Biographica Gustaf och Maria Bergman
Ordspr.-B. 23: 26. 
RNE de 


födl don I Agrék AS Öd IEbör a 
eat fr ERA meka. 2 mödag 


PRE trode p Sfendig 222 pod för AA 


konfamerad i Ulraldå . Tf LR 


re 
PS VÄ 
L 


Hloson ge a He BA Be AR Ä 


Hud IT udt 2 Zed SJösa STA kunskap EA. 
Pla är cvinnevligt CA äd FA SR 


Py ida DRAR anna En PP 
köfsen Jösas Söriskas (— las / Jak 17 3) 
CH bps vela vi, all vi hinna fe 
RR fd Vr (I Jah 2.3) 
Ulpoala den SPN RE 


2 - 


Jou apruben fer fatia IE v 


A Zi o ” 
I der « dag ar dutta Jenger v dö PJ VRID a AT 
é a in 
unAer Pata Fruninang fö var RAA. 4 Ve Urd Ar AA nkde 
v ie pj RY VALT gel ge 
ma da vas my USE, or och ALAT ; dapon VardsA vd 
RNA YA AF BEE to ca Ugn h rs upppme PETE RN en tt He 
é [6] ; 
é 9 ct / ; cr é o a Lå 
dpra R for Noas rr dr VE RAT fofldma AMT MlraXtteile Yodl 
- . . 4 ; Lr - 4 
krost di ny ; ng aAngros AT Ma krafra . Wlan afver fora 
2 A k ; 
ku ki mn mma Åamn Ub Ua onA LUVA NL fasca el mm He 
4 a . + en o 
UrurvruhA vild ( et Under Hu la obu ARG ; JAA haft i Rn 
ä 4 / 
Am a Prunrnna LBAnAc vu d 2 fana a da msnr RF da IA a 
Ådm mein ÅA AA ms VER sl amor ren mn Ull ANNA DA Jm 
c —- , Å , 
ödrmuna (ove fö Mus firvrvätant Mö foretadervi Vad CI ej 
o / . fe A 
md oPieur rel [8 fare ru nd fra Höra MM ml bla 14 dadlar Asa 
vt du e Gc = dunrua For! me i of Ar mura UC te dar i 
kors el FR SOFEA — he SE 
” ” 
h i p . 
Irden de vtlur ud Jae HÖKGAA u fas Im be MAGE Uno 
. 2 
kaja aft Fr $ de VA AU : (8459 — Fl ge bunnagadta. 
sk ofhkartnin gav fran ole Dr hufrudkatterna fr ESR 
va kumedn, ( Inakrifuungo fy a Uypor Oas) hafra dessa CE 
dal Lg på Lott dem fota - 


Le försaka al a | Bad — | Humme Hadmign 
1879.) 833. 2862.25 3790. cn 606722) 12.720. 22 15473 
1880, 937. 31980 -4JILy PIII2 18922.59 t000- 
11881. 927. VISE ac HOLY JI99.a) 141875. 800.) 
11882] g0l, WJL- SUI) 26704) 18539 4700. 
1883.) 977. YSL) SIN vm BLI) 16.458.30 2Sö0 -|N0Sklp 
jL9894] 789] 233020 4990. 55 NN KRISEN 
u83s) 86) 23060 Y20705 014 | 13.548. so[U0A] 


RR hör lynu, har fregvenaen vd Könen ich lbynnaa. 

JM verkat umder dusa äg Mår KG vn RAN NES PV 
or IVSIAL lagat då dergd fogande - RO minskous pen, EL 
fom < kersätlarn få 1884 frosmdesta , ch gald lan dofursona 
ulom evntar2 allmogr , a ot at SR de Prag EG ANN på 
dans grrako FISEN FONT RER fom auT fra Mnerganr ec 
Bat SÅ omgafrand. Lon dodutar sålla INS faretodels Vän 
Ör nat ES FENA nh bädd fragare JHesdtrins, 
mur dumna gang gatd modkuingen Han defersenernad klan, 
Opperdarlgin Bort Hö drf ale Joen durten , dem Uundla Pa 
msmad. sriladu Mtorkbondo, dike undvi den ugbhgasto delun af 
RER LA 0 tlfale oR fara fork ur der fr kok KA bruna 
Oakldtz frunnuns imhemakar , bafm fan dynsr, ok Be 

deppa 2 Uk Magnnuligen dlsar. Rak; hor dok , dan Als Amd 
Lrmnuns jär a försent EG och EA afren- 
Fekr End rr PPP vrving bä snkn le do te myt. oder 

och in kop ot diverse för. af fet gender lst afbetad - 
ning L Prmnena fw förr Puls dludtanr td graritirn de Skal) 
Or hatnraduna fer ny oh L Cllygnadn hafva Ac SPN kd 


Aa olrua VARESE DAR ES sfeende PSA skyla PA RÅR K ALL RSEAG 
(ITE NInmveroN mm. Mm J klia Ar lå på NE rus tpda day - 
vukur ellu bätun sd arbiden s deck tärde dark fegsnde varolnins sp 
de söt forflusns. 7 Örena vigbgart har eo vinbe bAdkör förr 
SN oh pökertna da UGN 4 Approkimstvi Peka : 
FS förde dormurr : 
Ny ladugardslygnad vd Fam gobacka fa 2000. Ve 


Ny - ME rg 4 TO000— 
T VARS 
SE Aokalbygnrad vd Ihvgobo 00 


(CARE omanolung SN fhottokat On:0n. 600 - 
FIRST BR OR Ra 


PRE Ku 4Fooo 


Inhop of Hoplherga bygrad br ET 
Ombymad e& Ars ARE I PS art. SOM 
MakuUuga nya Uerandoer r SN ar 
Nya bygnade Bersobo" | Lee 
Nyt kyrktak 4 ER TT 
2" Mega ERS HA ; s u SD, 
Hy skopa Photo darykekela /$S0 


PORN Mpigad Fl. QVOG 6= 
kk fela, for vid mit utt hl Ila 
dobbel ningen FE ås. bu 2ISY 13-00 had 


formeln? afpbetedlato A OS ”Y/ Z2 - 
J ju lor reslersmn obe tutolar 13000. Fa a 
2 dh att lagga VIS. cv AA Egan ASG 


dum md 1880 av fler uägrrnde MIR Pl, sk 
frrestava de nylbygnada el vn kep 5 fa, F dfrrda ee 
Lip MvnANO Sar ALABTA, tuflaet Prumnun;, Aerd. ESS 
dor dig2 Huddun mu vare äade JOE bt TER AER fr 
Halla od skat, fom beilamt förutan ant mid Ponudrias 
begiframa. AMmnranda £ fer dd af ArdGarndea hå 2ega 
fos z Aihet=f? Lu liguicla an cd af dkudeler, ma dz 
flotss ae 00: KR hr Be lik håftind kran fly - 
Aechen. Or 1879 iforda ARENA 


äv Åldkre sohe. Il MR VTG YA I olle bl undu 
dekuxt epppods ADD EAS Bp RESA jrAong byggnader, afrdla 
dto a boningshus fer bmnnogaste , deta 2 Iammtungstd ok al 
ehonemihs och ovmunast, fom md banna Orferdroer bundio 
Jeg Bernd Mar Gl om Jard kyrkan, lUcrgyrr, Ma - 
Jakere SEA FINER lokaler, brunnahu, m.m. de mdc gåg 
Fe frnra ; hav send ja hasfter Af Blid, Akrid een da 
SKdjnedagt ompekaro pie vlkemmt 0 hvad anda brunnms 
böjer period lfeta — Jvuitraslsls An Inäen derduren af 
Jaofesrer Das I fn Jane did (Bov ola 7 vax and FRE 


t 


rykt , däxvånde, 206 sÖNDVIrRS > ÖR Antal Arnamagastu Pr at. 
ENE pr amn du EEE Ra Agando Glltsrdrnkne oll frie = 
bomsakra BT Mon PÅART BM. SR GA SIE Mmedfera fer 
fören treat VN ny, foledld moagliggan dorre paker. 
haduw md AMvuruvo, bygrakforetag (Re <a Gar Ord Fams 
Hoörkt öra ruUsLAN (9 Ng , puctetr fö dat faclvrui oh affolo 
oc TSAREN fer ole dande. Bldasna Unmga har fov d. fri 
Enfrant edt « fon 0 ISEN flärrrvuant Wrbrimgan de » Var 
ju aa AR SA ÄCRAA fotas du gel. (FBR EEE 
DRA FI AR uppsrftec GT RDR af ol urkundu, man fl 
FAT AÅ or eger, BA frarfor ue ferhslt dä Prem gen po 
donatunrumr ver oh byelpe fal ga RNE de Arvolaroelemn- 
Uypkar et De ÅRA ha, dra ANDE DN ford, 
gate och dostad for fatige, klas sj Pg PA dBA 
vacku) hy Ma , hvor ok Ho ot Ahaolbud 

Yr blan a Nar sÅDARANorrdka Åsljurdetaa Fr fr adensk 
Medel ev 3 Byormn anor, frn unda un N- arga NRA 
frrekordokal. DU drvsacmo, bast atforde fler myt vg - 


a 


Ugn oc Meartun Pang Jo As or OUand dusoe ma har 
EA JIE 
fart fre | 
bl atskviig räddning =E oh Ir lagninga RAMA fe” £€A 
sppyfren hMorrtnad 36 omhursg 4p00 Har), kuanrigenon 
frkoighiten anod fen ä ej PmrsA gard Prrrärs fr och så 
Aasa [ZOE FRAN fotltorins af furotra dre ake 


Srpski, Kra ÖRA Ne DRAR å 

£) vykv badhus frå aMuost damit genom tbygna de rt 
böpalg bd bat): styrs asllrinnng al brings JE RNE 
farsen , MSRRAEl Morse LASTA EET SN NE 
demo LU badlusca UR e4r fon fe seg och - 
bnår Vyptligånd. Se LA gode fermvelan om (entjt” 
Uppar KAR) dörrn minsta] do en fet- 
Zappi [SEE OA Za YPrmt och 2 fos Sf sr 


för bada dehip op de fån Infaldghtklrna. 
MERA AP EER SDS MSS 


SN had försa endast 4 gyraka Önbfrän kt Mhala Bvnrag 
dervara på free af dd. Å otunsekud ulrgen me odlo SU - 
tr AL 9 osUurn llgåns ä da" fr Man Ane namns förmaga 

9 fen nd afhstlrins hoya de avg a 
3 arg kaltaw, loge | lygnad ud angbaokur 


4.) Ny rymd od as AR dager borta dd fÅ 59 5 FART SE AN ; rk 


tgnemn nA dur gu 0 AME ST PE, 2 PE pt 1 JNA bl JE 
uthyrmuns ls s 

S] em ny 4 osa eka Band 4e5 Ann äs ( eorgebo), 
hurthsX ”ny basg — Om dt an, daferv Jpög halter 
fer efte ANAAN flan arvda 4 dä ft dkhMetle TMA 
drev c did a 2 RR fylke ol Uyrmaligen 
ka Abana lb mX bu Hu, Ola sole foegavndo 
Ulla na Mee sl. "cl fJko Befvit fal aa Praecl PRER Sa 
Widarsl kr EL 1 SAN Big elt teol Rn Br forhaltsnudxz 
mPud den LAT Na SP a år bygradav S FIRE AA REV 
nerf. hett oh Bolut uppfert Ortol Apgplon ta AR nude 
lurmrn guudon [IE dar Yr An FAR. fr Ae Md elha 
bonde it Inturdeidurun Befinkligao skuttar ag LSI) Mj50 
vp om mått z 


Head fn umillu Zodl då md ” ap hunnar frmna , af 
Muyna Marmast fretsdan mr ro lgh SA mt hu fremsl få 
mt Ac oh pokurdna d, Var | SPETSAR fe Alamdsfueronunr . 
ess bfunno dj Fe djerpen VURa 1 oc fler man MA - 
Kr Ural ERT Ae skick. Sar a SK 
tnvuduny orh motlvvng UTA lmligen dr 
Och db duebu Rem Mt GAndka Mansa agile, sura bd 
I BL Tp 
Mag. » | Fl. Aa 4 
Kurrena, fom ol SFR OD em mängd g- ft. 


Mar Nu elju AU WARER DN ole kong , ak PR ded Ant 
olaat fru biipr op Uanogr oh fpavurs herliux dp - 
jä. kork LR fedfra veka tendeure > viehko 
5 FR ÖR, lund yra hus ds, AU föbatennd af Lam 
Lok derna, tan, afver ar ff ARR lufta , beguröma 
2 och st belagna. An danusa 

nu famkiuns far Aefre de madar Mer Staby 
TS fd FU Fog SST sep Bitar. 
Mat spått dh aftyelpandt RA ap od 
Put. rg felan dh brukes 4 grmla SATA 
Sa pkarmsder, kalk TA fer du RR ar fs ar And 
EM ESSER ulgafta afforda och dfn icke har hun 
MAT AU sila Fe RE ds ff (ge 


Ta göm ' Mrvarn, Njäte'4 fe the, 

EA [DA ofrvig repan ali ERA af bnennuns 
aln fast lagenhet, fender 2 Lärn boll 
ERE ESTEPONA ENA safe 

IA Hy Ldurmna Bgenluta liker och en Fy afpde 
AROM hafva undu Ma Hardt frun Mrs d Vera ÅA; 
MegsT fen föra FO Be ferrma Are ÅN MR Sr JAR ng on 
JA köl ARA AR har och uppforts FRE AK, ESS Mag rd 
3 ASS EO ESA Ä SRA SRK ST Mar AN 
Kar EA SED RS URNA un befvit undu Jirga 
rg Roj, ös 

Ausbgen kufoa, ock och fed Crmnns lndebrk 
eh obtg duga fichostrada PYRET SO AES 
he grå derk vast hl arrunsata bat 


--0 Om j Plan 7 och viska AA ning , form ar 
fork BD af Mun Mm FATT AA Rap aAanerolna als, FS 
bymnstkur  RG Yypper tg loka olrfo> och ot On4sus 


eo gam la RN TIETER dedan en 0 FINE 


aa mu de & nervarunde SSE frost re 
due omTadlade blef 4 batar boiladr blue 
nfyyn IK dum muvarnde fereroen VN [PRO EE 
EN Vane tv M20 rn 7 fana man lar 
Zl KE NERE fplga 2 RS buske , Mao 
Nnaporbun da 2 LV dogs 5 ES Mr fom efla 
a vpppatariy uu for dnar ast EVA I tfåran ole 
FR utuidynins af bacbirflali, och Vg: Rd af TIPPI EE 
af däfars ms cv Nagar ARNE 0 des SV vbludguerr 
4 myrka 9 dt Ke a ufo Ur gar dd om altmoge - 
Pärlans) ddlurs oh om de I. £k hall rvatukurerns. Her 
fom duremet (du Nye of långe gargen bhusroti) dipmme 
lig i mycka dåligt Mick or nedre vaningem afro och. gavda 
baclhust , kila då BAM LAR I UTAS HELA NG LASTER 
Ungern fobsde Liten, hans ah vf BRA 
é fras af delningar Zan död fer brått a mdr 
än dufthurnas Aefloppenha fyrmvdigen SEE 
NITAR forage oJT gif ye afkaslivny Aedan gar 
Nr Bret dr RS ARR rar a 


a 


föra dan. Bryta kr sr AR 
dor a för fynpunka mag MR vd at mds 
nen de närmast avn stfor dmnsr Badburt om 
och bubygnad FR fobefirnntg afuen om medlån oluTU 
hl magen dt md beldjue anflirffas genom SENDA 


I dammandan 3 ord dui dbn fore lagna Ombyggnad 
Bovel KR HAdkrn alfrrdu SÖREN ax en fuluatn- 

jords kent | Gynt e BARA mo be Russasli, ven 
San badpursenaten EC lyft att forkindas oli Ly 

Unduslf på e& vu onmmå hö me Digk? > 


fölsa ja van Ukpehaliie Mm vid durad  öfören de 
RAA FE SRA vilken fer Öron verk asmÅhx od. 
ulvedUcns på Arerr Kd udfert FA Jr pulesa kod 
dem Upt mu fp Egna om Jan ORT vidtaga, PR 
Mus a och frsfora , hunds med d mu varend Av - 
ordning vm vid Ann doo vdutls upp fa daclaska. 
ol af [PE ang fit, unenda tabotiso uppfylla 
oh Alsgvdeaedda vu 

RR RN 10 at VER TOD 
Aehat, fotar dorstdev , Baka Madaenius, 49 mecl 
ag affar icki Vensning, tilen dafeom Jag Hedlaus 


ofvan haft tu fal at oluUnrs Ana 
e) fetise, TEE byelyr , dana 


t) a AT PROCESSEN, Nå Pe ne neck am fluclranoly 
SR Alls undurk cl opuing 

buffa, AN da a CA OTRNA förvara Ca. 

FÄRRE bepil or dl Peka korvar 

nÅ dbunnn, efla Mun SSR ae Om 

ab EST Mer er Vålgerenkib- anfla anflatc RN 

Sv SARK & Igen gala hen dun ag 

jak re yt ph vvibtndga Und 

Mus BR Vera UM, då” RER förste ola, doga 

för & mubtloer Yrks vard onh Er Behandins 


Murar du at fn afyftads Pnnnagsstu LU dela ch förman 
bertok lr Mae Ny node foten Maps 00 ER Cr 
I rigid: 22 obs fr pg gg 2 LA PN fördBr 
Byrne ja ämnet & g Man Alu NARE SN frdtlatan dip medd 
pers R. 00 Fr fär HL od ör keigars hafva STA ROSE ra 
du. Ande YI NAR ko. dk Um oy - dan 
enar Blassen ku ah vat futatzs moliga fl shan 
(retad drake dun UM Pudarott fara 
— DD / å 
uu Had ovh brunrsk VA 
pe lika uveord, 
Mm CR BÖR SLA , 
2 gg? 
r ( A NG C S På é mn AS A 
JE rask, V MADE pp fre (fe ftgligon Ar fr au) 
ellu TU MednaZ fgr JG ( fö fo USTA - lans. 


m> 0 


hafva UU laga T ol food, fira t (Brum si 2 


EA a olphtle dd fe 32 AA beviljats a Puya a re 
Jerremar NE sr > oh fr krz RT SkreRt BON MR 
em du bunnassola mud od eldkoray Ån DR Ar AH. 
midt duta af ol SEE jtnegg Jferem beste klo (SSI 
KonRe kor ufär BR NORR E ES a emulodhb v farendo 
på dunmna SR SöeGgverA gora Mmöandå Kr RESA 
tu RA  FadTins fordkuvns har datera reget r. aPRlapila odT 


Us på förbands EN rupee Y antiRrmivgrr NE a 
Aekluemorna ol tornde berrkya PD Ren , Ulän Ab Ae - 


Aruenra duvuna förän g dadana Makar" fn 
Undun em Mud Lod af fo BRETT fan de 
RR Malar a Vanly elfte FL Weckerr varektyha 
He SKK rr Adde RE ee kasta UT 
i ad klegl Ho orm Munrnrer få d fr 
Ansedel Ph skule frys 2 kokas Re 
fer ploga nämligen rer forumen ps se VOR 
RNE Jå de fyrö mg, ot aålyvrenhetea, v dur Ayde 
Part 

ER sne ku Mred SER fläder dio, Perl : 

dok fört åadrvn MET VE VA do fö fer, livar Alert. 
uy Vet & farskaa S 


: c | ' 
5 ofaruendl År anodnräsgen fe 2 a Te mag 
ÄmuduUurtd om SEEN CX äh fega frossa 
erferdlis : karg? JAS har vrid Je pokals sj. 
redain Upprm arts SNRA v 
Sot oe ol. fotuge beh ma vd brunn Vasa 
på Fö vn efvenr Mit Felkråv. AE Tyrol 
Fe Led ålar brunnagaster du Ia tenv sla darka) 
RE, SEA ÖRE Sad aft Hage funnen mod ÄR 
pe erfor dekgr yrfRrgur ör taygyröreg , for 
sor bla Vere NR a Hud SAO KSR orh 
byg keno FeLAUSMNAA ed Pt pF SR NE ivdasun fran 
far. TR RAN pt 2Q dt med dara fr Sp elfras, 
Bark ne mbgtn al herma ett el flere än. ofBL 
föraren SURA, KE AE OR SNan fiyrrkerrana lefst- 
Murs fö de fatuge betspdi AA RBALYSA NED Jr nayYymn 
ny mulm Adagad , FRK Så ALA Aggyrnd gu 
Mmyrkit vad Mrrsli förenas As ol may ÄAUNAMN 
redan frrdes LYjerkbfalbarins und brunnar för 
utsatt Oo mnehafveruv eg Sera Arty lol fel en 
Re Tent EN SKER aan es yaifRslienu i Ja tikar 
dokorun, fo Aundun flere older af orm Vun arv 
atudbilvs sfurhupad 24 mudiaunskas Jorma, RE 
oliggnudar dufer dronarna bovds Fr RA Py Kay 
oh Mhr fer ft oh Hata fare ar frammando 
få bnunnAforkalan dumma GC ypar dy vAL al lagga 
där ya sliygsrdi e (ENTER dhuli da bl 
dur , ot trängre os dur ekemranvkas ma- 
OMANnmnan, Mmntin Å Lo 0 Arg 
Pn a C Re 
hen TS RISK KARA ES af ferfhagit I 
Hund Mmidell Za JO frn eltor farter = 


bntinx bt ffor ( fö förra 20 Br 


Had SA UZlgr lea NA upgsyfö 2 AA — 
hanrma , a Me frusen Median flackasudu bfadm 
Ab GAR SR RR och ofnuns AS rr RNA 
Ak dumt EN då md jeg mart i TUfaln ar 
nova , undu förrgänsde da udd vv em flar2T 
mmdkaremkt Ukata blipit Hugodeaeld eModl bharupo 
El slum, of hf lag a, eV) kusppa Elsgans på 
ad h firma i Upseds FRE JA le RAL JR 
dena prhadt- PEPPE Jå Höjder Aa Past 
od dont vana am Nama få Bra rd Vnmng , OA 
dur manyftaddjs mfRudan dps, fran den 200 Up- 
fån la Mlsrc vert tta rr CREAM LATIN VDA AGrk rer 
unna vakten erbjud, oder Munvde HermonaA 
dun msolkocnm BA EC oh dd made Lär 
SSP RE SIS ÅS Ag pg pr RR BARN Ed AR 
musd kura tl 2 oma2ete mol, okt ua IYLEN 
Patual på et AULA PA TEN date demands SP 
falu IM ön ce dur dramelu sf midveunsk - Vunna = 
feta KAR EG angfe Als defer HAJgT 


RE FRV RR fö tue (see bered, 


4 pyfön pakt oh Mal dege EES EAS 


gg Begdredharnga , dd ktbursrpu Lama Ef PRB och Lat - 
burevu tU ry, hafva Mary forma tvnda Mu 


aln lat bd ' 7— 8 Mmestivisr fa ekran ob PE EEE gr RE 
födning vd bmunar ab om få arbet fara i 
AA med RER Pang, AMMA olA, MAp> 

j MaYä Hurostile fN gt Heden för 
Fv äre Arfa Bikrgpa dak "24 fe 
lose kar kehrmdlige, FY tanleg  Anodluvin gen 
denna har vart fadan | Ar Ad HA ENTER 
Yymnsslk ofrsd mectkur firestött- arbeta uh hat 
bdr & ymyu Karmralana | äga, AR rie rRAAN 


NET obb KÖPER tl deta ekrar sk VÄ Melba dlmnma 
få sger Uk Stertnnske, fp deurvu UA, [NL N/A 
fuse ob ud Arn arkulrud Mud fö elasned 
Yr - 

lUndu fHickug FREE dun bovete Pnmdiy 
dd vida Mun t Mrs Mangan Ly dy ”klnvy Ah vh 
ee mMmda nt Anlad Muroalann Jftuclursudvo 4 ln a 
Udd of dena ljeilg Angra LYflR kunna 
AL TA Uermrsnakd 2 DORA AN a sälen sån elENPRR BARA 
Brrrg TUaZT Sö ARA lada BEAR Aha ES 
Rake v/ Uråsa oforna äga ak Ugrfyla Luo haft 


fm grhdtr mi Mu Lydda. 
E FREE Re 


FA. Bure formar, 


snälljöng EL föga 
PR LE fe 
Uppm a Rfandha 


fia mu Vanande dedan förevmåkt. fota 
Anoning Onskrifran de fatugt SR 
och Fabigkskårum och hafva ock fr amma Falk 
Kygen ugn MA lömäkar dra de ar parakma 
Nåra de HSRRAE Abe RR RR 
tacvuns mdstT TT ar VARA Vanlien, o2” 
bn AE Se Kra MM mega sbisa Sk 
ln gay Moll okt mo salen fork an dona. 
ser fibofoe fe op mun de fom delen 
Pa GA ofurkhopkd af muktensba 
12 å Av de Brrsals 
AT dd. mud a REMMAR 
fp< ÄR me Ke. met mais fåt tugdr- 
deslola bod olsseb Yklörgar du firma hul) 
der; BERG PTRA bogingnfen 
Fö ver ar U GS aha 


ät flest. kel RA 


KALLELSEBREF 


till deltagande i 


UPSALA STADS FÖRENING FÖR UPPMUNTRAN TILL SJELFHJELP. 
PR 2 Av ee 4 Fer AREA ÄRR rss SRS 


TÅ ffeebygelse at NM fyset endesse få dit syfte som Upsala Säads förening 
é epfermauntian ESA Silfla ole seg föresatl, och som f bifogade stadgat synes, få /é 
förenin om hälmed kalla eder tll föreningens ledamot 
Ufsata den 25 Iolsuate 15 EL 


a Föreningens vägnat: 


Ordförande, 


fl Alan. FN 


ER eva” OC RNE tr teg a ne 


i FEAR TEE FEN WEE RAR ES 
dd Are FE AD FEAT AA Long 
po TEE Ar a RR 
AASE ER <> RA Zee ert Re. 
tre ESO = EA ERS Are Bg 
"USER on END 
< ERE 2 Se 
RASEN FER RR STRONG 
Hannar tnk 


Lok FEV IREIN FERASEC RE EE 


Ma sAkam oder min korasto Akut, Segt allanakap. ar. jag adl 
ick. blifva orvlig fö oe LR on icke frun elr emd, anta Kdz  IRREE 
fortspring Ma om då alban knybuiy > Admansne värker v Manga fal larmet (RET 
RM Porreyträt ÄR DAS der mel undu Nor Jonskode = | 

 fla Mum fmenvys , lt Min gav fra rikets om oto fora 

fr RAR anar so OR. VÄ dan tiu Mad ; omid de ligga i fer 
ft gök st dhor bäddar hatomdts ejer nåder ah 2 
ps plcskkoer Oh mg drers- dr: Ale höna a Oma Lider: Ume 
fe don pörkell Uymjoctki, dinmi förforskelbe , fö i 
AMA ickr vunndt.odluu Skam. 5 Nojfardba | om da ter 2 de Se b 
ÖRAT FRE bära "öe MBoRovd br 2 ON 
PERPRA NA PSV a OAK förföra, NON 
Hen. vell få FR Te on ösa Sh ERE 
bd or dt. blom Ti Arr | af My 3 


ort kande och höjt wåsdandi - | 
karviks för tusd rät och Ub ; ; 
[SE FRAN Sö kd 


FA 


Med litt: og ondt försiag Rae 
(Jes Uuyndsr lr ar hav tllä gg 

SBR RAND TEA 
jog dok på ofram Ardgslel LA icke 
pu bps) 


Hvad omflkaa plur biffar 


ARE ed PAR Av NA Mmobuu, a LORE e 


OM COD OR vh i 


im de of ait köp RE 


of 

: yt 
I akha bark fot Ran ju baken gå 
öde Pun Bg MN Mu Ved Pelle 
oto Å gola, pj lake CA 
Fagom du syret olukar för dy; Hunna 
Ananrt dl för demn; 


ko 


; i 


' 


k 
3 
BUP AP AP DOLT. 


