliga a ä 3 | Tu NIT TAR 
från Asien, och öfver hvars Moscavitiska vanor Peter 
jernhand dragit en fernissa af Europeisk civilisation. I alla 
Rysslands provinsel kan man gö si aanmmärkni Andra 
länder, vid första äsynen. mindre lysande, hafea kanhända 
gjort större framsteg i bildning än Rysskund med sina omöt- 
liga ödemarker, der vägra odlade punkter framstå. Sverige, 
till exempel, njuter för det nävvarande eu grad af lycka som 
man icke kunnat vänta af d hårda och bistra Klimat. 
Ett land som består uf vulstväckta berghällar, med blott 
ett tunnt lager af bördig jord, och på hvilken klippor om- 
vexla med stora insjöar, utgöra tandskapets hela härlighet; 
Pelta fattiga land, som den öfriga verblen knappt nog vet 
om, höjer sig, i afseende på välmäga, öfver hela den yd- 
lisa delen af Europa. Det är folkets sedlighot snarare än 
dess handel och industri m man får tillskrifva Aeoke 
belåtenhet, hvilken alla resande i Srerige hafva fannit 
Hawltverks-industrien inbringar obetydligt, oc h händels- 
rörelsen är föga lllig. Men den m raliska kraften är o- 
försvagad, och der finnas ännu h der, förtroende och gäst- 
frihet. Folket hav framgålt i bildning, attan att Us 
skämmas, det har icke låtit bedraga sig af dessa umätliga 


ch omältliga begär, genom denna bedrägliga och bedra- 
ct Fal, £ 


1IN2 


gande törst efter frihet, detta fikande efter ära och heders- 
ställen, dessa haltlösa och förryckta teorier, som fi respegla 
andra folk en lycka som är om ijlig, och pgifrer dem al- 
sinak för deras närvarande belig uhet.”” 

”Något behagligt öfverra kande för en resande är den 
höflighet man finner hos d lägre klasserna i Sverige, en 
böfligbet som står väl tillsamtnans med spänstighet i karak= 
teren, kraftfall beslutsamhet och moraliskt oberoende. — 
När våren hörjar i dessa nordliga trakter, när gräset, fint 
och sammetslent såsom det alltid är i Norden, öfverdrar 
med grönt Sveriges ängar och slätt r, ser den resande all- 
tid, vid hvarje grind, bar en hop barn, med ljust här och 
frisk färg, komma framspringande öfver den jemna vägen , 
öppna grinden, och, vid den Nilla drickspenning de få, 
visa sin erkänsla på det allrainnerliga te sätt” 0. s. v. 

Sn 

Med förestående yttranden lära vännerna i söder ha 
menat de små Svenskarne. Om de stora sägs någorslädes, 
helt kort, att de äro stora dansmästare, och om cn och 
annan Virtuos bar man sig redan bekant huru han ntmärkt 
sig med oefterbhärmeliga Constitoti ns-piroucetter. — Upp- 
hörom derföre med alla kla kriän och blifvom Optimister! 
ty Fosterlardets modiga fålar gå nu väsen utan kapson 

Slutligen, och på det ej annor man för min skull må 
lida af kvitikenus slängar, vill jag, af serskilta orsaker, 
härmed anmärka: att jag hvarkon är Canzli-Råd eller något 


annat Råd, om ej tilläfventyrs ett litterärt oråd. 
Stockholm den 1 December 1834 


J. Engström. 


Tilläsg 


och 


m är kni 


Anmärkningar. 


4 


a) En del af nybyggarne tala så pass Svenska all man 
kan hjelpa sig fram. 


I. 


b) Nämdemän. 


ke Se längre fram. 


a) Se förra Delen. 
HI. 


b) Så är förhållandet allestädes i fjelltrakterna. 
c) Lapparne äro dåliga sjömän och ej forsskunniga. 
d) Äggen uppfångas i de förutnämda ihåliga träklossarne. 
e) Sc härom längre fram. 
IV. 
a) Så berättades der å orten. 
XVIII 


a) Ur denna berättelse har jag hemtat de flesta uppgif- 
terna om Juckasjärvi, och en del om Gellivare. Dess förut 
korteligen anförda kyrko-historia m. m. är dels inhemtad 

på stället, dels äfven af nägra anteckningar, som benäget 

it meddelade af Förste Amanucnsen vid Kongl. Biblioteket, 


A,. I. Anwiossox. 


Rättelser: 
I första Delen. 


läs: Wifsta 


Sid. 7 sista rad, står: VVifta 
— tio 


— 20 rad. 4 — sex 


— 83 rad 17 vid slutet af ordet ömkeliga - i en del 


exemplar, en liten stjerna, såsom an n.-tecken 


1 andra Deleh. 


19 står: bergjättarnes las: bergvättarnes 


10 — ifrån 


24 — — articus 


— uti 

— areticus 

— = suolé , 
frambrusande 


fruktbar 


17 — stol, 
26 — färmbrusande 


— 9 — = fraktbar 