É 
Fra e 5: ET VVPRERN 


(poets 


NT 3 N N ay NN SN or d 7 SR 

NSF HET RTR VVSTN vart snzal a I I 
YCiA 5 dep ja ENE pprmana Lp FA ne F 

nu 40 FBR kar Md Nb for koma a 
) md | 


| g 30; jeg ( v [ ( Vv 
nal fr döv SE Yet TR Jäg Belle RN 

I ; | na / - , i | | 3 N NEnK så é I) 9 

3 IAN BH INN - 3 | ; 


” | VEN E 4 N qv 
IAN OR SW Tort rg AR. mera NAN 
| Kor SAR PC fe otal ock fö 
a fä ltr fr 
JT - TE AS TAS > [a ne 
a  Spaårorad oj be a a 
+ , Sar : C 


I fog fädNad 


d. 27? Man 


i ' 
: i ; 
4 ma brom rntecde sö vr nr RR 
4 Cr myka Zn . | | 


& du Förku yyultä ba 


så må : Man 
ÄRAN ER SK 


fecclera sj bal. lite |, Bree Borra da ArJati 
tagen T 
ÅL dyip vodna och Lilgifoenktz 
orget 


i I 3 
i HH 
i r 
3 ; 
- SEJ Syren et 
I 
H ' 


+ 


ANNAT ADUERERAANDREPENAUNACHERA 
verkoardelg jag ad lasa oflargla É ARR 
IAERRNENSEANERES SÖREREInEsa 


få omalamdtg i min redogerläe ANSE läkar 


je 
i 


| 
: SEO 
i SS 


3 
He 
SÅ 
SS TYSERESERE 
i 


' 
f 
je 


i 
HH 
sad 
I 
H 


i 


ERDEEERSPRTERSAREEASNSBASKASA 
dallning vara anneden of Alonen typklghe SERNER 
(ka vt dande ton MS Afotbuigens) och Lon ERRIN 
vlofkrptyr grundar befea Envegtn Adel | 
FYJNA RS IST bjukdym armned ortakr dd. v 4. Zn SN 
logen I Hoarkhotm ala dyna, man — och dit 
framgö tu och of fas frem nian sl rn klan 

md HMM. Hurra gotlgan Afa Hnstkto 


27 EE + 2 


ehrigha! 
icke ammmodad. ot ytter dig). Öken ant 
de my uara foga ag P5 7.35 0 RR PL på 
frund af den Hä, js adasslag? ; biter Kura al. 
de fö gt daga är icke för mg upppnunDank 
sagom. Lynd 0f dur yllrenden dom jäp lager 
möj friheten am i afekrge Afegas. Jag förklaras 
2 frrofiromrannun AM är MormpilinT Sok dor pr 
Mia anledning 4 un ofan anlydda ekens- 
muska Uällning dit Fröler na eta le 
om man vakfamha at de mnga gt, 
gg har, AR på Lato foga bana fönnusa 
MlRomat , APA AV jag PU VARA Buy LA 
frraktieker Imactidr ole werksalshot Ana | don 
ny Y lange Tede duga VU praktika 
alidsopa Ao) har jag bestar mg Jr am 


daporv spelat Lunar Andra Holamnann 


Malena, kolet omaldn dighelerna född okedar 


a Mi ec. Kramkenhaus 2.73 8, 
Fem 


Sorbokdll dlerr AMS SR KA LI 


VS die hg Föptara Öefrst och d. 4 obeng 
egg al Jag) Påkepl? klar 1ALA acpprriketig 
ZTacksagelu - Jag Uppferdras oleri viv fe 
fena em ulayde, dem jag i mit foma | 
kom al Jan; och jag gor nu alb gera dit, I 
hur md en viss Prebfamka , ferorsakad deras | 
at frg hard? anat utferkigare, an JAA 
orskadi och bad > aln An Mar Lgna fier 
NK PERESNSNE Derpor far gas på 
johan” tethedgs avg Lera tesked MAG 
lådor lands) HAR 

be dudir öfrer omr Lan ARENPRpeE 
Katrernder, koarat jag , Chura de häng fram 
lagd freckkänran varit då Jå, redan eo 


fupehakts, det 50002 förr 10 Dr häpen 


varit mig Kara! Och lyhg Mkal Vabetb lamt ldöre 
LOL fare fraga dekal dras attan Lb AR 
ungt i och fö dig oh den farälegran At 
losamad. jag ut mig går Ze vaja gaf 
prod Mlran Hagst verkets FP Fi Je leka 
denori Liden Aafva emeltid flera Omelandg. 


hela CdNfpot, mr Tangst Murg a Van 
betarki på Annat Er SANNE, NES 
minst behopdo fr om unde Erhard 
kallat fotens FAL Et el förda bratlt 
art fakapobe arbeta 13 Alb JP Ahti 
Rucnsds Laske dabr, pat anat arb 
la bobslthakal SAN KoödecLödka nagra aller st 

Jå uppmuntrande 0 Lave & ample lege? i Legrk 


ag ry Heolenuv Kar fort på dd lider Hase 


Hilde Väsen kk) Mdeleskekol 42 Amin 
fog oraunverkjemha Massor MR AN 
ekea (SETE Vinden tfden de dvemne myndghä 
Arbor 
slö k nemkigen IMa NA elr NE 


kurtka pas MANMedtT APR Pass 


| lejon bas, ork | eder clheta Coliegrssmrs) KA pas 


s Jed AA EES fr Å 2 den No sl Nl AE AN Zz es 


om dt an fodran EL stförlgh 

JG farser IT SES AM oc hur border blg arpds 
för moger kit onckt Lue Zu FAR nå kela fermilja 
smolurkatt har jog ingenkng doki oltu begare 
Jä aft AL PEN drdam Pagan Pe 
med gufrep Pun 55 FÖ EA sal 0 fäs Vbsding mg 
sj langre LAM, och gas Far gycfoit lp: ed. 
fukustots Lumen FI rm kann. OM 
du emkltsidl vete Fn dhatligt att Pri 
skiffer mg nagst varaktigt sadlerfto?) E5N, 
bet Lotta! Aer sl bc öde ad brt Leka 

ebb mr ft 

SNCM Zaar varde 
fd IAU Hp NENS RANA PIREN /IEE 
pan em And Jota AR med SÖrFaye 
ad Ode ansrkningy ULL furojemnuren ce INR 
PUNNENEN pt Öre orbis RA IRA Aa 


I Baer Uulyarnd) ' de dyk 
Arvn Sj fra VAL Pmmplav Wu dark. Bava Va ÅA AR 
vik KAKA dk ÅA sl der viket ” N/g sthe kn för RE 


hu bov Rv o. pröjsa j käre , fö sd Flora 


muy jag flat ft flxKTs 


Urdvitsoknad. dom ar fodd ät Fiektkiolm. ke 17 Bees MN 
oh from Nya Eu menlanfhre tor. durstades, aftade Aadunt- | 
åren ee Upsala dd. 20 Maj 1856 ( Bergs de bilaga UJ), madics - en 
filnogak xumum d. 5 Maj 1360 (bl. V) al medirone kand EE 
dre egt 1863 (be. Ck ljenslyela [ESD I ENS Inattulik 
klinikuv und lasrnren 1863-64 och 1864 65 | Lt. 4),af> BN 
lad. mul. leenlöt evaruv d. IS Maj 1867 [bt 5), däpitnar 
fe? medium da gradu Om Pedtsotas é Sverige | S 24 Mag 
486) (6: 6), fromoveradu Ku ud Mört di 1 
damz aptade damjl. ed. den 3 het /861- 

Jag var ERA andel hia brunn unde 
femman 1864 at ÅÄrmonusem vid Akaedsodker DA BER 
ÅusspsT 3; liparkk för d.1.Becs 1865 rö dur N okz. 1866 (6. 2) 
ERA HM ANTIUE DOT Pdemiologi BYT HERREN I IRSER 
dara vid Umvisersiteter > Upsala d. 1 hen 1869, Mrlkus 
Aupattnuins jas allctedan dos vanshage (bit. 8)- ; 

« Unda hola 1870 hou jag hard kex offentlig 
fretdminga ofjer tiga Hlsovard mul dark 2f- 
Bemole få doemaka fot halsndul, Je for ORSA rr oe rå 
i Uppala Lahmfetring fan Sprit 1868 ra Lega. 1871, 


o 
- 


franske ellu v. 24 Upsels LFlaelo PIE 4 
Vard. od Bygnadsmamnd lb och dfn Fadsfuli= 


saklig och lidamut og Lllfalsga kommittdea. dafz tu 


FRA ME ens EN EEE em samhalte före 


Avbräg äs dä Nostra 1 PARTESAY 


Av k 1 G 

Jotjarde ME ISA Mesber ct telenfhaptgt andeimatl SR 24 

nig foclayer - 

1) Mag 3 Åk 1859, hugrumdeur ja i Faris dtideradi ana. 

= dörr tndu daversude frotecler faceoud (9), Rorrs 
tn du Irodusser Vtprar (629), afuenbem c MER buash QnA — 
lytak Rum: undn Srvensen Matadanm (er 9); 

2). bj 1873 > Aug. 1874, 20. Samkrekei Sehrues, och SLA 


1 a - ,Z 
" A-PAREEGS ANSAN man? af dirja läxor Alim atioka Mua - 

d 
ou 4 nur bifoklu och Atiouradp . 


3 Jepz. 1875 bu Miurnehum fr at dafom meellin, ah WS 
lege få & enl. besunmolhicls pfuss" Beta föbomdlör gar 
dullasa , Lämz uu Bruvxesss fö atr oltlläsa ec lenrgres frerisd. 
PRE | obs JdexencA meoliealv ; 

4) Fez. 1576 tu Wrexueus på SER 24 kompredlirn ske 
> Iueriga ducaganeb 1876 av öndlernatirelr lf = 
Alms ot kenspus dustidas för ax Laga kaärnideso 
vå nämnda utstillmins / 

J) Tepe. 877 tt Geneve på nadöt Ke rNE af Honsl- 
Majt for atm dafen ombud fe Sverige deltaga i de odeler 
nations Anidicrska Rengruosens fer darmmanlikdo, 
dant dui tu Mirckuo J5 az oforwara Lyythas 

MNMatiuforskare - och Lokarmott dratadld., utlöguno 
ATEA NMirakergr, huarvst Becctgckhn Vorecn f. ofgertt- Go 
lumHeikbpplegr had Lite Janmantliad. 

I köp äv fogde arbeten af böj Mortis gore: 

a ar 
Om Sveriges Jockskoloman, Forsa hnfö fosuwt. Upsals 186910) 
: G Å Andes hoper Jäosan Og Tr te 175 7) 
LÖ t & red 


"$77 02) 
Spkkighils Pista tik fö Upsl Jflad 2 ”E9 Up. 1870. 
Ljuktiyklen oc Väolerbku i lppsdr sir 1870-77) Jessi 3 2 
” RR : 3 fer FETT Rolk 
; Fl Marmi isnds nå SR och Uppsas5 vådleklben 
20 TR er | 


Grslustl Yonar sec LYJL J Tblteennin | 


Om BNEVARRAAA vu. emtlag RAMAR Addan Oh vakna 
dar 1868 (Lu. N7 


Om Åjacco Sover klimstok örcArrE 8p. ('8) 
Cu hosepidmier HAS Ufphkomet - oc. ullreduvisssar | 
Om Lung ft ARNES Hä frvsyskatarrern 35 SR på a 
Nyru miokensk — hätska arbete yo: 1876 (21) / | 
Om SDP Bekarnpanselö 48 17 AR2) 

Nga Oo Om PAR SBA RG Lalt enär DLatAnd , Pan gar på 
Fenkallming I dlida Ha JAARD händyn lt gåta 
Helsavdr 3 fadga 1877-(23) 


a av Ä fi lenser MN magra af Bör LAR AN 
unde 4 1876 (24). 7 
a! 
Jnmttisa dam Jeryta ovh Upp2a bea ana tundarn ae 
af bar om Soeriya I 3 n Fr 


Leknupnrinn fp Förkanollvirgarr 


år Juda Urea i Ups4 FA 


Till Konungen. 


Sedan Docenten i Epidemiologi och Allmän Helsovårdslära vid Uni- 
versitetet i Upsala, Medicine Doktorn Frans Anton Gustaf Bergman hos 
Kanslersembetet anhållit om entledigande från sin docentur i nämnda 
ämnen, har Medicinska Fakulteten vid Upsala Universitet i sitt med 
anledning af Docenten Bergmans berörda ansökning infordrade yttrande, 
som härjemte bifogas, hos Kanslersembetet hemstält, att underdånig 
framställning måtte af Kanslersembetet göras hos Eders Kongl. Maj:t 
om meddelande åt Docenten Bergman, samtidigt med hans afsked,af Pro- 
fessors namn, heder och värdighet; och då,såsom af Fakultetens ifrå- 
gavarande skrifvelse framgår, Docenten Bergman icke blott åtnjuter 
ett mycket stort anseende såsom vetenskaplig forskare och författare, 
utan äfven särskildt under hela den tid, han såsom Docent tillhört 
Medicinska Fakulteten, på flerfaldiga sätt visat henne och den ung- 
dom, som vid henne åtnjutit undervisning, ett varmt intresse, får 
Kanslersembetet på grund häraf och under åberopande i öfrigt af de 
skäl, Medicinska Fakulteten anfört, i underdånighet hems tälla, det 
täcktes Eders Kongl, Maj:t i nåder tilldela Docenten Bergman Pro- 
fessors namn, heder och värdighet. 

Underdånigst 
Pehr Ehrenheim, 
/Carl Rogberg, 
Stockholm den 23 Augusti 1893. 


Rätt avskrivet intyga: 


Shirt 


Upsala Universitets Kansler, 
ang. meddelande åt docenten 
F.A.G. Bergman av Professors 
namn, heder och värdighet. 


Till 
Kanslers Embetet för Upsala Universitet. 


Vid Docenten Doktor F,A.G.,Bergmans till Fakulteten remitterade 
ansökan om afsked från den af honom sedan år 1869 innehafda docentu- 
ren i epidemiologi och allmän helsovård har Fakulteten visserligen 
intet att erinra utan får i ödmjukhet tillstyrka dess bifallande, 
men vill Fakul teten med anledning deraf hos Eder göra en vördsam hem- 
ställan, att underdånig framställning af Eder måtte göras hos Kongl. 
Maj :t om meddelande åt Docenten Bergman samtidigt med hans afsked af 
professors namn, heder och värdighet. 

Såsom skäl för denna sin anhållan får Fakulteten anföra, att 
hon redan 1878 bland sina så kallade petita till följande riksdag 
upptog en framställning om beviljandet af ett anslag till en person- 
lig professur för Docenten Bergman dels på grund af den förtjenst- 
fulla vetenskapliga forskning i epidemiologi och företrädesvis an- 
gående vårt lands folksjukdomar, åt hvilken han med begagnande af det 
rika material, som medicinal-styrelsens arkiv i detta afseende inne- 
håller, egnat sig och af hvilken såsom en frukt då förelåge hans 
tvenne afhandlingar om Rödsoten och Frossan, genom hvilka afhand- 
lingar Docenten Bergman, såsom Fakulteten då anförde, "visat sig ega 
de egenskaper af outtröttlig ihärdighet, noggrannhet och omutlig 
sanningskärlek samt den urskiljning i de till ämnet hörande frågor, 
som äro nödvändiga för ett värderikt bearbetande af den epidemiolo- 
giska statistiken", och hvilka afhandlingar äfven af utlandets mest 
kompe tente epidemiologer blifvit högt uppskattade samt af dem fram- 
ställts såsom efterföljansvärda mönster, dels ock emedan Fakulteten 
då hade anledning befara, att Docenten Bergman eljest af ekonomiska 
skäl skulle för att söka praktisk verksamhet och dermed förenad in- 
komst nödgas öfvergifva den forskningsart, åt hvilken han dittils 
nästan utan något offentligt understöd offrat tid och krafter, och 
det mödosamma arbete, som han enligt Fakultetens vetskap redan ned- 


lagt på insamlande af material till vetenskaplig skildring af öfriga 
folksjukdomar i och utom vårt land, exempelvis koleran, härigenom 
blifva förspildt; en fruktan, som sedermera tyvärr besannades, då 


Fakultetens hemställan ej vid den ifrågavarande riksdagen ledde till 
önskad påföljd och Fakulteten sjelf sedermera vid närmast följande 
riksdagar ansåg sig böra "med hänsyn till den tryckta ekonomiska 
ställningen inom landet inskränka sig till endast sådana petita, som 
voro för henne oundgängligt nödvändiga" och dock erfordrade relativt 
betydliga anslag. 

Att Docenten Bergman oaktadt den verksamhet inom den praktiska 
medicinen, åt hvilken han med anledning häraf sedermera egnade sig, 
4 dock ej öfvergifvit den epidemiologiska forskningen, derom vittna ej 
blott talrika smärre uppsatser, som han tid efter annan författat i 
detta och dermed samhörande ämnen och infört i Upsala Läkareförenings 
förhandlingar, utan äfven de utländska resor, som han för studier i 
2 dessa ämnen vid flera tillfällen - förlidne vår t.ex. både till den 
s.k.kolerakongressen i Wiesbaden och derefter till den hygieniska 
i Wirzburg - på egen bekostnad företagit, och Fakulteten eger äfven 
kännedom derom, att han sjelf ännu hyser önskan och förhoppning att 
kunra för fortsatt epidemiologiskt författarskap använda de värderi- 
ka förarbeten, han i detta hängeende gjort. 

Såsom bevis på det anseende, Docenten Bergman såsom vetenskap- 
lig författare åtnjuter i utlandet, kan utom de förut omnämnda om- 
dömena om hans afhandlingar äfven anföras, att han kallats till leda- 
mot av Société de Medicine publique et de hygiåne professionelle, 
Soci&te fransgaise d hygidne, Soci&tå royale de medicine publique 
de Belgique samt hedersledamot af Academia reale di medicina di Roma , 

Det förtroende, hansinsigter inom fäderneslandet åtnjuter, in- 
tygas åter deraf, att han enligt Medicinal Styrelsens förslag på 
uppdrag af Kongl. Maj:t år 1876 utsågs att i Bruxelles taga känne- 
dom om den internationela hygieniska utställningen, år 1877 i Genéve 
såsom ombud för Sverige deltog i den internationela medicinska kon- 
gressen samt år 1885 dels under Maj-Juni dels ock under November- 
December var medicinsk delegerad för Sverige vid internationela, sa- 
nitära konferensen i Rom, 


Slutligen vill ock Fakulteten särskildt framhålla det varma in- 


tresse, som Docenten Bergman under hela den tid, han såsom docent 


tillhört henne, på flerfaldiga sätt visat henne och den ungdom, som 


vid henne åtnjutit undervisning, 
Remi tterade handlingen återgår härjemte, Upsala den 20 Juli 1893 
Ä den Medicinska Fakul tetens vägnar 
Bdw, Clason, 


Fakul tetens Prodekanus 
/Tn, Brandberg. 


Rätt SE intyga: 


. fdypdlerypana & SE 


Omutton undertecknade ar denna dag RE aftat Ziappado 

Jag, Xl Gustaj Bergman, följas vu doftoluns : Boda Herdens Ninna” 
fjutghelm 12.5 i gvarlrt Jamund. af norra ferdargörelin har i Säden 
mot em oferenshkanmen dlurmmea af Rrilio fom tusen fem hundra. [5$Sö0) 
famor ooh på da viker i frgt, Som kårbadandarngjet 

Ar Huradet palmas fran uvmnuwvaremde om umgäng oh ofter lades fast - 
kekem i dä tkilend, hvsri dem for Häkdlnnnde Aofönmer Aug I z 

( J hope ga dweme unrvemtamvr nämligen de i amdakto. saline 
oh forstugorns befuntga hoR- och Torkmaterne afrordem band 
oh Aordyv; 

Q: Orera och ulkylolr for Unmenanansluvias Värsållå rd fäy- 
Atens foffanem de fören adl hkatnrader Betala ap kopanrem ; 

6 Vil det kortiakts undvtrcknamdu eller hå fot lg olik gam 
Later ofrelumnenr daljaren tull koporen FRIN kara per 
forbakungs breg nd nediga athoamaghan 

RR / gviden. orlågge! på $oljandi RER 
för de a i fössigheten inteckmadv kvdakbrefven , hrertolera a Uotiaen, 
fe. äg Haonor” ellv tllammens Kaonor fyratio linen I 140. 000 | jeerle 
trana foetager kapare, betabringbamivarighuten age Jol - hr. Y0.000. — 
edan däljanem. vid spedontscke.am der: op dra fr e 


vtlspadu bebyg Haenor em tusen i a 6000. — 
utdtalr oh Pp lerdwam- kiparer tik dabjaren töumni dkwd- 
fborbirdubar, dum ena & Keno Rem/kasen tiger 4 5000. — 


olyn andr 2 Kronor fem lam Janes fram dän 4 Ge [RES 

atr jen, rank. efter. fem procent ja ar fan dun I famuari 1904 

unfriss den fora den I Becemta 1904 och dom anda dm I Ler. SSE 
futmnn, dyker I RO 


Leresz Anftelors SA dMudee Komara av Sadane amsdgs fra 
dera dok oftaäalningav & de siatnomnder Okuldförtin ddeerma sö 
for de Hamnade VISS ye. 

(6 Jr dm fimskl da fö de denkr liggavde örteckmangarnd 
flaceramde Befrmnes 20fordadigt, fokmduw di daljaruv 025 fer. 
form de under Hin bn Lidl der oe RR desammws . 

(70 lam Höjedkrlinger förena pe daxe hav oftan bertmtr 
Bifit erlagd vrf datjarerv HU Ksparm Ropebeg ä é fastig. 


Upsala dur 28 Man 1904. 


PA 
lillvfägn: 
Goda SHerdars Ain "ig 
I A Ralf Rerqman, Prbdgfngpen lean 0 rd 
Sajero a. Inner Käre lralé, 
Mrpare Ai 


Utas. 5vo0] Romer of mag bajen $ sälopad råttor 


RE 


AA arv ACT ofplawvmrnreate 
. vå te fer Hliflofsen: 
Goda Herdars Minne 
Ol. Mtnev 
Mara nr rauiretkeanelbesa FERNE då - 
Piano 


ER 


Utfl.-N:r O5? 6 Infl.-N:r 


4 
Flyttningsbetyg ir ärta makar) a id 


: Dos 8 14/0 
MR de EE <&- é 


och hans hustru. VZA HÅLA bar kla Ze HLACCA 
2. blefvo i äktenskap förenade genom Vigarecl den 13/6 842. 


Manhnen Hustrun 
3. p född den ZZh 1832 ( Gu ) | är född den SS LALEK ( Aco ) 
x 4, i Wola K. församling Uprrt-arAs församling 


Er Huk fin, | i Kal arbesgo I 


I Miodu- 


KOR, vaccinera UT. ooo sees VACCINSTAC 
6. är Aas döpt, | VÄ döpt, 
7. har inom svenska kyrkan konfirmerats och har inom svenska kyrkan konfirmerats och 


eger got kristendomskunskap, | eger go? kristendomskunskap, 


8. har inom svenska lyrkan begått H. Nattvard, | har inom svenska kyrkan begått H. Nattvard, 


9. är till Nattvardens bekående oförhindrad är till Nattvardens begående oförhindrad . 
10. 
11. åtojuter medborgerligt förtroende åtnjuter medborgerligt förtroende 


15. Mannen är som värnpliktig 


Tesa TE AS 
16. Dessa makar flytta till pre OA —— församling i AAA lr: 


17. betygar Uppsala Domkyrkoförsamling i Uppsala län 
Ant. i Finska förs, ' 


ib öd rue ber 1903 d. "3 190.7 Pastorsämb. 


SE 


Vypaslor=lomminisior Adjunkt 


ITS ISA SIN 


SEE ADM on 


Er SI 


- 

fö p ÅA / 

Ukefe dor FA Guslal Ger tare 

2 fetter cf. Yuelaf er gun Ke 
MUarblus 


Hfokift 


HIQ den E Maj rälla de arfokifle efter en 
Ac Arvcine dklern Fråno Balen Jus förp arr 
aflidt den (9 Äg 1910 och fldarurcal I Gar PENG 
HAagare , sängen : 

Vd ru FAR ofe rand Aamu ÅAerua Arka Brgucan, föll g 

lelledad ; KR å 

(2: ba age i 

Ze x reder rd Bau Mel lergriaw, 
YU- hekew Setudd Mara Ierg. man. 
I läs ler Ons P Bala, Irhauuet ARD EINES Karls herbud i 
Jareäta NA Tyr? Flik har UA, 
hå lingervuertw AR late lar umnman och 
E FYI 2 RSS RE FIS Geta SKL nuet Guclafsen 
lergrma Ms 
TRE ja MäNbmadelågarna omv vid förrän - 


Fen Marv srrarndet. 


< se kausleugar FAR 


YZ Vkrig, fp INS efta LR aflelue , Joolal ohc IgE AR 


Få NA 210 


TN vgl ÅS / 6 HH €7 Jr Per eg Arr FÖRD | 
| ala Aslan da SR a 


Lllrliftals Ay 
valg are 


Lit 
RES 
Ål 8 Ada AL SR iquat ackee AMeclle 4 - 


Pr of berirk After 
Zz EEE en or BER 
er Ad, PRE ofta 

Hjärt Säg BN i 
(åland de brygpleckruiger spplaga RT 


ÄN 5 så SEASON tyda 


har fn SANT Hrrdänmal, GM och ebileraks Afunstu Äg. 
xOn : 
Ej 885 CR SDADS "AD Ti lors ora LEE AE DE Ae 
i Hockbt lus SS EA RRD Sr SSA Isa 296): AL 
YA RAN Er EEK sä SOS a 


Ved apruu ENR FNARPSSRERE 0 I mit SiS ARE 2.49: 
; 2 TRS 


FH deskria fö udiesipen, 4 td helg I soo - AV ce 200:- 
MWrewel bade 
Fo E RNE RE SA FR AS SE =S us i 
EL = KA PSA, Fe de Lar 
IQ ApYD fdr a Sr epråde kont « pakeeuskaperna 3 
och alnsede dessa, ar Aärblusd olen / Mars tl, mfoetT 
frvvvana, dar fööande 


- 

i 

- 

ix 

2 

3 Ardung 

2 CC ue är 

af 6 ffersorkan (le RR ker. YR 207 
« Marnen eudutanvd (ja Män Aalgf) « EIGR;98 
= = Öpted ler ee AES Z RA z 


Dred 
SE 


2 FRYS Jo SOS TER Z förd gåuk) Ar. 20.000. - 

« + 28.8Y/:02 
VAR SR FO an Bele Aachen SER « HL. 7 
Hi je DR oMI a « «  bå8:20 
DA si 20: 


ll åffank SR fe higer må Hlder 


al barnens Et udamuna skall SASBEM 


Male RR RAA ER a öra 
Enar p5. ör Mår 


kres at Ja Eh å NF FTSE och 
PR 2 / 


SE rd ME 


23 -0:2 000 


lirfeenorstan då cd VS SVIS fald ra krav SIV :09 
Alle nga At Sr , Aer 
KR jordug sm a Ioter Alrik Brgucaa rut Harl- 


hade Hulder di midare Helle or Eefra Phef la de | 
dare Le 2 föda hg Eligäseped Aleslle  Zidla 
Nr 


fl JDS AE Be Nileaebolagel Hhersborga frälhafel, ” 
nanlgen ÅS Mar - och (22 grefereusaleer , dydaude 450 MR 
y FERTOE FPS APR Sr Sr Hake Al ARE 27 ki 

udectnugar i 6 Bäknao & NYOVBS RA RS rer 
PR Maude ouc Ädhonra 80. 0vD renor. öd fåne ; SÅ 
Ån söllögsd: NNE & Aälat för eklörna | 
dedlenala «4 4 SEO dun MURA devua ja 2 
BAN Yyord AG /Å 
bars Bb Röken sk BRA PE fyll AED SMD Br 
(3: 4 4 AR OA SR Kf 


enteulfalik , lyckad 


for DA ZE 

: blefpo dessa därvid for. Wi 
anse ri Öp Mr ba I 2 | 
ÅS 5 

YE DIRNSE RES flrrastnar , fa feta 72 tft olen - 

Mö SRA (ål! pr ha UA 7 2 SÅ 

EE gela igerkelen Mdlebriäkirs SVT SR elen PRAK NR 


fee 2 SKddebrda Hg ARNE 
FAT RA ATS AR 


FEI Hole ot Sn 
Mroruer fora ; SE pre LZ NS 
sestega 4 00 BR borgs Al VEpreno 

EX 0 NSARED pot Verkaladör., 
ESPAET TA AN 


ansett MAR FÖRA ; 
Vader g barkallibodagel Åörra Kerige 


Lyder MS latte > 6 Be SJ nt NR LbYA a 
EG TNA Akibelage 7 Andrefr Ar Ga ; 

de a lv Beroruer , ä Ar. Aja CV e Ar BOT ber SE EO v SINE 
pe tbuu säden af 1889, Morvcuelll Fy pos sr Sox 
Iööre AENNEAV RM Mergusan «> AbDOOr - 
RE RESMER DEER Led hl: 
Pla Reese fv Ikeas Hel Bergans EN Alga UREA NEN 

Årirua Fors ESD = 
ER 


Har eg ordetla des 5 ande adeln: 
/,690 RÅÅläA ”oå. -M OEM bre Ssilnne RA ELagårod 
Iya ferurnyend Zekelage, där RA fe - 
Jösnierle: TAM pa Era na NEN 
975 Adler é Rockdris Moudbo franra sdlt - 
; FÄR SSE FRASEN Aa Zz fe, jö:so É M.S87; 50 
250 ädla Nklizbolag et ZVsh, SRA 
SEPA EA boten sl V 325: "23 250:0= 
ERS YYH,282: so 


RETAS MHMeedde Aäkarda 
(icfersrrkan Mligman : 840 SHB, 45 Mah 375V fir 234.232 ;so 


Hem Med lerganw;. 170 00-24 2 FEmnhadbors 
VE AreÅ. fogrsanl = IP0 Ao M00 nor Nan RR 


mm An BPA fps IB0 rn ET rn VPA 
Z där Dend (rgnuan: IP0: 4 AO SR MMO 
| AHeru ÄRE (ers Utaa: 120 32. 00 ko» HT Mffra DIPOSO 


ESA 1.690 $0h, 975 F jla ASA Vasas. GR eo 


förta Maga Ål gt lar life 
AR Ng ERE eg 
| ER ER Ode SS 50 2 Ar, rg 
EEE REA FT TEEN IRP ALA 


ja RUTINER ASPA 


få 


Mail 3 Ge ; ar, SO - äro 


Mloersor, all Men Stel 


IEA HIA (8 5 
SR rev RR ap pädaty Ar. JO.000: 


v ; at «i TO 00002 
7 4 

< tu tu « Y /913 u" n fe ONE 
Å 9 8 

4 u u Hö (Gl "u ” Å Få på 0 SEE 


leverser, ullallh oppötern David Merguan 
ee 6 MMverd, AN RR kop Lellilgg & YI 
Z VA (913 « 7500: - 
£ | $ £ KA Y«Nät « « Fe00: - 
dr dessa revewma , ff 0 ANT der I Mars 

(9. De srshkelde sanlebelgipin Hoppare AL - 

miklin v Y Gb: So ba, so I3yg. :38 II. NG ”b87: So 

W34y3: 2, 2/30: 83- Dossan ranletelgy PN NERE 

kelvil: mi rele Arv ER « 2IY il 
4 heversmad fela TAR af Hr and (4 Aa « 8.205: 53 

R « ; EE ferädkan få Reda u SYS: 09 

ÖOtanria Fri FYGBS:2 

lid al detsa Uillg2. argär meacle Lalla 
Ät Alen FA km Meda AEG SSlockk Zz 
$/ hak alla, EE FEDAJA ED NIE SEN JR rv RA Pode 
Uldedala Vävsfereorsbös. Merge ; ligt PRE Ar alla 
hans pe pr a nan er 
rukar (ergran talad Aa. 232: So mindre än 
etrs0rekan EST ÄRENDET SE ee iärpintine 
rhaMa År. SE So (2 8192 - 2817.50) mMundre äv PIN SERA 


a RR 20.179: 89 
före rguanv adel on 3Y.B05:39 v FY IBS 28 


Shkitbiådl G S' 374; 5o 


Delningen 4 Ae clsle kerefler, Mu 


| rn äl Brgucase 
| i Jerelaw bn Si Årrrer a Hen cy So 


edt revervseumra Mif ak? Mza gew ELOO Miruer 
af 4 Ava ukra Mverutbut kapitsllel, Dedés Ae - 
FASEN z Lefs PISA för medlsalla fa 0.000 kr - 
or AU 8BLDD Morsuar Avnrrdera ; Z och tåtödndl rg 
Ng tad delr ra ES Hel lårg PE DAN Jr. 4 O00- - 
7 Arta , Aalld af Her NO oa 
och Aydan de ara ER Ida 
feretlertr 000 kreuer Alle av Aaud 
ardelri od darfor ef, Kär | RR AG SDR 
NO, AEvtZ Å un FA VA Skor In 2500: 4 


ST 
SS 
5 
SN 
| É 000. 
Es 
JE 
4 
> 
KM 
dd 


3 s a eg na ER SPSS SE  Masefl a hr fe 
RI CN IG NON ren FEN TTRTN ie 
FYR Märdgen 259: SS 
TR SROET forAran af (1 palats Alert ipenda IYE ; 09 
45 ferdran om 7.000 krage MER Besdsllra. 
Man Bu & Peversemr a IS.000 kioner. RAA 
ERROR (ERE ET ER 
LUVA Brid VIA 000: - 
- 7 DEE År. 34805; 29 


Ha Mel lrguan ; 
RAA sclilalll peser ä dr. FO00:- 


oc of Äonenr nlddadld ANervere a 
ER Tavlor 
Jiddses ev Ad Pip RI OR RER Ly Mi 

7 Famtuss. År 8035:p5 j 


= RR WS STA CO eg 0 Ae 


& Soker Not Je s 
än MANA ar) all. kruer, odlall! of Arr. 


NMbel Morgan a kalken hver | hoten Mtrl, | 
2000 HÅ UNS Få SASar anar Fa ra SAN 


[ 35 $ j 
JR Ar BO35: 20 I 


Eu ole of flugan 79 A 


Vere Gerbrud Seriedletine. 
2 MN MÅR. ulslalb- of Mer Me lar Mu 
lyan, fler förunavubs Aebilning of ClggT d 
ned RO0V Aroner, ä Aer. V000:— ul 


Ma Bel FER 
) lv KRA 


Viba Modal lagman 3 
REN cche Avesrade födan då faneva. 
hed run Jef blogg ; rue Ae LiUs fifeenr. 


FÅ a Lä ” 
; ran Ilrgruar Ar. 259: 55 framräknat 
VA 


ESRI SV VBR AR. 
ån af FAR ami Uergrian AR Meru 
lydande, hed Håorh fran Mkanl dård 


Bfekufrs lör. R000: = FINITA RAR SAK bed År 3 000 - enn 
i ALA vå Mpplasptar ranta [Erdleden) RS 


Mnasa hr. 8.03547 | | 


Å lemmandrag gå | | 
i 
| 
| 


Hr 8.035: 78 INN 


SR NG låfersskan fore é 2y | 


NE ögla Ne Bris GGR: 98 fa 17.I85: 96 


| Aarggrert Aer (7.985: 2 


| FHanepoat — en 17.985: 9 
| Eg 2 Örkiftade förtlifr Tenta. 
igar 
KA 28 SSNETAN /22 Kllal, 
| Dos Å. SR Fn few B0000-- 
”- $.200: - 
7 BARE SMiakolaga Bu bik  b325:- 
SÅ kann pr > anv Å 5/2 :90 
7 - Är. PA5I7:90 
Lhlder 
I fä kr Melebriagel bocklalus Hau 
I dekaler , taftedt NIE fe, 20.000. 
löd Ariedd än Lharsberit RASVAVAN 
bapfedd srMula få « 28.8Y/-02 
FE 2 vg apa AEA Elly ha Säve z TY: 


lena Ars orm . ee på 628:el 


ENS Fö ler ge ” 2/9: - 
ER Sv.132:95 
PEETER SKOR WAT AM seåh 
Helder RR SERGE OMR ER 2 
ffasenkia Merge un ÄR Polka : 
frekegl Ar. 8192: - 
d + RIY.IL: Sö 
; s ; Lt 3Y805:39 « 277.229:59 


Hör Abel lkergman har echelli. 
FER 3 der. Y4F4HNO: - 


2 -BO03S:08 = SI YYS: 45 


3 


—— 


Iotud Mer 


AR SSA - 


ERS usgedt — Ar. YYESI3: SÅ 


Ön 4 2 a FÖRETAS 


prkgl $2 Ar. 43.40; - 
Fr u —-BOIS:98 ov ST YYS:98 


prlgå k2R é AA. FRAME - 
ÖR > BO: cn STYSRAR 
PIG FRSPEN leryusase: 
kg RR kr. ZENGE Zz 
RN MSE SUL 2 REG 


Mururia Jermer blY. 851-19 


SPEER uma maudrdga sned Tea RI YIHN:9 i 


/ 


pen fad od ler 6 An å FAP pod c 
Mirellrtea ua | pr rpge på avel) el 
tärde aj Alt 22281 <a ed eeke ecgipe- | 


rea SM ser ja bradsedduigére fer 


TE FIRA och Miftlade. 


PAR OS Få ungen ausifna BE br 69V 283: ve INN 
milk HAarav då Arga a GAV AMOU - i 


Gem. an 
| RE Hol 
Sunet Vidksaig mon heska Grbad fendbbon 


- H 


JOHN MELANDER 


GRIFTETAL 


vid 


Professorskan MARIA BERGMANS 


jordfästning 
i Solna kyrka 


Onsdagen den 4 Maj 1927 


| 


I Jesu namn. 


Aposteln Paulus skrifver i sitt andra bref till korintierna: »Mina bröder. 
Vi fälla icke modet; om ock vår utvärtes människa förgås, så förnyas lik- 
väl vår invärtes människa dag efter dag. Ty vår bedröfvelse, som varar 
ett ögonblick och väger föga, bereder åt oss, i översvinneligen rikt mått, en 
härlighet, som väger översvinneligen tungt och varar i evighet — åt oss, 
som icke hafva till ögonmärke de ting, som synas, utan dem som icke synas; 
ty de ting som synas, de vara allenast en tid, men de som icke synas, de 
vara i evighet» (2 Kor. 4: 16—18). 


Då den utvärtes människan förgås: kraften och fägringen försvinna, 
kroppen blir mull — hvad ha vi då kvar? Intet — måste nog många bland 
oss svara. Då är det slut med glädjen och sorgen, med segrar och neder- 
lag, slut med intressen och arbete, slut med allt; ty då är det slut med 
lifvet. Men så svarar ej Paulus. Han bevittnar sin utvärtes människas 
förgängelse med en segrares triumfsång. Ty han äger en invärtes människa, 
som icke förgås. Tvärtom. Den växer i kraft och skönhet för hvar dag. 
Den utvärtes människan var i Pauli lif blott en byggnadsställning. Innan- 
för denna restes ett evigt tempelbygge. En gång skulle det vara fullbor- 
dadt, och byggnadsställningen skulle rifvas ner. Detta innebar döden för 
Paulus. Innebär den detsamma äfven för oss? Ha äfven vi en invärtes 
människa, som dagligen förnyas under det vår utvärtes varelse blir gammal 
och skröplig? 


Så var det med den vördade kära, vid hvars bår vi nu stå. Ingen, 


SB ve RV 


som kände henne, hade förnimmelsen af att hon förgicks, när hennes leka- 
men, gammal, tärd och sliten, fick ro. Hon var en så förunderligt lefvande 
människa — och hon är det allt fort. 

Icke hvilken invärtes människa som helst förnyas under det den ut- 
värtes förgår. Paulus ställer sig och sina andliga fränder i en särskild 
klass: »oss, som icke ha till ögonmärke de ting som synas, utan dem som 
icke synas». Det är icke många eviga ting Paulus har till ögonmärke. Det 
är blott ett eller rättare: Den Ene. Han har talat därom i oförlikneliga ord: 
; Vi alla, som med afhöljdt ansikte återspegla Herrens härlighet, vi förvand- 
las till hans afbilder, i det vi stiga från den ena härligheten till den andra, 
såsom när den Herre verkar, som själf är ande» (2 Kor. 3:18). Liksom sol- 
rosen stadigt vänder sig mot solen och därför fångar in något af dess gyl- 
lene prakt i sitt blomster, så är Pauli invärtes människa fast inriktad mot 
Herren Jesus, andarnas sol, och därför omskapar Jesus honom till allt större 
likhet med sig själv. Och aposteln bär inom sig vissheten att en gång få 
skåda Gud ansikte mot ansikte och då vara sin Herre lik, såsom en 
annan Kristi apostel har siat (1 Joh. 3:2). Att få skåda Gud ansikte mot 
mot ansikte har varit och skall vara alla fromma själars djupaste längtan. 
Det är ju blott ett annat uttryck för den fulla gemenskapen med den lef- 
vande Guden. Och denna är det som uppbygger den invärtes människa, 
som aldrig förgås. Att lefva i gemenskap med Gud, det är att öfver huf- 
vud lefva. Det är värdet, som ger allt annat dess värde. Har jag Gud, 
har jag allt, hur mycket än må tagas ifrån mig. Har jag icke Gud, har jag 
intet, hur mycket jag eljest må äga. »Herre när jag hafver dig frågar jag 
efter intet på jorden. Om än min kropp och själ försmäkta, är dock Gud 
mitt hjärtas klippa och min del evinnerligen». »Hvem har jag i himmelen 
utom dig» (Ps. 73: 25—26.) Vore himlen än den ljufligaste platsen i tillvaron 


och finge jag där ock möta alla mina kära, den vore ingen himmel, om ej 
Gud vore där. Till rikedomen i detta lif i Gud hör ej minst, att det inom 
sig bär en växande visshet: jag går genom döden som genom en tunnel 
in i det verkliga, stora och underbara lifvet. Denna visshet kan ej ges mig 
utifrån genom någon lära. Den måste välla upp inom mig ur en invärtes 
källa, om den skall kunna styrka och bära mig, då dödsmörkret börjar falla 
öfver mig. »Jag vet, att min förlossare lefver och att han skall stå fram 
öfver stoftet, och sedan denna min sargade hud är borta, skall jag fri från 
mitt kött få skåda Gud» (Job. 19: 25—26). 

Det faller en strimma af evighetens ljus öfver hvarje människas väg, 
som lefver detta inre lif i Gud. Hon själf och hennes lefnad är som ett 
fönster, genom vilket vi andra kunna skåda in i den värld, där synd och 
förgängelse icke finnas. Det springer upp källor, där hon går fram. Hon 
är som en genombrottspunkt för det eviga lifvets flöden in i torkans och 


dödens värld. Hon uppenbarar, att det finnes ett större, djupare och rikare 
lif, än det vi måhända känna som det enda verkliga. Hon lefver in något 


af Gud i världen. Och detta är den största insats en människa kan göra, 
ja, den enda verkliga, som förblifver, då all annan förgår. 

Det är för en sådan insats vi i dag ha att tacka. Gud och hans 
eviga värld blefvo verkligare genom henne. Själen lyste så förunderligt 
klar under det ögonen blefvo allt skummare, ofta så klar att den, bättre än 
hvad vi förmådde, spred ljus öfver den väg som skulle vandras ej blott af 
henne utan ock af andra. Och själen växte sig allt starkare under det le- 
kamen blef allt mindre och svagare, så att den orkade med ej blott hennes 
utan ock andras bördor. Och själen blef allt varmare under det lemmarna 
kallnade, och den värmen förnams äfven fjärran ifrån. Detta är evighetens 


uppenbarelse i timligheten. 


(> 

| 
SR 
É 

: 

| 

Å 


Intet väcker eller borde väcka en sådan tacksamhet som en sådan 
gåfva. Tacksamhet icke mot en människa utan mot Gud, som kan göra 
något sådant af en fattig, syndig varelse. »Och låten edert ljus lysa inför 
människorna att de se edra goda gärningar och prisa — icke eder utan — 
eder Fader som är i himmelen» (Matt. 5: 16). Det är tecknet på det verk- 
ligt stora människolifvet, att det lyfter våra tankar och vår tacksamhet upp 
öfver människan, som lefde det, till honom, som verkade det och däri 
uppenbarade sin härlighet. Och hvari skulle den tacksamheten bestå om 
icke däri, att vi låta oss af ljuset, som kom från hennes invärtes människa, 
lysas in och framåt på hennes väg, att vi låta vår själ dricka ur den källa, 
som var kraften i hennes lif, att vi låta det hon djupast älskade och lefde 
för, bli till en insats i vårt lif. Då skall man en gång, när vi myllas ner, 
kunna- tacka äfven för att vi lefvat och för det lif vi lefvat, därför att det 
hulpit någon eller några att se Gud. Och då skall i de heliga ord, som 
skola uttalas äfven öfver vårt stoft, påskens budskap ljuda starkare än för- 
gängelsens, såsom det sker vid denna bår: »Döden är uppslukad och seger 
vunnen. Du död, hvar är din seger? Du död, hvar är din udd? Gud vare 


tack, som gifver oss segern genom vår Herre Jesus Kristus.» Amen. 


Med. Doktor F. A. G. Bergman 


Professor 


Uppsala 


k 
| 


LI 
| NYSE Cr : 


å 


ARE KR WERE 


Så 
2 


Porr CR ERNA 
< 
« 


Med. Doktor F. A. G. Bergman 


Professor 


Uppsala 


- | | A 
FAM SSP LA 
Vä ds X 


> å CI & f å UUAA 2T 


”- 
” 
Fr 


2 O | 
FINA G 


' 
”” 
Cå 


ÄÅ | 4 , t 9 
9 Fördars FYWWVAo 


Med. Doktor F. A. G. Bergman 


Professor 


Med. Doktor F. A. G. Bergman 


Professor 


Uppsala 


Med. Doktor F. A. G. Bergman 
Professor 


Uppsala 


Med. Doktor F. A. G. Bergman 


Professor 


Uppsala 


Med. Doktor F. A. G. Bergman 


Professor 


po 


Å, 
YNGRE VTRÄRAKSTd 5 CE I 
tj 
kt ) 


i 
WIZk 
NG 

C 
IKEA 
( 
rt AR, 
ANN 
WAR 
IM 


SS STERN 


Fre vn ITSM AE 


3 


| 


re» I ÅRLIANS APR Jr TSAREN Se 


Med. Doktor F. A. G. Bergman 


Professor 


BV FI AASE 


” 


ph mr An NR ER 


RA PR 


0 


N 
» 
| 
' 
h 
d 
” 
| 
h 
Å 
å 
I 
& 
A 
Li 
d 


NOV 
NIAN TV få od 


vn FA 


i 


H | 
I 
i 
i 
STORA EBM NYGEDA 
i i 


F. A. G. Bergman J. Källander 


Professor, ordf. Domk. v. pastor. 


Herman Lundström Daniel Viotti 
Professor, v. ordf. Rektor. 


Cl. Törner 


Pastor, sekr. 
kassaförvaltaro. 


Suppleanter: 


Axel Boman Fredrik Clason 
Sem. adjunkt. Med. D:r 


Bernhard Edlund Lennart Kjellberg 


Banktjänsteman. Fii. D:r, Docont. 


O. Wallin 
Bankkassör. 


Styrelsen för Stiftelsen Goda Herdars Minne: 


MIDSSSSDDECEEEEE 


Herren har omsorg om Oss. 


Ur den första predikan i Vindhem 
at OK IT. 


Han har omsorg om eder. 1 Petr. 5:7. 


Avoste kunde af egen erfarenhet säga detta. Han 
hade fått vara med Jesus, under det »han gick 
omkring, gjorde väl och hjälpte alla». 

Låtom oss minnas ett par exempel på Jesu om- 
sorg. Det var en mörk natt, då lärjungarna kämpade 
mot storm och vågor på Genesarets sjö. De voro 
»hårdt ansatta» och sväfvade i lifsfara. Jesus hade 
stannat kvar på stranden för att få vara allena i bön. 
Men icke glömde han sina nödställda lärjungar. Fram 
på natten kom han till dem, gjorde slut på förskräc- 
kelsen med sitt: »Varen vid godt mod, det är jaga. 

Eller vi minnas det tillfället, när tusentals män- 
niskor samlades kring honom i öknen och de icke hade 
något att äta. Herren bjuder folket att sätta sig ned 
och mättar en skara på 5,000 förutom kvinnor och 
barn. Ingen behöfver förgås i Jesu närhet. 

Herrens omsorg räcker än i dag. Det kan du 
kanske själf och tusenden med dig intyga. Hvar morgon 
har den varit ny. 

Ofta möta vi människor som säga: »jag vet mig 
iogen råd». Fattigdom, sjukdom, bekymmer för hus- 
rum 0. a. ha drabbat mig. Jag vet mig ingen råd. 


5 
i kd 
i Lå a 
23 USA RE SST KASSE > EA 
i : 
+ SN 


$ 

i 
EE KSR 

H 


PNVD INN 


H 
i 


i 


i 


VE 


Eller det är inte så långt mellan hvar gång vi få 
se en far med sina små stå vid mors bår, eller en 
annan gång en fattig, sjuk mor med de sina vid handen 
följa far till hans sista hvilorum. Framtiden är bara 
mörker; de se ingen ljusning. Och vi, som gingo med, 
kunde endast säga några svaga ord till tröst. 

Men ständigt ha vi fått erfara: det blef råd. Ofta 
på ett sätt, som vi aldrig anade. 

Jesus kunde hjälpa, då alla andra stodo rådlösa. 
Hvem utom Mästaren kunde komma de mot vågorna 
kämpande lärjungarne till undsättning? 

Och där i öknen sågo lärjungarne ingen annan 
möjlighet än att skilja folket ifrån sig — lämna dem 
hungrande i öknen. Herren visste råd. De fingo sätta 
sig ned och blefvo-alla rikligt mättade. När ingen 
annan vet råd, så vet Jesus! 

» Vår nya kyrka» här står ock såsom ett slående 
vittnesbörd på den sanningen. Vi hade försökt alla 
de medel vi visste att få en. Det syntes omöjligt. 
Tanken höll på att få fara, ty den var outförbar f. n. 
Herren visste råd, och innan vi anade, stod den färdig 
såsom vi nu se den. Och Gud vare tack för hans 
gåfva! 

Hittills har jag talat så godt som uteslutande om 
Jesu omsorg ifråga om det timliga. Det timliga: kläder, 
föda, hus och hem är allt godt, men det är inte det 
bästa. 

K. v.,, vi ha en själ! Och Herren Jesus, som 
stillade stormen, mättade den hungrige, han glömde 
inte själen. Han satte natten till för att hjälpa en 
Nikodemus, han kunde gå långa vägar för att få frälsa 
en själ från synden. Midt i eget lidande hade han 
hjärta för Petrus och hans själslidande till följd af 
förnekelsen. 

Och Herren Jesus, som nu sitter vid Fadrens högra 
sida i himmelen, delar än i dag ut till »alla tyngda 
och behöfvande själar på jorden det de behöfva för att 


=". 1 


lefva det eviga lifvets. — Hvilken omsorg, »hvilken 
kärlek underbar, sann!» 

Till hvar och en ger han just det, som behöfs. 

Här ser han en, som för arbetets skull icke har 
tid att vårda sin själ. Den tar han undan en tid 
sägande: »>kom afsides och hvila dig något litet». 

Här ser han en, som framgången håller på att 
göra högmodig. Herren rör vid honom genom sjukdom, 
genom motgång, att han icke för ett timligt väl Fn 
slösa bort sin dyra själ. 

En annan är tyngd af sorg och nöd. Det får 
icke alltid vara så. »Åkalla mig i nöden, skall jag 
hjälpa dig, och du skall prisa mig», har han sagt. 
Och det har blifvit hjälp. 

Och hans omsorg sträcker sig öfver hela lifvet — 
ja, in i evigheten. »Han vill att alla skola varda frälsta». 

Hvad äro vi då Herren skyldige för all hans om- 
sorg? Jo, »att tacka, lofva, lyda och tjäna honom>. 

Den tanken leder mig till ett annat ord: »Kom- 
men och tillbedjen Herren i helig skrud!» 

Kommen, k. v. ofta och talrikt till denna helge- 
dom och tillbedjen Herren i helig skrud! Kanske är 
det för mycket begärdt: tillbedjen! Däri ligger mer 
än i maningen: bedjen. Men målet måste vara tillbedjan. 

Endast Herren i himmelen tillkommer tillbedjan, 
endast han är värd tillbedjan. Hvem annan i himmel 
eller på jord är värd att falla ned inför i helig vörd- 
nad och i ett heligt öfverlämnande? Ingen utom han, 
som öppnat väg för oss hem till fadershuset och gör 
det möjligt för oss att nå fram dit. 

Och skruden, som nämnes, det är hjärtats renhet 
och hjärtats djupa längtan efter Gud. 

Kommen då och visen Herren Jesus tacksamhet 
för all hans omsorg genom att tillbedja i helig skrud! 


+x + 
+ 


SEA 


i 


: 
Ä 


Ur Vindhems historia. 


Tanken på ett Församlingshus för Luthagsdistrik- 
tet är gammal. Man hade planerat på många sätt för 
att få frågan löst. Den som i all synnerhet förberedde 
och dref fram frågan var dåvarande v. komm. Alfr. 
Berglund. Men hindret blef alltid — pängarna. 

Ar 1902 fick saken en alldeles ny vändning. 
Stilla och oförmärkt började grunden gräfvas till ett 
församlingshus på en mycket välbelägen tomt i hörnet 
af Geijers- och Vindhemsgatan ungefär midt i det vid- 
sträckta Luthagsdistriktet. Den som nu tagit initiativet 
var Professor F. A. G. Bergman. Arbetet skred raskt 
framåt under Byggmästare L. J. Hultmans ledning. 
Hösten 1903 stod byggnaden färdig. 

Den inrymmer på n. b. kyrksalar med ungefär 300 
sittplatser samt lokal för Arbetsstuga. I andra våningen 
finns en sal för ungdomsmöten, konfirmationsläsning 
m. m., rum för Barnkrubba och två diakonissor; på 
vind ha vi tre studentrum. 


Invigningen. 


Fredagen d. 23 okt. 1903 var en betydelsefull 
högtidsdag för Uppsala församling och i all synnerhet 
för Luthagsdistriktet. Då invigdes nämligen Försam- 
lingshuset Vindhem, som vi så många år väntat efter 
och med innerlig glädje sett växa upp. 

Invigningen förrättades af H. H. Ärkebiskop Ekman, 
som därvid talade varmt och gripande öfver Ps. 84: 
>Huru ljufliga äro dina boningar, Herre Zebaot» etc. 

Denna boning vore, yttrade Ärkebiskopen, intet 
tempel i egentlig mening, men i mycket passade den 
benämningen in på densamma. Den skulle bli en Guds 
boning, ty Gud bor, där hans ord förkunnas. Jesus Kristus 
träder fram för själen, då han i ordet målas. De, som 
träda här in, bör därför tänka, att de här möta Gud. 


EN 


Öfver en hälsobrunn plägar man uppföra en bygg- 
nad. De som komma till den byggnaden, komma för 
hälsobrunnens skull. Må så ock bli fallet här, Jesus 
Kristus är här hälsobrunnen. 

Må många samlas här i ödmjukhet och i Jesu 
namn, ty då skall han vara midt ibland dem. Han 
skall då visa sig såsom han i psalmen tecknas. Må 
alltså detta rum bli en tillflykt, där det bringas tröst 
i lifvets sorger, mod i striden och kraft att bära bördorna. 

Må många här få syn på det rätta målet, Gud, 
att de må komma honom nära till salig gemenskap. 

Syftet med denna byggnad vore att i denna folk- 
rika stad skapa ännu rikare tillfällen att höra Herréns 
ord. Den skulle stå bl. a. såsom en påminnelse om 
Gud, om våra plikter mot Honom och en välsignelse 
af gudaktighet. Att syftet må vinnas, alt släkte efter 
släkte här må få syn på lifvets mål, att många i 
lydnad och kärlek må få kraft mot det onda, därom 
skola vi bedja Gud, att vårt hopp må gå i uppfyllelse. 

Ärkebiskopen slöt så med att leda i bön, hvarpå 
ps. 315: 4, 5 sjöngs. — Prof. Bergman lämnade där- 
efter en historik öfver byggnadens tillkomst. 


Första gudstjänsten. 


Följande söndag, 20 sönd. e. Trefaldighet, hölls 
den första offentliga gudstjänsten öfver ämnet: » Han 
har omsorg om oss». (Se sid. 3.) Knappast hälften 
af dem som kommit kunde beredas plats. 

+ 


Hvarför namnet »församlingshus» och icke kyrka? 
I samma mån som församlingslifvet utvecklas, måste 
nya verksamhetsgrenar och arbetsmetoder tas upp. En 
församling som lefver kan icke nöja sig med att endast 
mottaga, den vill ock gifva. Främst står alltid att 
vid ordets och sakramentens lefvande och lifgifvande 
källa uppbygga den andliga människan. Men detta 


i 
4 


FASS SAGTS Nee å 
SS ä 


: 


| 
RE HA 
; 
i 


VE ER 
i 


! 


VOR Vr IRON 


BES 


väcker en ny längtan att få bära frukt åt Gud i 
tjänande kärlek. Då kommer ock behofvet att få känna 
gemenskap med dem, som hafva samma tro och samme 
Gud. Våra stora kyrkor lämpa sig icke för mindre 
sammankomster, afsedda att under enklare former väcka, 
sammanhålla och stärka församlingslifvet. 
Församlingssalen blir alltid de gamles och fattiges 
kyrka. Hit kunna de »våga sig» i sin enkla hvar- 
dagsdräkt, här är lättare att höra, kortare enklare 
gudstjänst och inte så kallt som i en större kyrka. 


Ungdomsarbetet. 


Ett glädjande tecken inom den svenska kyrkan 
är, att man börjar mera tänka på den konfirmerade 
ungdomens kristliga fostran. Den får icke och kan 
icke anses afslutad i och med konfirmationen. De mest 
kritiska åren komma sedan. Då framför allt behöfver 
den unge stöd. De offentliga gudstjänsterna räcka icke 
till. Den unge behöfver ett mera personligt stöd. — 
Hvad som förut väsentligt hämmat det kristliga ung- 
domsarbetet i församlingen har varit brist på lokal. 


Har Vindhem motsvarat sitt ändamål? 


I hvad mån har Vindhem motsvarat sitt ändamål? 
Ännu torde det vara för tidigt att säga något bestämdt 
härom. Allting är ju nytt och står i sin början. 

Minst hvarannan söndag — sommarmånaderna 
undantagna — har gudstjänst hållits, under fastlags- 
tiden dessutom passionsbön en gång i veckan. Alltid 
har »vår kyrka» varit fylld af uppmärksamt lyssnande 
åhörare — både gamla och unga, män och kvinnor. 

Församlingsaftnar — talrikt besökta — ha an- 
ordnats vanligen en gång i månaden. Härvid har sam- 
talats om sådana ämnen som: den enskilda uppbyggel- 
sen; de olika gåfvorna i församlingens tjänst; den sv. 
lutherska psalmsången. 


PE ER 


Ungdomsarbetet har fortgått i form af söndagsskola 
och möten för den konfirmerade ungdomen. Vid ung- 
domsmötena ha förekommit föredrag öfver allmänna och 
religiösa ämnen — ofta med scioptikonbilder" — musik, 
sång, läsning, samtal o. 8 v. De unga själfva ha 
merendels skött underhållningen. Härigenom har intresset 
ökats och dolda anlag lockats fram. Just i höst har 
Vindhems ungdomsförbund organiserats. 


Bibliotek. 
Hvad vi längta efter är ett ungdomsbibliolek! Men 
huru få det? 


+ 


I Vindhem bor diakonissan för distriktet. Där 
har hon modermöten, symöten för flickor 0. 8. Vv. 
Arbetsstuga, Barnkrubba och Mjölkdroppe äro såsom 
hyresgäster inrymda i Vindhem. 


Ekonomiska ställningen. 


Den 2 april 1903 bildades stiftelsen: » Goda Her- 
dars Minne»,"" som enl. 8 1.i stiftelseurkunden har till 
uppgift, att, »närmast inom Luthagsområdet af Uppsala 
Domkyrkoförs., underlätta och befordra själavårds-diakoni 
och annan verksamhet, afseende religiös uppbyggelse, 
betrycktas lyftning och det uppväxande släktets väl». 
Stiftarne voro: Prof. F. A. G. Bergman, Domk. v. Pastor 
J. Källander, Prof. Herman Lundström, Pastor Cl. Törner 
och Rektor Daniel Viotti, hvilka ock skulle utgöra den 
första styrelsen. 

Den 19 april 1904 köpte denna styrelse af Prof. 
Bergman Församlingshuset Vindhem till ett pris af 


+) En ungdomens vän inom förs. har nämligen skänkt 
prästerna ett präktigt scioptikon för ungdomsarbetet. 
>+) I fråga om namnet se Ebr. 13:7. 


FPA II VI IEA ININ 
1 


i 


PRSKOS SREGSEeEsT 


== Ni 


55,500 kr. En gåfva på 5,000 kr. öfverlämnades sam- 
tidigt till stiftelsen af Prof. Bergman. Stiftelsen har 
sålunda en skuld på 50,500 kr. En stor skuld! 
Räntorna betalas dels genom hyror, som f. n. uppgå 
till omkring 2,000 kr., dels har Lindauerska Fonden 
beviljat ett årligt anslag för 3 år på 500 kr. 

Denna lilla öfversikt visar, att Vindhem behöfver 
ekonomiskt stödjas. Du som vill och kan stödja 
det kristliga arbetet inom vår församling och 
vår kyrka tänk någon gång på Vindhem! 

Ett varmt och vördsamt tack ville vi säga till 
alla, som med intresse och offer följt Vindhem. Här- 
vid tänka vi särskildt på Kyrkorådet, som redan första 
året gifvit anslag till hyra och uppvärmning af kyrk- 
salarna, på Lindauerska Fondens Styrelse för dess 
gåfva samt i all synnerhet på Prof. Bergman, som från 
början och alltfort uppburit så godt som hela företaget. 

Men först och sist vare Herren ära för allt. Ty 
af Honom och genom Honom äro allting! Honom vare 
ära i evighet! 

Uppsala i okt. 1904. 


Cl. Törner. 


CD 


OA ER 


Wretmans Boktryckert, Uppsula 1904, 


r 


| 
i 


Minneslista för Vindhem. 


: i i 
SS feepre aa —— dra Sn 


Gudstjänst hvarannan söndag kl. 5 e. m. 
Söndagsskola alla söndagar kl. 9 f. m. 


Vindhems ungdomsförbund samlas: 
Den manliga afdelningen hvarannan söndag kl. 4 e, m. 
Den kvinnliga afdelningen hvarannan måndag kl. 4,30 e. m. 


Modermöten: torsdagar kl. 2 e. m. 
Symöten för flickor torsdagar kl. 4,15 e. m. 


Diakonissan, Jenny Törnberg, träffas kl. 9—-10 f. m. 
| 


I 


Dop och vigslar förrättas vid gudstjänsterna, då an- 


mälan förut gjorts hos pastorn. 


H Vv 
MAT 

| ) 

H 


QAR 
h 


 TNRPDAT STAVA 


ing 


Hälsn 


Församlingshuset Vindhem, Uppsala. 


| 


i 
J 
H 
É 


mf re 
4 


a 


25 Tr SE STAR 


PRINSESSAN KHUGENIES 


SISTA AFSKEDSHELS 


VIDESINEDÖR: 


STOCKHOLM 
TRTOKT I CENTRAL-TRYCKERIET 
1889. 


iden ilar!! det lider hvarje dag emot målet, 


dit själen, ifrån striden emot kött och verld, 


i : 
2 


3 & 
3 See Sr 


SSR 


| 
| 
HH 
+ 


H 
Ri 


G : ; z 2, SELIN 
Denna afskedshelsning, som intagits i Prinsessan 
EUGENIES testamente af år 1885, meddelas på detta 


sätt enligt IBennes derom uttryckta vilja. 


längtar till evig frid och harmoni. Ja, 
hvarje solnedgångs sista strålar tala till 
oss hvar och en, att det lider emot den 
stora aftonen med hvarje dag! Hvad dagen än inne- 
burit af oro, glädje, försakelse eller sorg, så är ju 
hvar dag dock en afskedsdag ifrån detta jordelif, der 
själen nog fått erfara, att Gud talat sanning med 
heliga läppar, ja, talar så dagligen ännu i sitt heliga 
ord, då Han säger oss: att »vi ej hafva här någon 
varaktig stad eller här vårt rätta hemland»!! utan 
manar Herren oss, med Frälsare-kärlek, att låta oss 
dragas uppåt, allt mera, och låta oss renas och helgas 
i Hans Blod, så att döden ej må öfverraska oss. 
Har själen redan här i tiden gjort upp sin salig- 
hetssak med sin Förlossare och lärt känna sitt eget 
hjerta, så blir det ljuft i jordelifvets dagar att veta 
sig hafva Segerns Furste med sig och i dödens stund 
kunna med frid, tillförsigt och hänryckning säga: 
»Jesus min Förlossare lefver! Du död, hvar är din 
udd? du helvete, hvar är din seger?» >Kristus är gr 
mitt lif och döden är min vinningb Så rör det 


Sig inom mig, då jag sitter här i min tysta vrå i det 


åldriga, stora Slottet, der jag är född, der jag vårdats, 
utvecklats under mångahanda pröfningar, förluster och 
sjukdomsdagar, men också under mången glädje- och 
vederqvickelsestrimma, som tillfallit mig både under 
mörker och ljus från den Frälsarehand, som med 
trofasthet uppfostrat min med Hans eget oskyldiga, 
dyra Blod dyrköpta själ. Jag har dervid fått djupt 
erfara att: Fröjd i Herranom är vår starkhet!! >Ja, 
lofva Herren min själ och förgät icke hvad godt 
Han dig gjort hafver!> Frid och välsignelse följe 
alla de kära, som äro af min familj; frid och hug- 
svalelse åt alla vänner, som jag lemnar här på jorden, 
alla de små barnen i mina barnhem vid Fridtorp (å 
Gotland), de kära sjuka vid Gotlands sjukhem; alla 
åldriga och blinda och fattiga, som Gud fört i min 
väg. Herrans starkhets hand lede dem alla i tron 
till de saligas hem!! Uti kärlek och af tacksamhet 
till Eder alla, medlemmar af min familj, och alla 
vänner och bekanta från fastlandet i Sverige och 
Norge samt på Gotland, min trogna omgifning och 
mitt tjenstefolk och de kära vänner, med hvilka jag 
arbetat och bedit, för all kärlek, tillgifvenhet, allt 
öfverseende och tålamod jag, ofullkomliga, svaga va- 


— relse, i så rikt mått fått emottaga, skall mitt hjertas 


pulsar slå i sista andetaget. Gud löne Eder!! 


ORD 


VID 


CARL HAMMARBERGS 
GRAF 


UPSALA DEN 8 NOVEMBER 1893 
AF 


W. RUDIN 


(PÅ ANHÖRIGAS BEGÄRAN UTGIFNA) 


UPSALA 
Ww. SCHULTZ 


NIE! DR RABEN PRADES 


»Gud, lär mig dock besinna, 
Hur snart mitt lif förgår! 
Liksom en dröm förrinna 
Dess dagar och dess år. 
Om flere eller färre 

Åt mig Du mätte ut, 

De likna dock, o, Herrel 
En flyktad dröm, till sluts. 


För två månader sedan var denna stad klädd i högtids- 
skrud. Vi firade då en stor minnesfest, en jubelfest för hela 


vårt land, De dagarna voro ock en personlig högtid för den 


unge man, hvilkens minne i dag församlat oss här; han mot- 
tog då under högtidlig salut och festliga toner äretecknet på 
den akademiska värdighet, som var lönen för mångåriga mö- 
dor och förhoppningar. Ett långt lif tycktes nu ligga fram- 
för honom. Han hade alla förutsättningar, att det skulle blifva 
både gagneligt, lyckligt och ärorikt. Skulle det väl blifva så, 
som han och många väntade? Denna stund är svaret derpå. 
Vi äro nu på höstdagen åter samlade till en högtid. Denna 
gång är det blott hans högtid. Han är, om vi så få säga, 
»dagens hjelte». Ack, men en fallen hjeltel Vi äro samlade 
för att, sedan vi än en gång likasom koncentrerat oss på att 
ära hans minne, föra honom bort, gömma honom i jordens 
kalla famn, der han, såsom snart vi alla, skall varda till stoft 
och inom kort förgätas, såsom hade han icke varit till. 


Ups, DV, 
ALA, Epv,. BERLINGS POKTRYCKERI, 1893. 


Ja, detta är lifvets bistra verklighet, afklädd allt Poetiskt 
skimmer. Och hvad säger oss Du allt detta, och särskildt 
hvad säger det eder, unge vänner, här församlade, hvilka jag 
så gerna särskildt tilltalar vid ett tillfälle sådant som detta? 
Det är allt ett högt och inträngande rop om /lifvets opålit. 
lighet. 1 dag ega, i morgon mista; i dag leende i lifvets vår, 
i morgon gömd under dödens vintertäcke. Men betänka vi 
nu detta, så att hvad som kommer icke kommer oss för ha- 
stigt uppå? Och betänkte han det, han, hvilkens bana så 
hastigt afbrutits? Dock vi hafva ju i sanning skäl att vända 
en sådan fråga först emot oss sjelfva. 

En annan lärdom, som vi väl må hemta af denna stund, 
är påminnelsen om vårt beroende, vårt absoluta beroende af 
en annan makt än vår egen eller andra menniskors. Huru 
gerna hade vi icke behållit denne begåfvade unge man kvar 
ibland oss. Och kanske hade han sjelf gerna så önskat. Men 
nej. Han blir kallad, dock icke af ett blindt öde — hvem 
vill väl vara så blind, att han menar, att det är en blind makt, 
som regerar denna in i de finaste detaljer så förunderligt in- 
rättade verldsorganism? — nej, han får befallning från högsta 
ort att lemna sin plats och komma hvart? Se just detta 


gör saken först rätt allvarsam : han blir kallad till redogörelse 
för den, låt vara korta tjenst, 


Denna tjenst var alltså allenast 
blifva uppenbart, om en högre, 
anförtros honom i en ljusare ve 
Pröfning skall icke varda korts 


som varit honom anförtrodd. 
en proftid. Nu skall det 
varaktigare ställning skall kunna 
rid. Och måttstocken för denna 
ynta menniskors, utan den All- 

seendes, som frågar efter hjer . 


- tats tankar och uppsåt och fram- 
för allt efter trohi SS 

eten mot Honom i nk- 
TSE ällns och mot evighetssynpu 


l Hvilket omätligt allvar 
icke öfver vårt lif, då dc 
berört är allas vår s 
må vara kort eller 


upprepa vi, m. å., hvilar alltså 
Som vi här i några drag hafva 
tällning ; hvilket allvar öfver lifvet, det 
långt, hvilket allvar öfver det ögonblick, 


3 


som vi nämna »i dag»! Och icke minst hvilket allvar öfver 
vår ungdomstid, som ju är lifvets såningstid, så djupt grund- 
läggande i alla afseenden för hela framtiden! Men betänka 
vi nu detta? Ja, hvem af oss betänker det, såsom sig bör? 
Men derför behöfva vi påminnas och påminna hvarandra 
därom åter och åter. Och därför behöfva vi åter och åter 
just dessa gripande, öfverraskande former af påminnelser som 
dylika så ömmande, så oväntade, så närgående dödsfall. Så 
hör då, du främling i denna verld, det mäktiga rop, som ut- 
går från denna bår, denna öppnade graf: »gör dig redo, icke 
blott för att lefva, nej, för att dö»! Den bland oss, som nyss 
börjat sin bana, så väl som den, hvilken står nära dess slut, 
men ännu har hopp om några dagar, han göre sig redo till 
uppbrott, vore det ock redan i morgon. 

Härvid kommer mig ett ord i sinnet, som låter sig an- 
vändas i många förhållanden, ett af de många välsignade ord 
vi hafva från vår uppståndne Frälsare; och jag vill här göra 
en tillämpning af detsamma. Det lyder så: Den som har, 
honom skall varda gifvet; men den som icke har, af ho- 
nom skall ock varda taget det han har. 

Gåtlika ord vid första påseende, men ett ord, som — 
likt vår Frälsares utsagor i allmänhet — just genom sin enig- 
matiska korthet är så väl egnadt att fastna i sinnet och upp- 
väcka vår andliga slöhet till eftertanke. 

Hvad menar väl vår Frälsare här med att »hafva» och 
»icke hafva»? Vi förstå det, om vi påminna oss, hvilken 
skilnad det är i lifvet mellan begåfning och sjelfförvärfvad 
egendom, mellan »det ärfda» och »det förvärfda». PORN CER 
senare, eller åtminstone endast det arf, som jag så att säga 
gjort tll mitt eget, är i egentlig mening en menniskas egpog 
dom, som hon duger att sköta och förvalta. Och härvid DS 
vi icke tänka blott på dem vi kalla »begåfvade»; vi hafva ju 
alla undfått gåfvor af vår skapare; ja, hvad kar du, GC mens 
niska, som du icke har undfått? Och dessa gåfvor äro vis- 


4 
serligen grundvalen för allt egande. Men att hafva fått gåf- 
vor är ännu icke att >hafva»> eller verkligen ega. Vi känna 
ju detta icke minst från kunskapens område. Med den rika- 
ste begåfning måste dock en hvar mödosamt arbeta vid 
kunskapers förvärfvande. Och vi känna desslikes af en SOrg- 
lig erfarenhet, icke minst i denna ungdomsstad, huru gäfvor, 
både kroppens och själens och de yttre förmånernas, kunna 
bortslösas, ja, på det skändligaste missbrukas 

Så är det på lägre områden. Skulle det väl kunna vara 
annorlunda på det högsta? Skulle icke äfven där vara en 
skilnad mellan det undfådda och det förvärfvade? Äfven der 
hafva vi visserligen alla undfått gåfvor. Jag nämner exempel- 
vis endast söndagens gåfva, denna hvilodag midt i lifvets släp 
och arbete, denna alltid återkommande evighetsstund i ögon- 
blickslifvet. Och hvad ligger icke bakom denna gåfva; den 
innehåller i sig gåfvan af en Frälsare, för oss död och upp- 
stånden, och, af en hel nådesinrättning och nådetid, erbjuden 
genom honom. Men skulle väl nu på detta område något 
kunna blifva vårt eget utan gen 
ett förvärfvande på begåfningens 
detta egna på det högsta området 
— ett högre evighetslif i 
därmed sammanhänger såso 
det då framför allt detta vy 


3 


detta hem och sin barndoms traditioner. Men »hade» han nu, 
i den djupa mening, i hvilken vår Frälsare begagnar detta ord? 
Han allena vet det, och inför honom blifver det nu uppen- 
bart. Jag skall allra minst döma därom, som knappt kännt 
mer än den bortgångnes namn, intill dess jag i dag blifvit 
ställd här för att föra ordet vid hans jordefärd. Men därför 
vänder jag i stället frågan mot mig sjelf och mot oss alla: 
»Hafva vi några verkliga inre egodelar, dem döden icke kan 
taga ifrån oss? Sannerligen, utan detta blir döden för oss 


Fv, 
Re 


endast såsom en förskräcklig »röfvare». Han tager ifrån oss 
allt: lif, ställning, egodelar, vänner, njutningar, utmärkelsetec- 
ken, allt. Så sjunger ju en af våra stormän: 

, 


»Snart, från allt hvad lifvet eger, 
Går jag bort, att kall och stum, 
Sofva på mitt trånga läger, 

I mitt låga hvilorum; 

Öfver mig den gamla lagen 
Ljuder snart vid mullens fall: 
Mensk”a! du af jord är tagen 
Och till jord du varda skall». 


om förvärfvande, visserligen 
grund? Och hvad är väl 
annat än — i första hand 
vår egen varelse, med allt hvad 
m förberedelse och frukt. Så är 
år Frälsare åsyftar, då han talar om 
och att få mera eller mista hvad 


Och en annan skald säger: 


»Mig följer ej det mynt, som går, 
Den skatt, som vinns i verlden>. 


blotta begåfningen. 
för ett afslutadt jordelif. Här var 


ar äfven mycket förvärfvadt, efter 
SR kunskape 
Pålitlighet och mera sådant. 


gaste gåfvor. Och han hade 


Så säges det o 3 
m honom — också bevarat stor pietet mot 


Ja, hafva vi icke mera än blott begåfning, då a i 
döden allt, förutom sjelfva den nakna tillvaron. Och evig er 
ten skall icke snart lägga några nya gåfvor eller Ke 
dens händer, som visat sig endast missbruka hvad han haft, 


eller bruka det endast i sjelfviskt syfte. Därtill är den för 


; ä uru ofta 
vis och för rättvis. Se vi icke t, o. m. redan här, h 


å issbru- 
skickelsen till en dom beröfvar den begåfvade, som missbr 


förvärf- 
kat sina gåfvor, nästan allt. Blott det som genom 


; i dt eller 
vande likasom »grott in» i min varelse — vare sig go 
ondt — följer mig på den andra sidan. 


Men där möter då ock för den som »hars» det saliga, 
det nådefulla löftet: >honom skall varda gifvet», JAy han skall 
ock hafva nog». Där skall det då beskäras begåfning, på det 
förvärfvades grund, begåfning, icke med några nya ovissa lå- 
neegodelar utan med hvad skriften kallar det >sannskyldiga», 
»det eviga» Där skall då den fattigaste, den minst begåf- 
vade, blifva rik, långt framom allt hvad lysande heter på jor- 
den — nämligen den som i det lilla varit trogen. Hvilken 
uppmuntran, m. ä., till trohet — mot Gud, mot vår Frälsare. 

Vi hafva med det sagda sökt att tolka något af den lär- 
dom, som denna stund med sitt teckenspråk vill gifva oss. 
Men det är ock något annat, som på en stund sådan som 
denna har rätt att komma till tals; och det är — Sorgen. 
Det är ju en sorgefest vi här fira. Och äfven åt denna känsla 
har vår Jesus gifvit rätt, gifvit luft, då han sjelf stått vid graf- 
ven, gråtit vid grafven och tröst 
tröst. Ja, så har han gjort, h 
ligaste» bland alla menniskor. Och det Synes mig, som blefve 
vi just vid denna graf särskildt erinrade om den märkliga be- 
rättelsen i Johannes' evangelium, som begynner så: »En man 
vid namn Lazarus från Bethanien, Marias och hennes syster 
Martas by, låg sjuk. Och Jesus älskade Maria och hennes 


Syster och Lazarus», Här står ju i dag bland andra en sör- 
jande syster vid en broders graf. 


jag säga till de Sörjande: 
älskar eder, älskar hvarje 
älskas». 
gen nu Säga eder, den bortgångnes älskade 
; 2 åt sorgen, åt eder Sorg? Vi vilja säga: 

stort, huru ljuft Er rg gåfva likasom glädjen». Huru 
SR : rösteligt att äfven här få tillämpa det 
efter från ljuseng fader» all fullkomlig gåfva kommer ofvan- 
; gångnes närmaste, skolen 

att jäfva detta ord. Så var då döds- 


at de sörjande med evighetens 
an Menniskosonen, den »mensk- 


Och i alla händelser vågar 
”Jesus älskade den bortgångne och 
menniska, så långt hon låter sig 


”Sorgen är en gåfva, 


huru 


1 


budet, så är denna dag icke blott budskap om något som 
tagits ifrån eder, utan de äro äfven en gåfva, ett nådestillbud. 

Men äfven här gäller det ordet: »Den som har, honom 
skall varda gifvet, och den som icke har, af honom skall ock 
varda taget det han har. Äfven gent emot sorgens gåfva är 
det icke blott fråga om begäfning, utan ock om förvärfvande. 
Man kan träffas af sorg och olycka på det sätt, att man icke 
alls tager vara därpå utan allenast glömmer, blir knorrande, 
hård och till sist slö mot sin bittra erfarenhet. Men man kan 
ock taga sorgen med gudsfruktan, med djup besinning, med 
undergifvenhet och till sist med tacksamhet. OA man, 
då blir man egare, herre, öfver sorgen. Och då »får» man 
också »mera», man får sorgens frukt. Ur sorgen födes något 
nytt i den invärtes menniskan, där sker en Trigörelge från (CE 
utvärtes och ett rotande i det eviga. Vi minnas Ju det SST 
apostoliska ordet: »Vår bedröfvelse, som är timlig och ig 
föder i oss på ett öfversvinneligt sätt, i ett FÖTTERNA 
en evig fullvigt af herrlighet». Ja, mina älskade, Sö här ig 
sörjande, då går det med eder såsom med VE RS 
fån igen eder broder på ett högre sätt, och framför allt s SS 
I vinna ett fastare tag i Honom, som vid Lazari graf, oc 
därmed vid alla grafvar, har sagt sitt segerord: »Jag är NER 
ståndelsen och lifvet; hvilken som tror på mig, han Fen lefva, 
om han än blefve död». Kan jag ert säga eder något mera 
ei å ättre till ära åt eder sorg? LA 
va He sätt vill också denna högtid vara en pk u 
oss alla, åt det lärosäte, den ungdom, den ERT je 
tion, som den döde tillhört. Vi sade icke Son 0 

é den bortgångnes högtid. 
jan nämnde, att detta var allenast en föllots Suge 
Det är ju i dag ock söndag, lifvets, den Ore NR 
Hvad hafva vi icke i detta! En ere PRE 
ju en profetisk glädjehögtid. Men nu BR ber en 
>förvärfya» denna  gåfva; och det” skall 2 SS man plä- 
detta eller icke, när detta tal tystnat, när de 


| 
i 


I 


8 


gar sjunga vid en bortgångens graf förkiingat, När vi ski 
rats hvar till sitt, om vi då sätta oss ned i vår ensamhet och 
tänka för egen räkning, eller än bättre, om vi då böja knä 
inför den Evige och säga: »Herre, hjelp mig att lefva och att 
dö, hielp mig att göra mig redo, om det Vore redan till; 
morgon. Ja, 

»Gud lär mig dock besinna, 

Hur snart min tid förgårs. 


Vårt allvar skall visa sig däri, om vi fatta något nytt 
uppsåt att lefva rätt, eller åtminstone fatta ett första uppsåt 
därtill, därest vi hittills hört till de tanklösa ; det skall visa sig. 
om vi vilja begynna att på allvar ”förvärfva> något Sannskyldigt 
godt för den invärtes menniskan. 


det eviga lifvets hopp, tröst o 
stoft till den Sista hvilan, 


t jordfästningen : I Petr. 1: 3—5( 
: : 24; Sv. Ps. 499: 5—6). 


Af samme författare finnes att tillgå i bokhandeln: 


Minnesord 
- vid 
Jacob Axel Josephsons likbegängelse 
i Upsala Domkyrka den 3 April 1880 


Pris: 15 öre. 


INR Ren 


Ord vid P 
ont /ikners 
us Wikners graf, 
Upsala den 25 Maj 1888 


Pris: 50 öre, 


Förr. 


Pris : 2B SN 


ORD 


VIKTOR RYDBERGS GRAF 


STOCKHOLM, S:t CLARA DEN 26 SEPT, 1895 


Wo IRIUCDERN 


AKADEMISKA BOKHANDELN, UPSALA 
I DISTRIBUTION 


O Gud, om allt mig säger, 
Att jag ej dröjer här, 
Hjälp att jag öfverväger, 
Hur dyrbar tiden är, 

Och frukter samlar in 
Utaf den stund jag äger; 
Den nästa äs ej min. 


Så gif då, evige Gud, oss nåd att kunna be- 
gagna äfven denna högtidliga stund till en evighets- 
stund, den Du värdes välsigna. Amen. 


Vi förstå endels — säger en apostel — och 
profetera endels. Men då det kommer, som 
är fullkomligt, så skall det försvinna, som är 
endels. 

Vi igenkänna dessa ord ur det välbekanta ka- 
pitlet »Kärlekens pris», 1 Kor. 13. 

Då för några dagar sedan lästes i våra tidnin- 
gar eller sades mun från mun: »Viktor Rydberg är 
död», gick det nog likasom en djup suck genom vårt 
folks hjärta, så långt hans namn var kändt; och det 
var kändt vida. Hvaraf kom sig denna allmänna be- 
kantskap med honom, och hvarför denna känsla af 
UPSALA 1895 4 saknad efter honom? Var det icke därför, att han 
Almqvist & Wiksells Boktryckeri-Aktiebolag var en af de betydelsefulla röster, som tid efter an- 


-— 4— 


n af Försynen uppväckas till att tala ur djupet af 
é ga ut något af det bästa som 


samtids hjärta, att säg ; 
men ej själf förmår kläda i ord, eller 
åsom mera dunkla aningar 

Huru mycket han nu än 


och han har i san- 


den innerst känner, 
tänka ut de tankar, som $ 
häfva sig i tusendes bröst. 
hade att härvid förebrå sin tid — 
sanningsord 
vi skulle vilja kalla den 


ning sagt den allvarsamma har han 


dock utfört 
en viss »siare-mission> (ty snillet har alltid någon stare- 


sin mission — 
gåfva) — på ett sådant sätt, med sådan skonsamhet och 
med en sådan formfulländningens makt, och kanske 
så pass på afstånd från verkligheten, att tiden icke 
haft anledning nog att »förargas på honom» — något 
som blott alltför ofta är fallet med dem som hafva 
den svåra kallelsen att vara sin tids i djupaste me- 
ning »gudasända» profeter. Han var alltså älskad af 
sin samtid såsom en både mäktig och vänlig tolkare 
af mycket ädelt och stort, som rörde sig inom den 
på tankens och hjärtats område. 


ket mött dess djupare kraf. 


Han hade i myc- 
Det var ju han, som vid 
ett af de senaste årtiondenas högtidligaste ögonblick 
uttalade till tusenden, och bland dem till många nar 
tioners församlade representanter, dessa välbekanta ord: 
"Gå fram du mänsklighet, var glad, haf tröst, 

ty du bär evigheten i ditt bröst." 

Så var det då ju ej underligt, om budskapet om hans 
bortgång blef ett nationellt sorgebudskap. 

Den bortgångne har i sig förenat många stora 
egenskaper. Han var tänkare, historieforskare, skald 
och därtill en allvarlig religiös sededomare. Sådana 


5— 


i sin tid en stor uppgift, stort infly- 
Deras röst höres 


personer hafva 
ock ett stort ansvar. 
n predikants af mången, som försmår en van- 


tande, men 


såsom e 
lig folkpredikan i våra kyrkor. De kunna sägas ut- 
öfva ett slags andligt förmyndarskap för mängden, men 
ock ett frivilligt diakonat, och det icke så mycket för 
de ringa och fattiga, som icke mer för de bildade och 
lyckligare lottade. Och sannerligen, äfven bland dessa 
behöfves ett diakonat. Ty det går lätt nog att för- 
lora fästet och sjunka djupt såväl på höjderna som i 
dalarna. Och den vanliga enkla predikan af sannin- 
gens ord når icke alltid fram till höjderna. — Sär- 
skildt hade vår bortgångne vän en mission bland den 
bildningssökande ungdomen, bland annat emedan denna 


— såsom vi tro — ansåg sig i honom hafva en kraf- 


tig målsman för en af dess lifligast kända rättigheter: 
tankens och forskningens frihet. Och vi våga säga 
— och den här närvarande talrika ungdomsskaran bär 
vittnesbörd därom — att denna ungdom också, så 
vidt känner och aktar sitt sanna själf, sörjer en 
uppriktig sorg vid Viktor Rydbergs graf, på samma 
sätt som vid hans själsfrändes, den af honom starkt 
påverkade oförgätlige tänkaren Pontus Wikners graf. 

Emellertid »vi förstå endels och profetera endels», 
sade apostelen, och han uteslöt från denna dom sär 
Skulle då detta icke gälla äfven 
mkring hvilkens fallna 


den 


kert icke sig själf. 
om vår ädle tänkare-skald, o 
stofthydda vi i dag äro församlade? Det hör till vår 
mänskliga inskränkthet, att vi sällan förmå fatta nå- 
got riktigt helt och fullständigt. Så t. ex. om detär 


i 3 
Fa 


| 


SN 


NN —— 5055 
TREK TR RR TA 


ir dj ripe det gudomligas auk- 
gon, som blir djupt gripen af det gu ig 


" f IH a 4 
nu vill göra denna kraftigt gällande i en 
så förledes han lätt att 


pritet och 
Syndig och upprorisk värld, 5 
förbise den mänskliga frihetens och utvec klingens rätt. 
Har någon åter erbållit en klar blick, en kärlekens 
och medlidandets blick, på det mänskligas rätt, så 
glömmer han blott alltför lätt, att den trotsiga män- 
niskan, just för att kunna blifva och vara verkligt fri, 
behöfver känna trycket af det evigas auktoritet öfver 
sig. Ja, vår jordiska tillvaro är, kan man säga, en 
ständig kamp mellan det gudomliga oc h det mänsk- 
, då mänsk- 


liga. Och ännu har den dagen icke rar 
ligheten — efter att först hafva blifvit riktigt medveten 
om det stora i dess frihetsrätt på tankens och viljans 
område — dock villigt och ödmjukt böjer sig ned in- 
för den allsmäktiga kärlekens fötter och säger: >Du 


allena förstår allt, Din lag allena är utan vank, Dig 


allena vill jag därför tro, lyda och tjäna evinnerligen». 
Men först när detta har skett, är mänskligheten hvad 
den bör vara, har den — för att tala med tänkarna 
— förverkligat sin idé», blifvit ett >Guds rike 

Vår bortgångne vän har stigit både högt och 
djupt med sin tanke. Han har försökt blicka in i 
Guds väsen och se ned ända i Hades” djup och Ge- 
hennas afgrunder. Han har därvid icke dolt, att han 
stundom trodde sig nödgad till strid mot en och an- 
nan i den kristna kyrkan allmänt gällande lära, och 
detta t. o. m. af de viktigaste. 


; Här är icke stället 
att därom disputera med honom. 


u Vi upprepa blott 
om honom: »Vi förstå endels och profetera endels». 


— 7 — 


någon verkligen »profeterat»>, så kan deticke 


Har nu : hä é 
Har åter någon i något hänseende 


plifva om intet. än 
oriktigt — och än mer, har han tillika ledt 


andra att förstå oriktigt — så skall han nog en gång 
förödmjukelse nödgas erkänna detta. Dock må 
vi härvid icke glömma, att den högsta kärlek, som 
talat i denna värld, bland annat har sagt: » Hvilken 
som säger ett ord emot Människosonen, honom skall det 


»förstått» 


med 


varda förlåtet». Blott den som »försmädar den helige 
Ande har ingen förlåtelse». Och nog har vår bort- 
gångne vän velat tjäna den gode Anden. Nog älskade 
han Jesus Kristus. Nog har han velat skilja mellan 
mörker! och ljus och ställa sig på ljusets sida. Nog 
har han kämpat för »det ideala», det eviga, och det 
med stigande allvar. Han hade ju låtit skrifva på 
fönstret ; sitt rum: »Desidera ardua, desidera Dium>, 
som vi kunna så öfversätta: »Sök det ideala, sök det 
i Gud». Och dessa ord stå nu ock på hans kista. — 
Nog trodde han också på en allvarlig dom öfver 
mörkrets väsen och gärningar, t. ex. öfver den hejd- 
lösa mammonstjänsten, trodde icke blott på en »Grotte- 
kvarn» — den såg han för resten inför sina ögon — 
utan på den gudomliga domskvarnen, som — för att 
begagna ett gammalt ordspråk — »mal långsamt, men 
fruktansvärdt fints. Dock ville han; i en ädel opti- 
mism, i det yttersta tro på det godas slutliga seger. 


Och hvem vill icke detta — om han eljes vill det 
godt är -— blott att den ene måste tänka sig denna 


seger på olika sätt än den andre och kanske har REen 
pare blick för djupet och intensiteten af det onda än 


TR 


FER (Ga 
i 


den andre. Månne icke äfven vår apostel tror på det 
godas slutliga seger, då han talar om att »det full- 
komliga skall komma, och att då det skall försvinna, 
som är endels», eller då han på ett annat ställe säger, 
att en gång »allt måste blifva Sonen underlagdt»? 

Var det därför någon stund, då de förstörande 
makterna i samtiden — dessa. som tro blott så långt 
som vårt öga kan se, låt vara vårt af synglaset skärpta 
öga, och som lita hlott på den starkares rätt i kam- 
pen för tillvaron — trodde sig äga Viktor Rydberg 
på sin sida, så bedrogo de sig och hafva nog ock i 
sin tid insett det. 


. Dock, vi måste hasta med vårt afskedsord, och 
vi få ej glömma, att vi stå, icke i en föreläsningssal, 
utan i en kyrka vid en bår. Och därför ännu blott 
ett evighetsord. — Nu är ju han, som nyss gick och 
talade och skref ibland oss såsom en stänkens och 
ordets heros, nu är han med alla sina tankar, sina ord 
sitt jag och hela sitt lif i evigheten och inför ei 
hetens domstol. Döden — »förskräckelsens konung» 
som han kallas — har åter på en af jordens ädlingar 
Nin - konungamajestät. Så må då vi, som stå vid 
ans å å i ; 

ös See Sr hans minne, också 
Sen k ock den, som i sista 
jr FÖRE om hvad som är verkligt stort eller litet 
ch därför skola vi, kortsynta männi å NE ke 
änniskor, hålla inne 


med i e 
domen, till dess vi själfva en gång genomgått 


— 9 — 


så pröfvat hvad evighetens dom vill säga. 


den och 
Då skola vi nog komma på skam med mången vår 


gas förundra oss öfver Guds dom. Då 


dom och nöd 
skola vi bland annat få se sanningen af det ordet: 


Den, åt hvilken mycket har blifvit gifvet, af honom 
skall mycket varda utkrafdt». Och därför kan det 
hända, att många, som här vore »de främsta», där 
plifva »de yttersta». Men då skola vi å andra sidan 
få se, huru ingen dömes blott efter hvad han hunnit 
blifva i denna värld, där så ofta ogynnsamma förhål- 
landen leda vilse eller förkväfva ett godt verk i dess 
första utveckling, utan framför allt efter hvad han in- 
nerst velat. Här komma oss den bortgångnes egna 


ord till hjälp: 


aHvad rätt du tänkt, hvad du i kärlek vill, 
hvad skönt du drömt, kan ej af tiden härjas, 
det är en skörd, som undan honom bärgas, 
ty den hör evighetens rike till.” 


Med ett ord, det afgörande skall vara, om vår sträf- 
van gått uppåt eller nedåt eller häftat vid jorden. Där- 
för skola vi ock få se, huru många, som här voro de 
yttersta, skola blifva de främsta; men ock huru mån- 
gen, som väl ville och sade det goda, men ej förmådde 
genomföra det i sitt lif, försummade det rätta öfvandet 
däraf, eller hvad skriften kallar »byggandet med oför- 
gängligt material», ännu i en annan värld skall be- 
höfva i mycket upplysas, fostras, renas, ja, tuktas och 
kanske börja nästan från början, innan han lär att 
lägga af det som var endels och kan mottaga det 


orre 


fr 
| Närten vera faver 


I 1 


I 
i 
ensoonee 


TT 


LSE LES apan råna 


EE 
Och så menade nog icke hel- 


som skref dem. Han skref 
afskrift och därför om sig 


lande om alla och allt. 


ler den allvarlige man, 
ord till sin egen gr 


fullkomliga. Detta är för öfrigt en sanning, som vår 
bortgångne vän skulle varit den siste att förneka. 


1 
Så läggom då handen på vår mun inför evig- i ju dessa 4 a E i 
hetens majestät. Framför allt vare fjärran ifrån oss s själf. Detta »allt», SOM skulle af grafven försonas oc n 
i gällde alltså närmast honom själf. 


af himlen förklaras, 
Han uttalade därmed sitt ödmjuka hopp och sin bön, 
en god död få ro från den oro, i hvilken 
ansvarsfulla ställning försatte honom — 


all människoförgudning. Men sörja må vi göra och 
känna saknaden djupt — både de som stå nära och 
fjärran. Ja, må Svea sörja sin ädle son och gömma 
hans minne. Och tacka må vi desslikes, tacka öd- 
mjukt den Allrahögste för hvad Han genom den bort- 


att genom 


hans höga, EE 
denna höghet, om hvilken man sagt, att han ej »njöt» 


den, men >»bar» den såsom en börda. Så uttalade 
han ock därmed sitt hopp, att hvad som af honom var 
brutet mot någon här på jorden måtte, om ej förr, 
vid grafven glömmas af ett försonligt hjärta; och ändt- 
ligen låg i hans grafskrift hans hopp, att hvad som 
här i honom blifvit i ofullkomlighet begynt, och som 
han sett och gjort i dunkel, skulle blifva upptaget med 
nåd och fulländadt af himmelen, som han dock velat 
tjäna, och han själf där blifva mottagen i barmhärtighet. 

Så förstådda, äro ju dessa ord sköna och i 
många fall tillämpliga. Och så tydda ville vi nu ock 
skrifva dem på vår bortgångne väns graf. Också han 
har, såsom den nyssnämnde stormannen, burit en harpa 
eller varit »en harpa i Norden», — ja, en harpa, som 
ljudit så högt, att den framkallat djupa återljud i 
många små eolsharpor, som, sittande hvar i sitt fön- 
ster, ej förmått gifva något ljud ifrån sig, förrän vin- 
den kom med toner från en riktig harpa. Själf känslig, 
såsom ädla andar äro det, för hvarje beröring, har 
han nog vid sin sång känt mycket med af jordens 
oro. Huru djupt han kände världssmärtan, antyder 


j 
| 
| 
CR 


i 
| 
i 


gångne gaf oss af ljus, sanning, renhet, idealitet, stora 
och ädla tankar. Vår vän är själf därvid vår försångare, 
han som ju slutar en af sina diupaste sånger med or- 
den: >Han (Gud) är — och Honom äran». Och må 
SK vi gömma hvad vår bortgångne vän sade oss och re- 
petera det så ofta och så länge, tills orden -— idéerna — 
blifva i oss förkroppsligade, omsatta i kött och blod. 


G äs vår hufvudstads väldiga kyrkogård finnes en 
graf, välbekant för alla — den bildar ju midten af 


denna »de dödas stad» — på hvi fr 
kända orden: Ed på hvilken stå ristade de 


"Jordens Oro Wiker 
För den frid som varar. 
Grafven allt förliker, 
Himlen allt förklarar", 


Vi sk i i 
ulle storligen misstaga oss, om vi utan 


vidare toge des a Or å - 
g S d såsom en allmän sanning gäl 
, 


[ —L 
Y —]]-  2+-=""sSvymeg- 


| CS 


en den af hans djupaste, där 
a in i världen, att det är 
en »lodlöst djup? synd »att glädjas, då syskon lida, 
att jubla in i koren af millioners jämmer>. Nu har 
han fått ro, åtminstone från jordens Oro. I dag äro 
väl alla eolsharporna stämda i moll, emedan hans 
Men må dock slutaccordet från dem 
Ty öfver grafven ljuder ju förso- 
Vi skola i nästa ögon- 
na stofthyddan 


an i en annan sång, äfv 
han låter en anakoret rop 


harpa brustit. 
gärna bytas i dur. 
ningens och förklaringens ord. 
blick höra det, då vi öfver den fall 
uttala icke blott de entoniga dödsorden: »af jord är du 
kommen, jord skall du åter varda», utan ock lifsordet: 
»Jesus Kristus, vår Frälsare, skall uppväcka dig på 
den yttersta dagen.» Se, detta är den kristna trons 
och hoppets segerord. Det är källan till allt hvad 
förhoppning heter i ett människohjärta, vid grafven, 
— och »kärleken får ju hoppas allt>, säger vår apostel. 
Ja, detta lifsord är — huru vi nu månde förstå det 
— ett löfte, att Jesus Kristus, lifvets Herre och Ko- 
nung — huru mycket eller litet vi än här må hafva 
förmått fatta af Hans underbara person — dock till 
sist skall segra öfver allt och i allt, som hör lifvet till. 
å Mad ljudet af detta ord måste ju själfva döden, 
ERE PRO stiga ned från sin tron och 
då sorgen och baden: ES Se bår a jen 
trons och äppel vin E a os 4 Ke + 
förmår detta i dag SR Ge i ES Kp 
nära, där våga vi däck 3 FR Bk Ras SSE 
kassen jer viska det ett tröstens ord. 
s af en vers, som vår psalm- 


18 


äldrahjärtan, hvilka 


att säga till hulda för 
Ja, blifve vårt slut- 


d ett barns graf. 
kla barnaversen: 


bok lär OSS 
stå sörjande v! 
ord den lilla en 


Hugsvalens dock, 
Och tänken nu me 


I ömma bröst, som blöden 
d stilla tröst på döden. 


Han ej förstörer, 
Han endast förer 


jorden hvad som jorden ej tillhörer:. 


Från 
Och så bedja vi till sist: 


tro och lydnad 


O Jesu, gif, att barnslig 
h prydnad, 


För oss må blifva själens ro oc 
Som barn allena, 
Med hjärtan rena, 
Du vill oss i din Faders hus förena. 


Amen. 


Joh. 11: 25 och 5: 
1 Kor. 15: 59; 
i nya psalm- 


Efter jordfästningen lästes: 
28, 29, PS. 39: 5 6, Joh. 14: 2, 3 
3—-58, samt följande psalm nir 509 


boksförlaget: 


Jag längtar af allt hjärta 

Att saligt skiljas hän 

Från all min nöd och smärta 
Och bli hos Gud, min vän, 

Jag önskar hädanfara 

Från sorger, flärd och brist 

Och evigt, evigt vara 

Hos dig, o Jesu Krist! 


LE 


Du hafver med din pina, 
Ditt kors, din bittra död, 
Försonat synder mina, 

Mig frälst från evig nöd; 
Och därför skall det hända, 
Att jag i himlens höjd 

Hos dig förutan ända 

Skall få en evig fröjd. 


Visst tycks det ljufligt vara 
Att länge lefva här; 

Men dö och hädan fara 

En skräck för mången är. 
Min glädje dock skall blifva 
Att vänta, Jesu, dig, 

Som bättre lif kan gifva: 
Ej döden skadar mig. 


Om världen bjöd det bästa 
Af allt hvad godt hon har, 
Att mig vid jorden fästa 
Och här mig hålla kvar, 
Allt detta jag föraktar 

Och snart det ock förgår; 
Jag himlen eftertraktar 
Och snart jag himlen når. 


Gud signe eder alle, 

Som blifven här en tid; 
En gång han er ock kalle 
Till sig i evig frid; 


— 15 — 


Hans ängel följe eder 

I denna sorgedal 

Uppå den väg, som leder 
Till himlens fröjdesal! 


O, tviflen ingalunda 

På Herrens milda nåd: 
Er tro I skolen grunda 
Uppå hans fasta råd. 

O, följen under färden 
Hans ord, så går allt väl. 
Förkastar eder världen, 
Gud frälsar eder själ. 


Nu all min håg sig vänder, 
O Jesu Krist till dig: 

I dina milda händer 

Jag anbefaller mig. 

Nu får jag hädanfara 

Från sorger, flärd och brist 
Och evigt, evigt vara 

Hos dig, o Jesu Krist! 


BIR 


VID 


— 


På Akademiska bokhandeln i Upsala finnes TYPO GRAFEN 


att tillgå - ED. ZETTERBORGS 1.ms | 


i I Se 
] kring sr ut 


Ord vid Pontus Wikners graf 


(Säljes till förmån för den bortgångnes familj), 
pris 50 öre. BÅR 
Ord vid J. A. Josephsons likbegängelse 1880, | 
af densamme, pris 15 Öre. 1 
UPSALA DEN 15 MAJ 1892 | 


Ord vid docenten doktor Carl Hammarbergs : 
graf 1894, af densamme, pris 25 öre. AF | 


W. R. 
(Säljes till förmån för den aftidnes familj) 


— rt 


Pris 25 öre. Pris 15 öre. 


UPSALA, EDV. BERLINGS BOKTRYCKERI, 1892, 


Si stå i dag inför en lång rad af bårar. En hel 
historia ligger bakom dem, känd närmast af dem som 
stått de bortgångna nära. Men det är En, som känner 
allt och alla, och som har ett fadersöga till alla och 
därför ock skall veta att gifva hvar och en sin plats 
i en annan värld. 

Bland dessa många är det särskildt en, öfver 
hvilkens historia hvilar ett synnerligt vemod, den 
minsta bland dem alla, ett barn, öfvergifvet af både 
fader och moder, hittadt ute på marken och nu icke 
gömdt ens i en vanlig kista. Vi veta ju i någon mån 
hvad som ligger bakom allt detta. Huru se vi icke 
här ett prof på människans omänsklighet, på en grym- 
het, större än vilddjurets; ty detta behandlar ju dock 
icke så sin egen unge. Men låtom oss väl komma ihåg, 
att vi här stå icke blott inför en människas skuld, 


I 
i 


för tvännes. Och denna skuld är 


CA - 
utan åtminstone 1 ” 
som känner alla, äfven om 


uppenbar inför dens ögon, 
de båda i denna tiden 


mänskligt straff. Men huru skall 
då de båda måste fram inför domarens 


skulle lyckas undgå allt 


det väl blifva dem 


på den dag, : ; 
ansikte, då detta barn skall uppträda såsom ett vittne 
mot dem och de båd 

; EEE 
och så få sin dom efter detta vittnesbörd ! 


Vi hafva icke kunnat annat än säga dessa ord, 


a måste vittna mot hvarandra 


som liksom tvungit sig fram helt ofrivilligt och opå- 
räknadt i detta ögonblick. Må de träffa dem de 
kunna och behöfva träffa. 

Vi öfvergå nu till en annan af de bortgångna 
omkring hvilkens stoft de flesta af oss i dag hafva sam- 
lat sig, en man, som ligger här bruten midt i sin ålders 
kraft, bortryckt från maka och barn Vi vilja inleda 
hvad vi hafva att säga om honom med dessa vår 
Frälsares ord: »Allt det min Fader gifver mig det 
kommer till mig; och den som kommer till mig skall 
jag sannerligen icke kasta ut» (Joh. 6: 37). 

Det är ett outsägligt nådefullt ord, detta ord af 
vår Frälsare. Det är stort, att vi hafva det från 
hans mun, stort att få förkunna det bland männi- 
skorna, särskildt för sådana, på hvilka det har en 


verklig tillämpning, Och det är stort att äfven i 


döden kunna tillämpa det på någon bortgången, så- 
som vi här våga göra. 

Den man, på hvilken vi nu syfta, hade egent- 
ligen önskat att gömmas i jorden så obemärkt som 
möjligt. Han sade uttryckligen till mig i sin hustrus 
närvaro, att intet skulle sägas vid hans graf, ingen 
ringning skulle förekomma, inga människor samlas. 
Hvarför månne detta? Det var ett uttryck af den 
djupa ovärdighetskänsla, som fattat honom, och hvil- 
ken var så stor, att man väl sällan möter en sådan, 
så djup och verklig. Sedermera blef han dock villig 
att foga sig i de vanliga förhållandena och däri, att 
hans vänner skulle få åtfölja honom till grafven. Om 
vi nu inför dem säga något om honom, så är det 
naturligen icke för hans skull, utan för vår egen 
uppbyggelse. 

Många af de närvarande, som dagligen stodo 
vid hans sida i arbetet, känna om honom mera än 
den, som nu talar vid hans graf, t. ex. om hans 
arbetsamhet, duglighet och begåfning. Kanske känna 
de ock mer om hans svaga sidor, hans fel, såsom 
hvarje människa har sina. Men säkert känna de icke 
det djupaste, som under allt detta rörde sig inom 
honom och slutligen kom till ett genombrott. Det 
är därom vi nu vilja tala några ord, till det mesta 


+ 


" 


4 SEEN 
hämtade från hans egna yttranden under hans sista 


Och det är af vikt, att vi därvid ihågkomma, 


dagar. i 
att de yttrats under de sist ; 
de sista dagarna eller ögonblicken, och således icke 
kunna betraktas såsom frukter af en inför döden 
asi, utan såsom verkliga ord från hans 


a månaderna, icke blott 


uppjagad fant 
innersta människa. 
Redan i sitt barndomshem mottog han andliga 


som säkert sedan legat på djupet af hans 


intryck, 
därvid ock sådana intryck, som 


själ. Men han mottog 
snarare stötte honom bort från det andliga, såsom 
tyvärr ofta är fallet i hem, där någon andlighet rå- 
der: där är en stor sammanblandning af godt och ondt. 
Han erkände för öfrigt vid blicken på sin ungdom, 
att han haft många fel; särskildt var det bland de 
andra ett, som han djupt sörjde öfver. Han sade 
sig redan från ungdomen hafva varit lidande, dock 
mest lidande af ett oroadt samvete. 

»Alltid har jag», sade han, »trott på och vördat 
en allmakt. Och när om våren marken kläddes i 
grönt och blommor, rördes jag djupt och kände en 
aning om Guds faderskärlek>. Men dock utbrast 
han med sorg — det var nästan det första ord af 
honom, som mötte mig: »Jag har varit, väl icke en 
Gudsförnekare, men en Kristusförnekare>». Då jag 


5 


därvid frågade honom, om han hade något särskildt 
att omtala för mig, sade han: »O, jag har varit svart, 
svart allt igenom. Det är intet bud, mot hvilket jag 
icke syndat». Mera behöfde jag icke fråga honom. 

Huru hade han nu kommit till denna djupa 
själfkännedom? Utan tvifvel hade hans svåra sjuk- 
dom gjort sitt till därvid. Men framför allt kom 
det ifrån hans eget hjärtas förödmjukelse eller från 
Guds Andes verk i honom. Redan några månader 
före hans död, då han ännu låg i sitt hem och några 
hjälpande händer där uppsökte honom, fann man hans 
frälsningsbehof vaknadt och honom själf på god väg 
till Fadren i himmelen. Det är från denna sista tid, 
man har af honom dessa yttranden, som äro vittnes- 
börd om hans inre ställning. Han sade därvid med 
blicken på hvad han genomgått: »O, jag har lidit 
mycket, lidit af värk, sömnlöshet, fattigdom, omsorg 
om de mina, men mest af allt har jag lidit af ett 
anklagande samvete». Särskildt sörjde han öfver att 
länge hafva föraktat allvarliga varningar och påmin- 
nelser från andra. Bland dessa andra var en kamrat, 
som äfven plägade sjunga någon andlig sång för ho- 
öm. Vi veta måhända, att den bortgångne var en 
synnerligen stor vän af musik. Dessa sånger gjorde 
nu ett djupt intryck på honom. »När jag hörde dem>, 


- — HR 


>kände jag dem såsom väckelserop, som 


sade han, 
jag icke kunde motstå». 
Nu på sitt sista åstundade han emellertid att 


blifva en verklig kristen och ville icke taga ett enda 
steg, som icke var fullt ärligt menadt. Dock fick 
han därvid icke genast smaka den inre frid, som han 
sökte, och detta kanske just därför, att han sökte 
den så ärligt. Ännu någon månad före sin död ut- 
brast han: »O, när skall jag komma därtill, att jag 
får frid med Gudb En tid hoppades han ännu och 
längtade efter att blifva frisk, mest för att få en ny 
nådetid och kunna börja ett nytt lif, ett lif i Guds. 
Och därvid längtade han särskildt efter ett rent hjärta, 
ja, hade därefter en verklig hunger och törst, så att 
man i honom kunde igenkänna en motsvarighet till 
vår Frälsares ord: »Saliga äro de som hungra och 
törsta efter rättfärdigheten>. 

Omkring en månad före hans död blef det dock 
ljusare för honom. Efter att hafva haft en svår genom- 
gång i sin sjukdom blef han stilla och nöjd att få 
sluta sitt lif. Och då man nu frågade honom, om 
han ännu hade fått något hopp, sade han: »Ja, nu 
hoppas jag för Guds kärleks skull. Men det är icke 
mycket för Herren att nu få mig, eländige. Ack att 


jag hade offrat åt honom mitt lif i min krafts dagar! 


7 

Men så mycket mer dyrbar blef honom nu den Fräl- 
sare, han en gång förnekat såsom F rälsare, och hans 
blod, som renar från alla synder. Han hade icke på 
lång tid begått den heliga nattvarden. En gång för 
länge sedan, då han det gjort, hade han därvid icke 
förnummit de ljufva känslor, som han hade påräknat, 
Därför hade han trott sig vara förkastad af Gud och 
sedan afhållit sig från nattvarden. Nu var han tack- 
sam att få mottaga denna nåd och begick den om- 
kring en vecka före sin död. 

Särskildt tacksam var han ock för den kärlek 
han fick mottaga från människor. »Jag hade förr», 
sade han, »misstrott barmhärtighetens människor. Nu 
känner jag mig djupt förödmjukad öfver att få mot- 
taga deras hjälp». Han hade ock en synnerligt öm 
omsorg om de sina, att de måtte lära känna Gud. 
Och särskildt tänkte han därvid på sina små efter- 
lefvande barn, önskande af hjärtat, att de måtte vaktas 
för de syndens vägar, på hvilka han själf kom- 
mit in. 

Sista aftonen före sin död var han ännu fullt 
redig, ehuru svag och lidande. Han hälsade då ge- 
nom en besökande väninna till alla, som gjort honom 
godt, och tackade dem varmt. Gärna lyssnade han 
nu såsom förut till det Guds ord, som lästes för 


8 


s han af en bön för en 


honom. Särskildt tilltalade 
däri denne anbefaller 


döende i Roos' lilla bönbok, 
sina anhöriga ät Gud; han 

änmn en gång. Då 
grät han och suckade 
ovillkorligt kände, att 
förnam en försmak af en 
sista ord vid detta tillfälle voro dessa: »Ja, Herre 
Jesus Kristus, jag kommer såsom jag är, jag hoppas, 
Och detta sista ord uttalade han med ett 


bad att få höra denna 


man visade honom en narciss, 


med ett »ack>, hvarvid man 
han i denna sköna skapelse 
högre världs härlighet. Hans 


jag tror 
särskildt eftertryck. 


Sedan veta vi intet vidare af honom, men detta 


gång upprepa och på 


är oss nog för att ännu en 
»Den som kommer 


honom tillämpa dessa Jesu ord: 
till mig skall jag sannerligen icke kasta ut». 
Huru mycket mer skulle icke den bortgångne i 


detta ögonblick vilja säga 0ss, om han kunde tala 


till oss. Men redan denna korta skildring talar ett 
mäktigt språk. Ja, genom den talar han ännu till 
oss, ändock han är död. Hvad vi särskildt därvid 
ville erinra, är detta. Månne det är möjligt, att ett 
sådant lif som detta skulle vara slut med döden? 


Är det icke snarare så, att just nu har det rätt bör- 


jat? Men må detta hans slut beveka om möjligt 


någon bland oss att »börja» tidigare än han. Och 


9 


må det uppmuntra dem som redan börjat. Och 
må det så en gång kunna sägas om oss, då vi ligga 
på bår, icke blott: »han har lefvat, arbetat och lidit 
utan ock, »han har kommit till Jesus och dött i 
frid». 


(Vid jordfästningen lästes Ps. 466: 3—8 i psalmboken och 
Joh. 5: 24—29). 


AE 


- 


Ar 


800. 


DEN 12 FEBRUARI I 
MBER 1880. 


T DEN 6 DECE 


[= 
A 
(==) 
[oa 
am 
FR 
mm 
A 
<< 
[£0] 
-— 
[SA] 
om 
[20] 
=) 
Oo 
—- 


Ord 


vid en älskad Moders graf. 


Jag är fattig och elände, 
för mig. Du är min hjelpare och förlossare ; min 
Gud, fördröj icke! Ps. 40: 18. 

Stor är den nåd, som h 
ska, då hon helt, fullt och rent kan instämma i denna 
och dylika erfarenheter af den gamla fromheten Då 
hvilar ock ett gudomligt välbehag öfver henne. Ty 
Gud är en Gud, som älskar att bo när dem, som 
en förkrossad och ödmjuk ande hafva. 

Men är denna nåd stor, så är den icke mindre 
dyrköpt. Det vill med andra ord säga, att det steg 
är långt, den väg mödosam, som ligger emellan den 
inre ställning, der man i sanning vill och kan uttala 
en sådan erfarenhet af sitt inre armod, och den ställ- 
ning, som tillhör menniskan af naturen, d. v. s. ef- 
ter den fallna naturen. Ty denna natur bär i sig 
högmodets och egenhetens rot, känner sig derför 
stark och rik i sig sjelf, vill åtminstone så känna 
sig, och derför känner den icke det djupa armod, 
som i botten, äfven under den mest skimrande yta, 
vidlåder hvarje fallen varelse; eller om den har nå- 
gon känsla deraf, vill den åtminstone icke ärligt och 
oförbehållsamt, stilla och ödmjukt vidgå det. 

Det fullständigaste uttrycket för denna naturens 
blindhet, sådan den visar sig, då den hunnit rota 
Sig fast, äfven på det andeliga området, och i mot- 


ar vederfarits en menni- 


Fe 


men Herren sörjer 


rue van 
re USER 


MAR FROM be ora 
i H 


i 


AS ROSAS 
' 


sats till nådens upplysande och öfverbevisande ver- 
kan, är det ord, som af Herren sjelf lägges 1 mun- 
nen på en af de första kristna församlingarna AR 
uttryck, hvari den Allvetande uttalar den innersta 
tanken och meningen i dess hjerta: »Du säger (d. 
v. s. du tänker): jag är rik, hafver nog och behöf- 
ver intet; och vet icke, att du är eländig och fattig, 
jemmerlig, blind och naken, | RA 

Men en sådan ställning är så långt ifrån Her- 
rens sinne, att Han framför den säger sig föredraga 
en öppen brytning med sanningen, en dödens iskyla. 
Den är en lögnaktig mellanställning mellan lif och 
död, som Han liknar vid »ljumhet» ett ljumt vatten, 
hvilket Han vill utspy ur sin mun. 

Är det nu så, är derför en frivillig inre ställ- 
ning af armod så nödvändig för att ega Guds väl- 
behag, så är det icke att undra öfver, om den gu- 
domliga kärlek, som icke vill något hellre än hafva 
sin lust med menniskors barn och meddela dem sitt 
eviga goda, gör sitt yttersta för att bringa en men- 
niska derhän, att ett sådant meddelande må blifva 
Honom möjligt, d. v. s. låter hela lifvet vara en för- 
nedringens och förödmjukelsens skola, der menni- 
skan skall lära sig af med naturens vanart och mot- 
taga lärdom i det himmelska armodets heliga barna- 
konst. Redan barndomen och ungdomen förelägga 
oss det första abed i denna kunskap. Och hela lif- 
vet är sedan en stor bok af inre och yttre ord, af 
händelser, erfarenheter och lärdomar, på hvilka vi 
skola öfva oss att läsa rent en sådan bekännelse 
som denna: »Jag är fattig och eländig.» Icke minst 
höra dit de sista erfarenheterna 


af ålderdom och 
bräcklighet, sjukdom och plåga, 


dödskamp och död. 


— 3 — 

Men denna frivilliga armodsställning, 
ken vi hafva talat, som är så skön, 
för Gud, är oskiljaktig från en 
sanna kraftens och höghete 


så täckelig in- 
annan, som är den 
E ns ställning. 
öfvergifver nemligen ingen menniska sin fasta håll- 
punkt i sig sjelf utan att ega en annan. 
hållpunkt är rons, hvilken är uttry 
af vårt anförda språk: »Men Herren 
Du är min hjelpare och förlossare. 
Förblir en menniska utan denn 
och ändock nödgas af skickelsen 
egen vanmagt, då blir detta e 


Frivilligt 


Denna nya 
ckt i dessa ord 
Sörjer för mig; 


a nya häållpunkt 
att erkänna sin 
tt förtviflans tvungna. 
oroliga erkännande, hvarvid kärleken till det egna 
förblir obruten, en kärlek, som i stället att söka sin 
ro i den eviga kärlekskällans urgrund, fridlös flyr 
från denna grund och på samma gång, alltid gäckad. 
återvänder till sig sjelf. sökande hvila utan att finna. 

Derför gå också Guds kärleksvägar med men- 
niskors barn ut på att i och genom förnedringen 
föra dem till £ron. Och derför är det så mycken 
huldhet och vänlighet blandad med Hans stränghet. 
Derför tager och gifver Han skiftevis, förnedrar och 
upphöjer, risar och lisar. dödar och gör lefvande. 
Och då allt detta vanligen icke kan ske hastigt och 
på en gång, emedan derigenom det menskliga kärilet 
skulle söndersprängas, likt ett glas vid plötslig hetta, 
så delas det ut i små portioner öfver ett långt lif, 
som så blir en vexling af ljuft och ledt, af mulna 
och klara dagar, af vår, sommar, höst och vinter, 
intill dess att frukten är mogen. 

Mången gäng under sådana erfarenheter känner 
väl en menniska, såsom om det nu vore nog, såsom 
Yore hon arm nog och såsom trodde hon nog. Hon 


om hvil- 


JENA FO MP HER ÅRA 


— 4 — 
uttalar, så tycker hon, i sitt hjerta fullt och ren 
denna bekännelse: »Jag är fattig och elände, men Hat 
ren sörjer för mig; Du är min hjelpare och förlossare.» 
Men det öra, som icke vill hafva andra toner .ur 
ett menniskohjerta, än sådana som passa för him- 
melska instrumenter och ett himmelskt samljud, kän- 
ner, att här är ännu mycket att göra; och så kastas 
på nytt den under kärlekens fostran varande själen 
i lidandets och förödmjukelsens smältedegel. 

Det är af sådana vexlande erfarenheter, som 
den 40:de af Davids psalmer, ur hvilkens slutvers 
våra textord äro hemtade, är en afspegling. Den 
begynner med en tacksägelse öfver den myckna nåd 
och hjelp, som själen hittills vederfarits. Men derpå 
begynner den på nytt att klaga öfver ny nöd, och 
slutar så med de förhoppningsfulla förödmjukelses- 
orden: »Jag är fattig och elände, men Herren sör- 
jer för mig; Du är min hjelpare och förlossare.» 
Och till dem anknyter sig ändtligen denna böne- 
suck: »Min Gud, fördröj ickeb Detta sista: pför- 
dröj icke! uttrycker själens längtan att helt finna 
sig uttagen ur det smärtsamma förnedringslifvet 
och helt införsatt i det gudomliga kärleks- och 
kraftlifvet. Allt mera rigtas derför denna bön icke 
blott på den eller den enskilda hjelpen, utan på den 
sista fulla förlossningen. Men huru berättigadt än 
detta är, så dröjer det äfven i detta stycke ganska 
länge, innan ex ren ton framkommer ur det egen- 
Sinniga menniskohjertat. Det är nemligen ingen ren 
ton att blott önska sig döden, att vara fri från allt 
lidande. Först det är en ren ton att önska sig helt 
af med sin egenhet, d. v. s. att hafva i begäret helt 
uppgifvit denna egenhet, att hafva fattat den rena 


— 5 23 


ödmjukhetens och kärlekens barnasinne och att 
önska att vara sådan, att man kan i detta sinne helt 
få hvila i Herren, sin Frälsare. 

Denna på en gång så bittra oc 
så allvarliga och dock så nådefull 
äfven denna dyra bortgångna blifvit förd, hvilkens 
jordiska qvarlefvor vi i dag vilja inviga ålder sista 
hvilan, sedan henne förunnats ett lif så långt, som 
det, då det är som längst, brukar förunnas åt men- 
niskors barn. Redan Moses har skrifvit 
för: en sådan lång lefnadsväg, då 
stämda dödspsalm säger: 


h dock så ljufva. 
a väg har för visso 


lagen äfven 
; han i sin hög- 
»Vårt lif varar sjutio år, 
högst åttatio, och då det som bäst varit hafver, haf- 
ver det möda och arbete varit.» 

Mången af de närvarande eller den bortgångna 
närstående torde hafva någon aning om innehållet 
och betydelsen af denna hennes väg, då de t. ex. 
betänka, huru hon, från ungdomen vand vid ett lef- 
nadssätt efter den förfinade verldens art, tidigt hem- 
söktes af de djupaste sorger och förödmjukelser, 
eller huru hon, begåfvad med den lifligaste uppfattning 
och begär efter vetande och meddelelse, var under 
hälften af sitt långa lif nästan utestängd från en af 
vägarne till dylik meddelelse med andra, nemligen 
hörselns. - Ofta frambröt också hos henne i djup 
klagan känslan af denna förlust och af att derige- 
nom vara delvis stäld utanför umgänge med andra, 
äfven de mest älskade, hvarvid hon väl kunde be- 
Sagna dessa och dylika ord ur Psaltaren: »Jag är 
ensam och elände» (Ps. 25: 16). Ännu en annan 
sida af denna väg ligger öppen för allas blick i hen- 
nes tilltagande svaghet och hjelplöshet i den höga 
ålderdomen, hvilket ofta frampressade ur henne dy- 


EE 


ja HERE IMAN 


lika suckar som denna: Min Gud, förr EE 
Det är just hågkomsten af dylika PRORNA 
som kommit oss att välja dessa psalmens or så en 
utgångspunkt för våra betraktelser id hennes bår = 
vi som stått henne närmare än nagon ARNen och 
bättre fått blicka in i de underbara vägar, på hvilka 
Gud fört henne. Dock, Han sjelf allena känner rätt 
det outgrundliga djupet, visheten och barmhertig- 
heten af dessa vägar. 

Att de emellertid icke saknat äfven sin ljusa och 
ljufva sida, det torde icke heller vara så svårt att inse. 
Dit hörde bland annat, att Gud huldrikt drog henne 
ram under fattigdomens dagar, om än genom mö- 
losamt sträfvande, att Han i ensamheten lärde henne 
ärdet af umgåendet med Sig och sitt ord. och nu 
bland annat till sist, att Han förunnade henne att till- 
bringa sitt sista år icke blott såsom förut nära, utan 
z'det hem, till: hvilket hennes ömma modershjerta 
drogs mer än till någon annan plats på jorden. Detta 
var henne länge förvägradt af förhållanden. som lågo 
i skickelsens anordningar. Men till sist blef det henne 
dock gifvet. 


Och att dessa godhetens vägar icke varit för- 
gäfves, att hon genom dem blifvit hulpen till zrons 
fasta hållpunkt, derom sakna vi icke vittnesbörd. 
Derom vittna, förutom hennes mångåriga förtrolighet 
med sin Bibel, på hvilkens titelblad hon för länge 
sedan skrifvit de orden: »den bästa skatt på jorden», 
och hennes ständiga bönerop till Herren sin Gud. 
äfven det stilla tålamod, som alltmera intog hennes 
väsende och i den sista sjukdomen tedde sig såsom 
den mest barnsliga öfverlåtenhet; derom vittnade 
framför allt den bekännelse, hvari hon under de sista 


— 7 
timmar, då hon ännu redigt k 
som samlade sin själs erfarer 
ömt tilltal med hög röst och 
läste den sköna versen: 


unde meddel 
nhet, 


»Nu all sorg jag kastar. 
Som min själ belastar, 
Jesu, uppå Dig. 
Du för mig väl sörjer, 
När som dagen börjar, 
När den slutar sig» — 

samt med särskild tonvigt 
»Med ditt blod 
Du, mild och god, 
Mig från syndens smitta tvager 
Och mig till Dig tager.» 


de sista stroferna: 


När det allseende fadersögat såg, att det i henne 
kommit till denna bekännelse. då fördröjde faders- 
handen sig icke längre. Då kom slutet hastigare, 
och den sista kampen blef kortare och lättare, Ed 
hon sjelf eller någon annan väntat. Då blef henne 
dödens förlossning säkert såsom en ljuf öfverrask- 
ning af den gudomliga kärleken. 

| Om så var, hvilken nåd har då icke henne ve- 
derfarits!. Huru talar icke då hennes ande till oss: 
»Prisen med mig Herren och låtom oss med hvaran- 
dra upphöja Hans namn! Då jag sökte Herren, sva- 
rade Han mig och frälste mig utur all min fruktan, 
De som uppå honom se, de varda upplysta, och de- 
| ras ansigte varder icke till skam. Då denne elände 
ropade, hörde honom Herren och halp honom utur 
all hans nöd (Ps. 34: 4—7) 

Det är såsom en sammanträngd tolkning af hen- 
hes lifs väg vi till vår uppbyggelse i dag valt detta 


NPR ISAR DE 


ord. hvilket, dels till sin bokstaf dels ock till dess 
innehåll, vi, såsom sagdt är, mer än en gång hört 
både såsom en klagan och en trosförhoppning ur 
hennes mun. Mera vilja vi icke säga af det myckna, 
som kunde sägas. Evigheten skall skrifva äfven hen- 
nes historia till att med förundran och lof läsas af 
henne och andra, som salige varda. Det är oss nog 
att här i detta ord hafva nedlagt hufvuddragen af 
hennes lefnadsväg, att med detsamma hafva sökt 
gifva den himmelska moderskärleken ett lofoffer och 
att till hugsvalan för oss sjelfva och andra hafva ut- 
talat det ljufvaste hopp. 

Välsignelse och tack för hennes kärlek; frid öf- 
ver hennes ande! 


Barmhertige Gud! Vi tacke Dig för hvarje själ, 
som Du i din förunderliga vishet och kärlek förer 
genom denna jemmerdal till Dig. Vi tacke Dig för 
all den godhet och trohet Du emot denna din tje- 
narinna gjort hafver i lif och död. Vi tacke Dig 
för hvad Du genom henne såsom en länk i din stora 
lekamen åt andra gifvit. Vi bedje Dig förlåta oss, 
hennes medvandrare, hvad vi mot henne brutit och 
förskyllat. Gör nu ock hennes bortgång för oss till 
en välsignelse. Lär oss att i vaksamhet förbida dö- 
dens stund och din härlighets uppenbarelse. Förena 
oss med deras andar, som äro gångna till Dig. Tag 
oss till Dig i en salig stund. Jesu, Jesu, vår Fräl- 
sare, bered oss till, upptag oss i din härlighet. 

Amen. 


——AREE—RE——— 


UPAALA, EDV. HERLING, 1881 


Vid 
Maria Elisabeth Hellstrands 
graf 


den 15 Sept. 1892. 


Dyrt aktad i Herrens ögon är hans frommas död. 
Detta ljufliga textord, som ofta i Herrens församling 
blifvit begagnadt vid de trognas öppnade grafvar, åter- 
finnes i v. 15 af Ps. 116, hvilken psalm i sin öfverskrift 
angifves såsom »den frälstes lofoffer» och i dess helhet 
plägade afsjungas af de första kristne vid deras älskades 
jordafärd. "Och då vi med ett ord af så helgadt bruk 
inleda denna vår andakt, så må det ordet då allra först 
vara oss såsom en i broderlig gemenskap afgifven bety- 
gelse af den hugnad vår hädangångna trossysters minne 
oss skänker genom förvissningen derom, att hon intagit 
sin plats såsom en länk i kedjan af de saliga själar, 
som lefva hos Gud. 5 

Dyrt aktad i Herrens ögon är hans frommas död. 
Det är en väsentlig åtskillnad mellan menniskors sätt 
och Guds sätt att se och uppskatta hvad som är stort 
och värdefullt i verlden. Men endast i den mån man 
värderar en sak, rigtar man sin uppmärksamhet på den, 
lägger den på hjertat, tager sig af den, och derför blifver 
då äfven i detta sistnämnda hänseende olikheten stor 
mellan Gud och verlden. Hvad verlden gör mycken 
affär af, det beröres Gud af endast såsom på afstånd, 


— VN — 


« Br 


wa 


2 


och tvärtom hvad som går Guds hjerta och himmelen 
nära, det är för verlden af liten eller ingen betydelse, 
såsom det i Psalmen (138: 6) heter: Herren är hög, men 
han ser till det låga, och han känner den högmodige 
fjerran ifrån. Ty hvad är väl i motsats mot »den hög- 
modige» detta »låga» annat än just Herrens fromme, de 
hjerteförringade, och den sak, som de hafva att bära i 
verlden. Och har han följt dem på deras väg med sitt 
öfvervakande öga, ja ända derhän, att ock deras hufvud- 
hår varit räknade, huru skulle icke hans deltagande med 
samlad styrka följa dem vid dess afgörelse, vid målet, 
i döden; ehvad de då hafva att utgifva sitt lif för hang 
namns bekännelses skull eller att i tro till hans ord med 
tålamod och hopp gifva det under den dom, som han 
för" syndens skull fällt öfver hela vårt slägte? Hans 
hjertelag, hans trofasthet sviker icke, och, utseendet inför 
menniskor må vara hurudant som helst, det förblifver 
dock visst: Dyrt aktad i Herrens ögon är hans from- 
mas död. : 

Men likasom den, som med håg och sinne tjenar 
verlden, helt naturligt tillegnar sig det åskådningssätt, 
som gäller i verlden och hvarmed man kan vara verlden 


FSI ST mt en plats i hans 
e, alt göra sig förtrogen med hvad det är som han 


är som han der följer med sin högsta kärleks deltagande, 
att man sjelf allt mer växer 
r, till att se såsom Gud ser 
or och frivilligt, trosvilligt 
<allelse och gåfva han gifver 
gnelse, som icke skall uteblifva 
s namn gilven bägare kallt vatten. 
rd dölja för oss sjelfva, att det att 
Ä SR re högt, och deremot ringa det, 
OR och att af en sådan öfvertygelse 
vestämmas, det innebär en stor omhvilf- 


och känna med Guds känsl 


d 


Men vi få 
akta högt hvad G 
som för Gud 
låta sig i lifve 


ning i en menniskas hjerta och sinne. I i 
öd möjligt utan såsom lärjunge till Häjeries 5 SR 
eget sköte utgångne Menniskoson, som redan härnere bar 
i sig sjelf hela fullheten af den allsmäktige Fadrens 
välbehag, och detta i allra högsta mått då, när han lik 
en missgerningsman. hängde på verldsförsoningens kors 
der han just var föremål för den djupaste bortkastelge 
från verldens sida. Men när verldens Frälsare så blifver 
förklarad såsom Guds Lam i en själ, som känner sin 
synd och omvänder sig till tro på hans namn, då grund- 
lägges 1 själen, i lärjungasjälen, obemärkligt såsom af 
sig sjelf den stora omhvälfningen och tillströmmar allt- 
jemt ny makt att genomföra densamma, trots den mot- 
ström af verld, som både inifrån och utifrån möter. 

Denna nya makt af en inneboende, verldsöfvervin- 
nande hänförelse, den är intet annat än Kristi kärlek, 
om hvilken redan kärlekens sångare i det gamla för- 
bundet har sjungit: Kärleken är stark såsom döden och 
dess glöd är brinnande, en Herrens låga, så att ock stora 
valten icke förmå utsläcka kärleken eller strömmar för- 
dränka honom (Höga V. 8: 57). Det var den kärleken, 
som kom apostelen att, vid tanken på de vedermödor, 
bedröfvelser, lidanden utan tal, som öfverhopade hans 
lif, dock af en frimodig ande utbrista: I allt detta öfver- 
vinna vi rikligen genom honom, som har älskat oss. Och 
denna samma kärlek är det, som, heligt både 1 ord och 
tonfall, har på vårt språk blifvit sjungen i en sång, I 
hvilken vår hädangångna vän funnit ett kärt uttryck för 
sin innersta erfarenhet och med hvilken hon derför äl- 
skade att nära sin andakt. Den lyder så: 


>De heliga blickar, som Jesus mig ger, 
De såra mitt hjerta, 

De göra mig smärta, ' 

Jag brinner af kärlek, jag gråter, jag ler. 
Allt eget min själ 
Har budit farväl; 
Jag är icke mer, 
Blott honom jag ser». 


sek mår 


ATTAN 


Ya 


Det är trosföreningen med Herren, som här 5; sin 
innerlighet; styrka och sanning uttalar OR 4 SN 
underbara trosförening, som, hvarje gång den -& nyo 
framträder förverkligad i ett menniskohjerta genom Her- 
rens Ande, är en ny uppfyllelse af Jesu ord till sina 
lärjungar: Jag är vinträdet, I ären grenarne, och af detta: 
Jag i dem och de i mig; ett nytt vittnesbörd om Her- 
rens lefvande närvaro i sin församling intill dagarnes 
ände. Och sen, käre kristne, hvarje sådan uppfyllelse, 
hvarje sådant vittnesbörd är någonting stort och dyrbart 
i Guds ögon, ty hvad Kristus i oändlig Guds kraft är 
inför Gud i sin egen person, det är han afbildligt och 
efter hvars och ens trosmått i sina lemmars, sina bröders 
och systrars på jorden. Hvilken onämnbar frid och 
lycka, nåd och ära alltså för ett fattigt menniskobarn, 
en arm och eländig syndare, att, rättfärdiggjord genom 
tron och renad i det dyrbara blod, som allena renar 
från synden, få stå i trons förening med sin Herre och 
Frälsare, vandra och verka, lida och dö uti honom! 
Ingen af oss, säger derom den store apostelen i sitt och 
sina medbenådades namn, ingen af oss lefver för sig 
sjelf och ingen dör för sig sjelf, d. v. s. för sin egen 
räkning. Ty lefva vi, så lefva vi för Herren; och dö 
vi, så dö vi för Herren. Ehvad vi nu lefva eller dö, 
så höra vi Herren till. i 
Men eger nu den trogna själen sin inre lycka och 
sitt stora liftshopp endast i sin förening med Herren och 
såsom för hans räkning, då är det henne ock godt att 
endast i Herrens stund och gemenskep men icke såsom 
al sig sjelf tala och vittna derom. Vår vän har i An- 
dens lydnad troget följt denna ofta i Guds hus förbi- 
sedda regel och derför ock fått af Herren sin stuhd, då 
det ordet skulle på henne besannas: Jag tror, derför 
talar Jag — talar med »läppar, vidrörda af det glödande 
från altaret>. Och när hon i sådana stunder be- 
He. toa futräig sllving | nåden och don ovtstg 

k » Så har hennes bekännelse varit 
märkt med tvenne högkristliga sanningsmärken, hvilka 


2 
sannerligen höra tillhopa och ömsesidigt ifylla FEgEne 
och af hvilka vi hafva mycket att alla båda tll ber 
straffning och uppmuntran, om vi fatta dem rätt. 

Det ena var”en klar och fast medvetenhet om det / 
if i och af Kristus, som faktiskt hade kommit till stånd, | 
en medvetenhet, som öfverhufvud, när den uttalar sig i 
öppen bekännelse, ovilkorligen har ljusets uppdagande, 
samvetspröfvande natur uti sig för dem, som den höra. Ja 
hvar helst en sådan lifsrealitet uppenbarar sig, der upp- 
drager den genom sitt blotta öppna framträdande en gräns- 
skillnad af ingående och allvarlig art mellan menniska och 
menniska, mellan den lyckliggjorde, som står inne deruti, 
och den som, vare sig såsom en ännu svag eller såsom 
en i sitt innersta främmande, står utanför den samma. 
Det är den obevekliga gränsskillnaden mellan helig- 
hetens lif i Kristus och verldslifvet i dess inre svag- 
het, tomhet, synd och fåfänglighet. : 

Det andra af de tvenne sanningsmärken vi omtala 
är uttryckt i det tillägg, vår i Herren afsomnade gjort 
till ett uttalande om sin vunna lycka, i de orden: »I 
fån alla detsamma, när I åstunden det». Det ligger i 
denna försäkran till efterlemnade vänner en hög för- 
vissning om värdet af det undfångna goda och en tröst 
vid den känsla af skilsmessa, som besittningen af ett 
sådant godt innebär, men tillika och i all synnerhet en 
kärlekens inbjudning till delaktighet af detta samma 
goda, ett himmelens löfte om dess ernående, ba 
under en förutsättning, ett vilkor, som till fullo 45 vå i 
helighetens karakter -— »när I åstunden det RON 
det — men som dock möter i en så mild och ä pe 
gestalt, att det icke behöfver skrämma ifrån sig ens wu 
svagaste begär af någon uppriktighet, utan ren - 
ger det till sig såsom med vidöppna Ben fa Är | 
trosmoderlig ömhet, sådant är konstverk gr ön 
vår vän dermed velat säga, det Nor VOR sö så 
ken icke, att det beror på någon förvåt ANNE Ng: 
framför andra vore gynnad, att Jag age wYyrvvN | 
och frid, som jag i Herranom för eder uttalar; 


lä 


"Le arg 


van ne 


— JV 


sag dermed endast har utfått min del i det gemensamma 
ar Rd Ta förvärfvat åt oss; tron att di 
goda, som Kristus förvärlvat at 085; ron”avv grunden 
dertill, att jag utfått den delen, icke varit någon min 
dygd eller värdighet, utan blott och bart det, att jag 
| varit behöfvande, att Herren fått göra mig behöf- 

vande, på de vägar han fört mig i tiden; och varen 
förvissade att mycket mer då den samma lyckan i denna 
ordning skall vederfaras eder, då den så vederfarits mig 
i min svaghet. 

»T fån alle detsamma, när I åstunden det». Det 
ligger verkligen hela salighetsordningen, hela himmels- 
konsten i detta enkla, men ur Jesu gemenskap uttalade 
ordet. Och vår älskliga trossyster har sjelf bekänt denna 
salighetsväg som sin, då hon vid ett tillfälle sade till 
några närstående yngre vänner: »Jag är så liten, så 
liten, att I icke kunnen tänka eder det; och likväl ön- 
skar jag eder, att I voren så lyckliga som jag». Sak- 
sammanhanget mellan det nyss anförda, helsningen till 
vännerna, och detta senare, sjelfbekännelsen, är följande: 
Ingen åstundar hvad Gud har att gifva i Kristus annat 
än den behöfvande; men att blifva i anden behöfvande, 
det är att blifva liten, blifva såsom barn, till himmel- 
Sr och detta är visserligen en förringelsens, förödmju- 
; elsens väg. Men den nåd man på denna väg undfår, 
varnaskapets, trosföreningens nåd, den fyller hjertat med 
en lycka, som är obeskriflig, en lycka, som är det bästa, 

oe enda verkligt dyrbara, omistliga goda, man kan 
NS hvarandra. Och att, när Herren det gifver, 
bekänna en sådan undfången nåd och lycka inför 
menniskor, det är då att bekänna Guds ära. det ä t 
Ne Rx U vw Guds ära, det är att 
nafva sin berömmel Her 
så långt ifrån att se 1 Herren, i Herren allena, och är 
det fä ÅN sker FÖRR skymt af förhäfvelse, 
öogliåg. Jukhetens och barnasinnets be- 
Men det är tid för y 
Lofvad vare Herren 
. med han bevärdigat denn 
lidande pröfvade men nu 


är röst att tystna. 

för den nåd och fostran, hvar- 
a vår af så långvarigt sjukdoms- 
så härligt förlossade och i hans 


| ' > Tacksägelse och lof till Gud, det är hans kall, 


+ , d FE 


rid inbergade kristendomssyster. To 

för de rikliga vedermälen af hans AS er ka 
varo, med hvilka han, henne till glädje och oss till Så 
dom, maning, tröst och uppmuntran, välsignade det öda 
skedet af hennes väg 1i tiden, och sålunda, i sin tide- 
hvarfven igenom fortlefvande trofasthet, inför våra ö ar 
stadfäste det urgamla, vid så många hans bekännares E 
heligas grafvar uttalade ordet: Dyrt aktad i Herrens 
ögon är hans frommas död. f 


Upp. B. 14: 13. Salige äro de döde, som dö i Her- 
ren härefter. Ja, säger Anden, de skola hvila sig från 
sina mödor, ty deras gerningar följa med dem. 


NY jr dö br feireinbes sar 
As at save Mir Ala Blfor 
Gar ac ec LPVEgrar a VE fr 
ell! Ma OlEflil an Ang Äaek 
SSTVESE AE 
Der fly ata liite 


(ELLE 


«Ty klappar jag med händer". 


Väl den, i Herrens frid 


"Sin jemmers boning lemnat! å 
Bland: tusende Guds bawgabar han sin sälla lott. K 
Han slutat har sin strid 
Hans öden Gud har hälnat: g 


gen Af Ärans Konung sjelf sin nådalön han fått. 
å MN 


"Han evigt hvilar 

Der inga pilar | . 
Tans själ och vunnå fristad kunna nå. 

- Med ingen tanke mer EM 

Till tidens nöd han ser: 


Hans dag, hans natt, hans lust, hans lek, 
Ö öv - g LI - 
Ack, ack! en gång, en gång 4 
Skall något saligt "hända, . 
När stunden inne är, Gud! för min hädan färd. Vv 
Då tager verldens tvång 


a 
hans möda all. 


na 


v rt 


doms Hekblad Fler. 


o + / 
Gamla Ps, B. 131: 10. AL« - > 
am s. SR 


s 


En god, en evig ända, 
Och jag blir aldrig mer 
Den sköna våren 
Ingår för fåren, É 
Guds paradis och Kri 
Ej mera jordens nöd, 
Ej mera tårars bröd, 
Men helig rikedom oc 
Och ingen ovän mer oc 

o 
2 CE ERE 
gasa Ord flere Mid ta l Gra ffs 
Gud vare tack, som gifver oss segern genom vår 
Jesus Kristus (1 Kor,,15: 5). 


SA ak 20 mr lärer ere Percy bat d 


SER 2 
cd pa Hare gecevo or, 


i Babels bojor snärd. 


Gt 


sti rike, der 


h saligt öfverflöd 
h ingen synd och död. 


in 
OVE Micetse Pte > 


dd , 
Hf es pi mäbög RA tv be 2 at AISA CAF Lex 
Oo - AV 4 


ns z föefunrsrsea, vs orre RER AR 22 EE 
säpo da föoleried Grectegåtecer Ageclä | 


Ber 4 sad SSR Ua OEIA OMM OCC Pil 
alärd hrav FÖR mened PTL 
Mere Med Mer UA avec hel Affe Wer 
Mer see PER TAR TA hala 
Olbcev Uva 7; 4 BRG Ajerlac er ol Jå LR 
Ubgpulebsev Of Oe barleh, Dee i eco 
Le bersra SHEET HS SN DA Aoanar 6 
SL IIbloAb — Gel ververs Keso 
een SE På ro > 


Stockh Iv 
3 q e2 da : holm, Nya Tryckeri-Atiebolaget, 1892. 
eh Åsne Å 
re melg fits, 
C ye 
FIRE balbecgera PT ole 


Årnew. 


Mill minne af en älskad Moder. 


hålet i finfha kyrkan den 25 OKI 1880. 


Nå denne elände ropade, hörde Honom Herren och halp 

IN honom utur all hang nöd. I desja ord, fwilfa wi 
återfinna i Damwids 34:de pjalm, har den fonungslige 
Åt forsbäraren till def för menniffors blidar dolda infida 
tednat förloppet af den räddning, fwilten Herrens hand uppen= 
barligen låtit Honom rmederfaras, då Han fåjom en fattig lands- 
flyfting irrat omfring i det främmande, fiendtliga filifteerlandet. 
Dawid föfte ide Härmid fig fel, Han begärde ide fåfängligt pris, 
utan fwad Han åjyftade, Hwad han få innerligt åftunsade, det 
war att upphöja Herren, fom på Honom förhärligat fitt namn, och 
att uppmuntra eller inbjuda fina bröder oc) medwandrare i jem- 
merdalen till att hoppas uppå Herren oc i all nöd förtröfta på 
honom. Ty fådant är en Guds menniffas hjerta. Det vyder 
ide i fjelfwifthet till fig Guds dyra gåfwor, ware fig naturens 
eller nådens, Hwarfen utwertes eller imverteå, utan det gifwer 
Herren i himmelen äran oc åftundar att funna tjena bröderna 
med fitt undfängna goda. Såjom i froppen alla de järffilda 


FRA PERS ATA NER 
| i 


——— 


Å 


PIETER at ra RE a SR NIE E 


2 


femmarna erhålla fin andel af den upptagna näringen och deraf 
wederquwidas genom blodomloppet, få mottager och ett fådant hjerta 
endaft fåjom en fem i fomfundsfroppen den gudomliga mälger- 
ningen, oc fröjdar fig endaft i förbindelje med det Heta öfwer 
denfamma, men tager derför odjå det Helas broderliga mediwerkfan 
i anfpråf för att i tad od Tof funna återgifwa den undfångna 
gåfivan åt Herren. Prijer med mig Herran, vd läter of 
med fwarannan upphöja hans namn. DÅ jag fökte Her: 
ran, fwarade han mig och fräljte mig utur all min fruttan. 
De jom uppå honom je, de warda upplyjte, och deras an: 
figte warder ide till jtam. Då denne elände ropade, hörde 
honom Herren, oc halp honom utur all hans nöd. 

Så må då och wi, förjamlade fränder och wänner till den 
dyra bortgångna, inför Mwiltens ftofthydda mi ftå, i denna ftund 


rigta wårt finne till en frilla, men, om möjligt, ur fänflan af 


gr ÖR jom i Chriftus är, qwällande tad= 
a , jom blifvit henne gifven, och i henne of 
. DÅ denne elände ropade, hörde honom Herren, och 
halyp honom utur all hans nöd. Se der den gudomliga wäl= 
a jom wi framför de många andra, Herren under en lång 
ond penta järftildt hafwe att ihågfomma od tada för, 
ja bang råg ymwilten hon, om ringhetens ftämma funnat göra 
ok Rn Herrens ära od) fyndares uppmuntran att nalfaå 
NE jä gerna ftulle wilja hafwa utropat inför all 
käke: GO va of derför under några ögonblit taga i betän= 
ER etta Dawidsord jäger of; — det är fåjom en ur 
et fördolda en Roda betännelje om den wäg, fom hon gått i 
Heli , m den nåd, jom blifvit Henne uppenbarligen 
a 3 , FOR , 

2 - ESO I den närwarande mwerlden, ända från 
ök be: fleke; And aldrig fafnar fin nöd, få är det doc 
få mydet fom gör rg Na beljans och wälmagtens dagar, 
Man njuter af Öis nöden ej rätt blifwer fänd jåfom fådan. 
yttre lifoets förmå gåftvor i naturen, man mättar fig med det 
hoppas man doc ör er ed KT Ban HBA AON lå 
tror att hon en annan tid en od tror på werlden, Hoppas oc 
fall ftänfa den tillfredsftällelje, fom 


vv TLILEPV 


3 


Hon för ögonblidet förnefar. Ingenting är då mera främmande 
för menniffan än det, att räfna fig till de elända. Men andra 
tider fomma, då mweridalytan ådagalägger falffheten af fin mäns 
fap, då werldshoppet fåter den, fom byggt fitt hus på detjamma, 
fomma på ffam, då bekymren jåfom mwäldiga watten Hopa fig och 
hota att fördränfa den brädliga fartoften i fina böljor. Nöden 
fan nu ide undandöljas; den tryder od) tränger på alla fidor. 
Do, den må tryda od tränga Huru fom Helft: har man ide lärt 
fig att böja fig under Guds i denfamma fig uppenbarande mägtiga 
hand, ide lärt fig att fätta fin nöd i förbindelje med fin fynd 
genom innerlig botfärdighet, ide lärt fig att i fin nöd fe det fors, 
fom man har att upptaga och bära — då hörer man, trots all 
fin betrycthet, ännu till desja Helbregda, fom ingen gudomlig lä 
fare behöjwa, ide till de elända, fwilfas rop fommer inför Gud 
i himmelen, få att Han på dem uppenbarar fin magt och frälfar 
dem ur all deras nöd. 

Men deremot den, jom wid de mötande tefnadserfarenbheterna 
fåtit fig af Guds ocd och Guds Ande öftvertygas om fin fynd och 
fitt inneboende förderf och fom i fänflan deraf blifmit bruten i 
fitt hjerta, få att Han inför Gud ingenting är eller eger uti fig 
fjelf, och med fin hungrande och törftande fjäls begär hänmwänder 
fig till nåden allena, den i Jefus CHriftus åt alla fattiga fyn= 
dare erbjudna nåden, han Hittar mwägen rätt till det rife, fom är 
rättfärdighet och frid oc fröjd i den Helige Ande, ty den mwägen 
är och förblifter den eländes, den forsbrutneg, den i fin ande 
på all egen bevömmelje utblottades mäg. 

Salig den, fom i en mwerld, full of ide blott uppenbar fynd 
och orättfärdighet, utan och fjelfwift menniffodygd och egen rättfär= 
dighet, finner denna de cländag mäg, och mwälfignade jjeljwa de 
törnen, de hwasja, fargande törnen, fom förbjelpa att finna den! 
Salig den, fom fan räkna fig ide blott fåfom en elände bland 
många andra på grund af den allmänna werldsnöden elända, utan 
fom inför Sud i fitt hjerta har blifmwit denne elände”, den företräs 
desmwis elände, och detta då genom en in i det enffilda gående, hjertat 
förfrosfande fjelffännedom! Salig den fjälen, fom få, beröftvad allt 
eget fotfäfte, med fitt djupa fräflsning8behof, med fitt hungrande 
trosbegär, med fitt hjertas bön förfänter fig i den blotta gudomliga 


i 


RY RATRNITVA 
; 


i 


bj 


F 


——N 


FÅ ÅÄÅRFBSNG NaN SFR. 


fd 


barmbertigheten, Mwilfen i Jejus Chriftus$ har öppnat fitt moder= 
liga ftöte jåjom en tilljlytt för eländhetens barn; falig den jjälen 
ty då hon, ,denne elände”, ropar, jå hörer henne SHerren i him- 
melen och Bjelper henne — od hwarur? JIde ur den eller den 
enjtilda nöden allena, utan ur Al hennes nöd, ty han hvår Henne 
ren ifrån fynden uti filt blod, han rättfärdiggör Henne emot allt 
fwad jom åflagar henne, han gifwer fin Helige Ande in uti hennes 
hjerta till ett injegel på henneå barnaftap Hho8 Gud, en underpant 
på hennes arfsrätt till det emiga lifvet, och dermed är då oc 
jjeljwa dödslidandet förrmandladt, nöden i dej nöd borttagen eller 
gjord till ett medel för frälsningens fulländning, medel för den 

fullfomliga härliggöreljen i Guds rife. | 
Den tära bortgångna, Bwars fallna hydda wi i dag bjuda 
det fifta farwäl, har -— wi äro derom i Herranom od) af hennes 
egen mun förwisfade — funnit den wäg, vilken wi nu i nå i 
forta drag tednat; hon har undjått bönböreljen af himmele Hd 
blifwit räddad ur all fin nöd, jåfom Herren det elf sing 
PAREN | Nl M e Hjelf genom bhen= 
Re sa - nogjamt betygat och de fom wid denjamma marit 
ON mäl funna weta. War hon i fitt mått en jmärtornas 
«a Så Ara i förhållande till den ide få ringa widden af 
fill Fräringe ioertningsfältet, mångfaldigt mwidfännas tids- 
gar, måjte hon allt intill ett Hjertlidande, fom ide 


” EN rate Sokatsjarn — nu är hon uttagen ur 
i or ga flott, o emwiga ffatt, o härliga mål, i jem= 


d mwägena möda om ä 3 
nämna; jåf - z n bitter nog, dod ide ä 
mna; jajom det i en af måra fyrfopfalmer oc heter: jap o 


Ut, för få liten möda 
Hmwad härlig lön han ger! 
Der ifall ej Hjertat blöda, 
p Ej ögat gråta mer”. 
: en äfven I, d 
äftven I haftven fått AR 
genom det minne hon efterler 
i och för fig derigenom, att I 
mad den frifttrogna fjälens 
på jorden, det älffar den och 


gångnas fjälsfränder od anhöriga, 
och med hennes bortgång, ide blott 
nnat i fin nu afflutade bild, utan 
nu hafiwen Henne hos Gud. Ty 
färlet i Guds ordning har älffat 
ehuru renare od) fulltomligare, i 


| 
| 


5 


den himmelffa werkden. Men då få är, låtom of; ide Heller 
förgäta det förpligtande i ett jådant minne, en fådan gåfmwa; låtom 
of ömt och troget tyfna till den derifrån gående maningen att 
föfa det emwiga goda, fara efter det jom ofwan till är, och afdö 
of; fjelfroa i Chriftus, den för of forsfäfte Fräljaren. — 

Till fift, bröder, må wi nu med förenade Hjertan uppfända 
tadoffret för hennes förlofning till den emige Fadren genom wår 
Herre Jejus Chriftus: 

Wi take dig, o Herre, alt du hafwer hört den eländas bön, när 
hon ur djupen ropade till dig, od) att du hulpit henne ur all hennes 
nöd; mi take dig, att du förhärligat ditt namn på din tjenarinnas 
ringhet; wi tade dig för allt lwad godt du för tiden gjort of od) många 
acnom hennes tienft, för den uppbyggelfe du of gifmwit genom allt hwad 
af dig mwarit i hennes lif, od) framför allt för det uppmuntrande före 
dömet af hennes faliga död, i fwilken du fjelf, 0 Herre, hafwer talat 
till of af himmelen od) genom wars minne du låter med en ljuf mweder= 
qwicelfe, ia med något af din Smordes wällukt uppfylla det tomrum, fom 
hon efterlemnat i wåra hjertan.  Zmad hon ike mera förmådde, der hon 
låg i fin djupafte mwanmagt, det har du förmått oenom henne: bekänna 
din hand, fom förlosfar de clända från allt ondt od frälfar dem till ditt 


himmelfka rike. 
Ja, omen, Gud mare tad för hans outfägliga gåfwa. 


Bland forger, utan tal, 
I denna jemren3 dal 
Den törnbeftrödda mwägen 
I tiden är belägen; 
Men Gud de fina Ieder 
OM för fin nåd bereder. 


För forgen, timlig här, 

Blir glädjen emwig der: 

Som guld i elden pröfrvas, 
Guds barn i tiden öfmas: 
Så fjälen, from, botfärdig, 
Guds nåd af nåd blir mwärdig. 


förs Å ae nad sc 


AL! fälle de, jom bo 

Uti Guds huje8 ro, 

4 på jig jieljwa mwunnit 
ör dig, o Jeju! funnit. 
De nåd för nåd förmärfva 
OM himlens rite ärjwa 


AE! jälle äro de 

Com fina öden je 

; d Herrans egna händer 
- dem! i fridens länder 

Får ny och helig tunga i 

Suds Iof de emwigt jjunga. 


= fn I dödens ftund, 
5 +) arn af ditt förbund 
s ig får ega tröjften : 
Aj Jejus höra töjten 
Igenom molnen ila: 
Gad i din Herres hwila,” 


, 


Ewenne wid f é 
"Omma tillfälle Affjungna få 
(Ur Dillners fånger.) få + får 


din ära! 


: 2 Dig! je up 
in bröfningstig är fort ej emi H 
i ; 9 här. 


När fnart dilt ftoft får ro i grafwens föte, 
Då går din fjäl ett emwigt if till möte, 
I himlen der. 


Du paradis! Du fälla himmelrite! 
Jerufalem! Du ftad förutan lite! 

Der ljufet fjelf, der Herren fjelf är fol, 
Der, helige, i fida, Mwita kläder, 

Hans prefter ftå för Gud, fom alla gläder, 
Kring Lambets ftol. 


Korsbrutna fjäl! der fall du Hwila finna, 
När jord od) werld på Herrens dag förbrinna, 
Om här på werld och dig du fegra lärt. 

I ewigt lof, med palmer uti händer, 

Att prifa fegrens Gud i fridens länder, 

Ar dig beffärdt. 


2. 


Min glädje i ewighet. 


, Ty floppar jag med händer.” 
Gamla Pj. B. 131: 10. 


FHäl den, i Herrans frid 

Sin jemmera boning lemnat! 

Bland tujende Guds barn Har Han fin jälla tott. 
Han flutat Har fin ftrid, 

Hans öden Gud har hämnat: 

Af Ärans Konung fjelf fin nådalön Han fått. 
Han emwigt hmilar 

Der inga pilar 

Hans fjäl oc mwunna friftad funna nå. 

Med ingen tanke mer 

Till tidens nöd han fer: 

Tadfägelfe och lof till Gud, det är hans fall, 
Hans dag, hans natt, hans luft, hans tet, hans möda all. 


—— 


| 
i 


PER SRS SN 


un 
Zz 
La 


I HE 
] - 
; 
Me 
f 
e 

ec ; 


Ul, ad! en gång, en gång 
GSfall något faligt Hända, 

När ftunden inne är, Gud! för min hädanss.a 
Då tager werldens tvång los Sädan fä 
En god, en ewig ända, 

OM jag blir aldrig mer i 3 boj 5 
föna måren ; Babels bojor fnärd 
Ingår för fåren, 

(Guds paradis oc Chrifti rife, der 

Ej mera jordens nöd, 

Ej mera tårars bröd, 

Men Helig vifedom od ewigt öfwerflöd 

OM ingen omwän mer och ingen fynd oc död 


FYR PTGA re 


Det fifta farwär: 


Guds tvofaftbhet 
J ewighet 


Belöne all din möda k 
Ad, Jefu mwänt 

Du fejrwer än, 

Du är ej hos de döda. 


Hit du är bord 


2 
= 
3 
&S 
kJ 
= 
- 
SS 
-> 
= 
Ä 
H 

- 


Dilt minne ännu fänder. 


SS 
FÅ 
= 
23 
= 
= 
3 
2 
= 
de 
— 
mn 
=S 
= 
Lå 
S 
[55 


Lär, Jefu! mig 


på tforjets ftiq 


Så wäl jullända färden. 


Aj din miifund 


IF jalig fund 


Mig t 


q från denna werlden. 


& 


dramer Innnenssd 


ä 
T- 


: 
z 
hö 
a 
Få 
å 
j 
I 
| 
| 
Su 
| 
(å 


| 
net FRE 


1 


| 
| 
| 


I 
f 


i 


I 


f 


| 
f 
i 


Du, jom för mig 

På torjets ftig 

Till Gud bar bedt och watat, 
Aj jorg Nnedböjd, 

Doct alltid nöjd, 

Har allt för mig föriatat! 


Bj mera bär 

Du, bulda! är, 

Blott hwad du war, jag minnes. 
Bi moders bröjt, 

Ej moders röjt 

Sör mig i werden finnes. 


Ett biertelag, 

Som, mer än jag, 

Par fänt min fröjd och imärta, 
Sör miq du bar. 

Ad! jädant war 

DHitt tärletsjulla bierta. 


Bi ftund, ei dag 

Gått fram, då jag 

Din buldbet ei föriporde. 
Wu bort du gått, 

Sörr än jag fått 

Dig tada fom mig borde. 


OGuds dyra bud 

IF bön till Gud 

Oh Teiunt du mig lärde. 
Med kärleks hand 

Du bröt de dand; 

Som mig i ivnden inärde. 


Fru Benrica Beraman, född Deutteh, 


vid hennes dödsbädd. 


(did rn muoders din. 


Sång, framsagd till vår nu i Herren afsomnade, saliga moder, 


Ouds trofaftbet 

JF ewiqbet 

Belöne all din möda! 
Ad, IFeju wän! 

Du lejwer än, 

Du är ej bland de döda. 


Må i min fjäl 
Sörwaras mwäl 
Det fitta ord du fade, ; 
Då, nära trädd 

Till plågans bädd, 

På mig din hand du lade: 


på IJeium tro: 

»han ger dig ro 

IF alla liwets öden, 
OM beliq frid 

I bitter ftrid 

»Oh tröjt i bleta döden. 


"hans fors upptag 

Som biertats lag; 

Det är all nåd och ära. 

Ai werlden trött, 

Den jomnar jött, 

Som PHerrans Enalar bära.» 


Wu, död i bönt... 

Gud är din lön, 

Hi nåd, i fridens länder. 
Mig mwittnesbörd 

Hit du är börd 

Ditt minne ännu länder. 


Lär, Jeju! mig 

På torjets jtig 

Så wäl jullända färden. 

Aj din miifund 

IF jalig ftund 

Mig tag från denna werlden, 


MINNESORD 


VID 


JORDFÄSTNINGEN AF STOFTET EFTER 


ARKIVARIEN I RIKSARKIVET 


DR EMANUEL WILHELM BERGMAN 


I FINSKA KYRKAN I STOCKHOLM 


I 


OTIS MO URESOR Wren 
POSER 


DEN 5 OKTOBER 1897. 


TH. MAZER 


F, 0. MHOFPREDIKANT, 


STOCKHOLM 
TRYCKT HOS NYA TRYCKERI-AKTIEBOLAG 


ET 1897, 


Må jag få dö de rättfärdiges död, och blifve mitt slut 
såsom deras! 4 Mos. B. 23: 10. 


Dessa ord innehålla en värdig önskan inför en 
hår, hvarest vi ju påminnas om jordelifvets vigt och 
betydelse. På lifvets slut och utgång beror ställnin- 
gen i en kommande verld. Hvad vi upptagit i anden, 
hvad som ingått i vår varelse såsom tankar, rörelser, 
afsigter och begärelser, allt detta bildar vår invertes 
hjertemenniska. Och af den menniskans beskaffenhet 
beror, hvad vi hafva att vänta efter detta lifvets slut. 

Kortare kan nu icke en säll och värdig död be- 
skrifvas, än så: det gäller att dö som de rättfärdige. 
Att blifva en rättfärdig, det är sålunda förutsättningen 
för att en gång få en salig död. Och icke behöfva 
vi, om vi annars fattat något af den kristna trons inne- 
börd, leta efter svaret på den frågan: hvem är då 
rättfärdig?  Rättfärdig är den, som funnit syndaför- 
låtelse och lif i Jesus Kristus. Har menniskan kännt 
evighetens kraf, har hon kommit på skam i sig sjelf 
med allt sitt eget, har hon blifvit grundligt utblottad 
på egen kraft, egen visdom och egen berömmelse och 
har hon som arm syndare tagit sin tillflykt till nåden 


4 

i Kristus Jesus, då har hon blifvit rättfärdig. Den 
rättfärdige hy på klippan Kristus. Då är syndaren 
renad i Jesu blod genom tron. Och den sålunda rätt 
färdiggjorde föres djupare in uti Kristus. Jesus 
Kristus tag t mera hand om hjertat samt formar 
och utbilda 1 inre verlden efter sin vilja. Så ut 
mejslas under d i melska mästarehanden den nva 
menniskar ghetsmenniskan i hjertat Rättfärdig 
heten vinner t kraftigare välde och utbildas i lif 
vets alla förhå I umgängelsen, i den jordiska 
kallelsens wu petter, 1 allt utgestaltas allt renare och 
klarare Krist Kristus blifver syvndarens allt 

En sålunda rätt irdigs död är ingen död Döden 
är blott en öfvergång till fullare och rikare egande af 
det, som blifvit grundlagdt Döden Grare sig den är 
väntad eller kommer plötsligt och oförberedt. finner 
dock den rättfärdige beredd. Hela den nya lifsrigt 


ningen i Kristus har intet annat varit än en beredelse 
att möta Herren Olika långt komma de rättfär- 
diga här Kristendomslifvet kan hinna blifva mer 
eller mindre utpregladt. Men evighetsgrunden är dock 
lagd, och döden blifver intet annat än en födelse till 
det eviga lifvet 

j Vi äro här samlade kring en rättfärdig mans stoft. 
Döden kom alldeles oväntadt, hastigt och lätt. Han 
somnade stilla in på arbetsrummet och föll så bok- 
stafligen På sin post. Men han var beredd på dödens 


möte, ty hela hans lif alltifrån ungdomen hade varit 
en vandring inför Guds ansigte i Kri 


n stus Jesus. 

E Vi, som fingo blicka in i hans inre verld, kunde 
icke misskänna dragen af Kristi bild. Hans fina, ädla 
Personlighet bar omisskännligt pregeln af en åt Gud 


-Ay 


) 


och hängifven själ. Den i Jesus Kristus uppen 


helgad 


barade 2 - - sl 
tankens klara öfverbevisning omfattad 'öfvertygelse, 


sanningen egde han icke blott såsom en med 


utan framför allt som en i personlifvets centrum upp- 
tagen och der i fruktbärande tro inplantad sannings- 
ch rättfärdighetsbild. Kristendomen var för honom 


först och sist en helig lifssanning, infödd i hjertat. 
Men den blef för honom tillika en helig speculation, i 
och genom hvilken den forskande anden sökte tränga in 


till lösningen af tillvarons djupaste spörsmål. Hans 
tänkande kunde aldrig lösgöra sig från troslifvets djupa 
sanningsgrund. Och sällan får man lika afgjordt som 
hos honom möta en ren och fast läroståndpunkt på 
grundvalen af Jesu lefvande församlings urgamla tro 
och bekännelse. Han visste att äfven på tänkandets 
område skilja mellan Kristus och verlden. 

Just derföre att andens blick, renad af bättring- 
ens tårar, sökte allting i dess centrala djup, sattes 
på personligheten ödmjukhetens och barnaenfaldens 
pregel. Han hörde till dem, som kunna tala genom 
sin tystnad, uppbygga utan ord och utan anspråk. 

Ja, uppbygga! Uppbyggligt är det alltid att få 
intryck af en menniska, som är mera än hon synes. 
Uppbyggligt är att se en man, hvars lugna, anspråks- 
lösa och trogna uppfyllande af kallelsens pligter har 
sin rot i en djupare blick på tingens betydelse och 
sammanhang. Uppbyggligt är att se, huru allt hvad 
till jorden och dess förhållanden hör får ställas på sin 
rätta plats och ses i sin riktiga belysning. 

Så har den i Herren hänsofne vännen Emanuel 
Wilhelm Beryman genom Guds nåd i sitt lif och i sin 
vandel varit oss en sannskyldig uppbyggelse. Äran och 


6 — 
tacksägelsen härför tillkomma allena Gud. Och vare 
det fjerran ifrån oss att vid hans bår tala i annat 
sinne -om hans kristliga dygder, än allenast för att 
uppväcka oss sjelfva till känsla af samvet 


sförpligtelse 
inför lefvande Gud. 


Ty har Gud i en medmenniska 
med någon gåfva och nåd, så äro vi San- 
nerligen ansvariga för, huru vi i 


mött oss 
värt eget lif göra oss 
till godo intrycken af den menniskans bild. 

Vår broder har dött den rättfärdiges död. Vare 
det särskildt eder tröst, I, som stått honom allra när- 
mast! I veten, hvad han varit som make och fader. 
Derom må vi nu icke tala; sådant hör till hemmets 
helgedom. Blott det må här sägas eder: han har gålt 
bort ifrån eder för att på ett ännu väsentligare sätt 
förblifva hos eder. 

Och vi alla, som haft honom kär, må vi inför 
Gud nedlägga vår tacksägelse för hvad han varit för 
oss och, höjda öfver naturens saknad och sorg, prisa 
Gud för att vår broder fått gå hem i frid. Gifve 
Han oss nåd att, såsom en hvar det från sin stånd- 
punkt kan, tillgodogöra oss frukterna af hans lefnad 
och af hans bortgång! Säll är du, Emanuel Wilhelm 
Bergman, som fått dö den rättfärdiges död! Och nu 
säger jag dig å allas våra vägnar ett sista tack för 
hvad du varit genom Guds nåd och ett sista: farväl! 


Farväl, farväl, Guds vän, som gått 
Till Jesum och Hans trogna flere! 
Här nere 

Förvärfvat har du arf och rätt 

Med Herrens hus och med Hans ätt. 
Ty bar han ock på händren dig 


4 
I döden hem till Gud och sig. 

Väl dig, som lyktat ångestfulla striden | 
Väl dig, som ingått ren och skär i friden! 


Väl dig, hvars minne bär Guds vittnesbörd i tiden! 


Jag uttalar ock ett erkänsamhetens ord för hvad 
den aflidne på grundvalen af sin samvetsväg och hjer- 
tetro” verkat i det offentliga på den plats, der han 
genom Försynens goda ledning varit ställd. Andra 
må det tillkomma att härom vittna. Här må blott 
bringas i åtanke den intresserade tjenstvillighet i em- 
betet, som sträckte sig vida öfver den formella rättens 
fordringar. Menniskor hafva kunnat se, hvad som 
varit uppenbart. En blott ser och väger och upp- 
skattar värdet af en sådan mans insats i den väsent- 
liga, djupa andeströmningen inom vårt folk. 

Och skulle nu till sist vår hädankallade broder i 
ljuset af "evighetens upplysning i korthet tälja oss 
sin lefnads saga, så skulle hans bekännelse lyda så: 
en syndare, frälst af nåd och evigt bergad genom kär- 
leken i Jesus Kristus. 

Slutligen må vi samla våra hjertan i stilla bön 
och frambära inför den Evige tackoffret för vår bro- 
ders förlossning: 

Vi tacka Dig, evige Fader, genom Din älskade, en- 
födde Son Jesus Kristus, vår Herre, för den nåd, Du 
denna Din hemkallade tjenare bevisat. Vi prisa Dig 
och gifva Dig äran för den uppbyggelse, vi KE 
genom hvad af Dig har varit i hans lif. Vi tacka 
Dig, att Du genom en så lugn och stilla död burit hans 


+ Ur Johannes Dillners sångsamling. 


RA 


| själ hem på Dina händer. Herre! Hvad Du gör är 
allt godt och väl. Lofvadt vare Ditt namn för vår 

broders saliga förlossning! 
Så vilja vi nu viga stofthyddan till jordens hvila 


intill uppståndelsen. Af jord är du kommen 0. s. V. 
Psalmer: 
gen 487: 3—5. 
102: 5. | 


221: 3. 


Rada —R 


TALADE VID 


KAMRERAREN 


CARL LUDVIG LINDAUERS 


JORDFÄSTNING 


I NACKA KYRKA DEN 7 FEBRUARI 1884 


dk 


O. F. MYRBERG. 


UPSALA 1884 
. Almqvist & J. Wiksell's boktryckeri. 


Kärleken vänder aldrig åter ändock profetiorna skola 
återvända och tungomålen skola afkomma och förstänant 
skall återvända. Ty vi förstå endels och profetera EE 
men då det kommer som fullkomligt är, så vänder det åter 
som endels är. Då jag var ett barn talade jag som ett 
barn och hade sinne som ett barn och hade barnsliga tan- 
kar; men sedan jag vardt man, lade jug bort det barnsligt 
var. Ty vi se nu genom en spegel vt ett mörkt tal, men 
då ansigte mot ansigte. Nu känner jag endels, men då 
skall jag kännat såsom jag ock känd är. Men nu blifver 
tron, hoppet och kärleken dessa tre, men störst bland dem 
är kärleken. 1 Kor. 13: 8—13. 

Det äro ord talade af en man, som visste mera af 
Guds rikes hemligheter än någon af oss, men just emedan 
han förstod så mycket deraf, äfven förstod, att hvad han 
visste af desamma var som ett intet i jemförelse med hvad 
som ännu var för honom fördoldt. Äfven vi stå inför 
många outredda gåtor och hemligheter på de naturliga 
och andeliga tingens område, och den man, hvars stoft- 
hydda vi nu hafva invigt åt den sista hvilan i jordens 
sköte, erbjöd sjelf någonting i denna väg både åt dem 
som kände honom, och åt dem som icke kände honom. 
SÅt dem som icke kände honom", och till dessa hörde 
utan tvifvel äfven flertalet af dem, för hvilka hans utvär- 
tes människa icke var främmande och obekant. Det fin- 
nes en hemlighetsfull sida af läkekonsten, hvilken rätt 
tillgodogjord kan blifva till lika stor välsignelse, som den, 
missbrukad till våldsamma ingrepp i lifvets innersta verk- 
stad, kan vålla en ofta obotlig skada; och på detta om- 
råde rörde sig den hädangångne: icke för att deraf skörda 
en jordisk vinst eller fördel, utan drifven af sin åstundan 
att till lidande medmenniskors hjelp bruka och använda 
den vare sig naturliga eller andeliga helbregdagörande 
gåfva, som han fått på sin del. Ty han var en mennisko- 


vän, hvilken kände andras bördor som sj 
STR J på sma 
uppoffring af egen ro och beqvämlighet sh 
medförde verkliga och Svåra lidanden Far 
hvad till honom stod för att lindra pr 
AN : 5 och 
nöd i andeligt och lekamligt afseende. Det 
| 1 al I € Ag ” ) e 
som icke skall kunna frånkännas honom 
betyder mera än mycket annat: mera är berö 
omfattande yttre verks e ord NRA 
: ande y verksamhet, eller berömmet 
iga gåfvor och kraftgerninoar a 
säger samm stel NPR ige sådant. Ty så 
sager så e apostel på det anförda stället: Om jag 7 
lade med menniskors och englars tungor och hade ick 
RSS TER SA . : ; tcke kär- 
leken, Sd vore jag en ljudande malm och en klingande bj lr 
Och om jag kunde profetera, och visste all ) 5 KE fr 
Ka pd , et wm wghe och 
allt förstånd, och hade all tro så att jag försatte berg, och 
pp sno särlolo. 9 d . rr - i) 
hade icke kärleken, så vore Jag intet. Och om jag gåfös 
alla mina egodelar åt de fattiga och läte min lekameis 
brinna, och hade icke kärleken, så vore det mig intet nyt- 
tigt v. 1—3. : : 


Det är en sida af den hädangångnes per 


!0Nom, gjorde 
afhjelpa deras 
är ett beröm, 
och detta beröm 
et af en 
af stora ande- 


NED da sonlighet som 
nu bohfvit, jag vill icke säga tecknad, men i största kort- 


het antydd på ett sätt, hvilket säkert icke skall röna nå- 
gons motsägelse. En annan sida af densamma kunna vi 
icke bättre leda oss öfver till, än med dessa ord af den 
apostel, till hvilken vi redan hafva lyssnat, i ett annat af 
hans bref: Vi hafva icke strid mot kött och blod, icke mot 
furstar och väldige, nemligen mot verldens herrar, de som 
regera i denna verldens mörker, emot de onda andar un- 
der himmelen. Derföre tagen på eder allt Guds harnesk, 
att I mågen motstå i den onda dagen, och allting väl ut- 
rätta och beståndande blifva. Eph. 6: 12, 13. Vår bort- 
gångne medvandrare talade ofta och mycket om de stri- 
der, som han hade att utstå mot dessa onda andemakter, 
och såg deras inflytande i mycket, som vi icke äro vane 
att betrakta ur denna synpunkt. Det är möjligt att han 
härutinnan gått för långt, men säkert är att det icke in- 
verkat menligt på hans tänkesätt i det, som hör till sjelfva 
hufvudsaken af kärleken till Gud och nästan. Det ver- 
kade och åstadkom hos honom endast en ökad åstundan 


efter att hjelpa, der hjelp behöfdes, i förening med en 
stor nitälskån mot det onda i alla sina skepnader, men i 
synnerhet i den falska andelighetens gestalt och skepnad. 
Till denna falska andelighet, med sitt i grunden sinliga 
njutningsväsende och sin vekliga kristendomsuppfattning, 
med sitt egenrättfärdighetsväsende under evangelii namn 
och sitt "sken af gudaktighet utan gudaktighetens kraft" 
(2 Tim. 3: 5), var han en förklarad motståndare, som 
icke tröttnade att i Guds kraft kämpa deremot, så långt 
hans egen insigt och förmåga sträckte sig. "Så långt 


de sträckte sig"; och mera kan icke af någon begäras, 
mera fordrar icke heller Herren sjelf af någon bland ina 
tjenare, på hvad plats densamme än må hafv lifvit af 
honom stäld. 

Han, vår till hög ålder komne medvandrare, har nu 
slutat sin strid här på jorden; men för oss, äldre så väl 
som yngre, återstår ännu att utkämpa denna strid; och 
hurna skola vi bestå i densamma? Det kan endast ske ge- 
nom att ikläda oss den Guds vapenrustning, om hvilken 
apostlen i de anförda orden talar; och hvilken är denna 
Guds vapenrustning? Det säga oss de följande orden på 

-samma ställe: Så stån nu omgjordade kringom edra län- 
der med sanningen, och iklädde rättfärdighetens brösthar- 
nesk; och med fötterna skodda, att I mågen redo vara till 
fridens evangelium. Men till allt detta och då I hafven 
tagit till eder trons sköld, med hvilken I kunnen utsläcka 
alla den ondes glödande skott, tagen äfven emot frälsnin- 
gens hjelm och Andens svärd, som är Guds ord. V. 14— 
17. Det är denna Guds vapenrustning: och vare det vår 
första och högsta angelägenhet i denna verld att gå klädde 
i densamma: då, men också endast då, äro vi väl ru- 
stade till att bestå i denna strid — bestå i densamma äf- 
ven när lifvets sista stund en gång för oss nalkas. SÖ 
dertill gifve oss Gud sin nåd för Jesu Christi skull; låtom 
oss bedja m. m. 


PREDIKAN 


OCH 


PERSONALIER 


vt 


Dn 


ERKEBISKOPEN 


D:r Henrik REUTERDAHLS 


JORDFÄSTNING 


UTI 


UPSALA DOMKYRKA 


DEN 8 JULI 1870 


AF 


C. A. TORÉN. 


STOCKHOLM 
« L. NORMANS BOKTRYCKERI 


1870. 


Du gode och trogne tjenare, öfver en 
ringa ting hafver du varit trogen, jag skall 
sätta dig öfver mycket, gack in i din herres 
glädje! 


Med dessa ord gifver Herren Jesus sjelf en- 
ligt Matth. 25: 21, en i den genomskinliga lik- 
nelsens form framstäld antydning om huru Han 
en dag skall på det vänligaste och ljufligaste 
emottaga hvar och en menniska, som under detta 
vigtiga Pröfningens lif redligen ockrat med de 
pund han af sin gudomlige husbonde fått att 
förvalta. Den som rätt begagnat de naturens 
och nådens gåfvor, hvilka här stått honom till 
buds, han skall helsas med dessa eller lika be- 
tecknande ordalag. Han, som kanske ganska 
ofta i denna verlden varit ett föremål för mycket 
klander och ogillande, han får ett mildt erkän- 
nande af Herrans mun, då Han kommer. Han 


j 
| 
| 
4 
LÅ 


DENA IBS INN SEE 
i d | 


; 
SÖ 


Hvilket sa- 


får heta en god och trogen tjenare. 
ligt vitsord! Till honom skall sägas: Öfver en 
g S 


ringa ting hafver du varit trogen. Ty hvilken 
ställning den trogne tjenaren har innehaft under 
jordlifvets dag, hvilka, i sig sjelfva möjligen ganska 
stora, uppdrag än varit honom ombetrodda, så 
är dock allt detta vid evighetens inträdande och 
anblick, i viss mening något ringa. Hvad som 
uträttats och gjorts framstår såsom litet i jem- 
förelse med det outsägliga, oändliga, öfversvinne- 
liga, som förestår. Jag skall sätta dig öfver mycket: 
Herren lönar troheten i det jemförelsevis ringa, 
jordiska arbete dermed, att en sådan tjenare får 
i hvarje hänseende sfora uppdrag att utföra, får 
verkligen stora egodelar att förvalta, egodelar af 
en evig kostbarhet, hemman, som aldrig förlora 
något af sitt värde, skatter, dem ingen slags för- 
gängelse hinner. Den eviga glädjen, hvilken uti 
den sköna tillsägelsens slutord obestridligen an- 
tydas, kan af många skäl kallas en Herrans glädje, 
en Jesu Christi glädje, men i synnerhet emedan 
Han har köpt och förvärfvat den åt sig sjelf och 
åt oss med sin sorg, den Han smakade på jor- 
den, äfvensom emedan Han, den förklarade, är 


den; från hvilken paradisets heliga lust oaflåtligen 


utströmmar. — Till denna ovanskliga glädje skall 
den trogne tjenaren, då det jordiska tjenandets tid 
är ute och loppet fulländadt, med kärleksrikaste 
bestämdhet af Herren sjelf inkallas. 

Till alla trogna kommer denna saliga väl- 
komsthelsning att ljuda. Salige äro de döde som 
i Herranom dö härefter, ty Anden säger, att de 
skola hvila sig af sitt arbete och deras gerningar 
följa dem efter. Men en egendomlig tonvigt torde 
väl, efter vår föreställning, denna samma upp- 
lyftande inbjudning erhålla, när den blifver uttalad 
till sådana, hvilka af Herren innehaft ett uppdrag 
af allra största betydenhet, det att vara ansvarige 
skaffare till tusendens frälsning och salighet och 
af Herren, den store domaren, i den afgörande 
tidpunkten befinnas hafva varit trogne i detta sitt 
åliggande. Då vi nyss härinne till den sista 


hvilan invigt och nu stå i begrepp att till det 


. fridlysta rummet utföra stoftet af en man, som 


icke blott tillhörde skaran af dessa, med de mest 
heliga och grannlaga uppdrag betrodda tjenare, 
utan ock stod i spetsen för alla sådana inom vår 
Svenska församling, nemligen Svea Rikes Erke- 
biskop, Upsala Akademis Prokansler, Theologiz 


Doctorn Henrik Reuterdahl, så framträder med 


ovilkorlig magt för vår begrundande andakt den 


nåd, hvilken Herren beskärt och allt framgent 
beskär sin församling deruti, att Han uppväcker 
och utrustar, sänder och styrker sina tjenare till 
sitt namns förhärligande och till sin kyrkas för- 
ökelse på jorden och i himmelen. Men i synner- 
het må vi så begagna det för oss allesammans 
på de allra starkaste och djupaste uppfordringar 
rika ögonblicket, att vi derunder i korthet efter- 
sinne, huru desse med odödliga uppgifter för- 
sedde dödlige skola bäst motsvara sin kallelses 
stora vigt och dyrbarhet. 

O trofaste Gud, se till din församling här i 
lågheten, väpna många att blifva hennes värdiga 
förkämpar under dessa hennes jordiska vapenår! 
Skydda, undsätt och styrk din stridande kyrka 
och hugna oss rikeligen med din frid! Öfvergif 
oss icke åt oss sjelfva, att vi sjunka i mörker 
och fördomning, utan låt din Andas stora verk 
förkofras, bland annat derigenom, att Du korar 
och utväljer många till din hands kraftiga, lef- 
vande verktyg! OQO Gud, sänd arbetare, sänd 
trogna och ståndaktiga arbetare i din myckna 
säd! Hör detta vårt gemensamma bönerop för 
din stora barmherfighets skull! Amen. 


Till grund för vår fortsatta betraktelse lägga 
vi de ord Aposteln Paulus skrifver i första bref- 
vet till den Corinthiska församlingen, fjerde ka- 
pitlets första och andra vers, hvilka ord så lyda: 


Der skall man hålla oss före, att 
vi äre Christi tjenare och skaffare 
till Guds hemligheter. Nu söker 
man intet ibland skaffarena annat 
än att de måtte finnas trogne. 


Aposteln erinrar i desåa ord derom, att rätte 
ordets tjenare i församlingen äro Christi tjenare 
och skaffare till eller förvaltare af Guds hemlig- 
heter, samt huru all vigt ligger derpå, att de i 
det kall de af Gud emottagit, äro trogne. Fram- 
för denna bår riktas af dubbelt skäl våra tankar 
till detta för oss alla, församlingarnes medlemmar 
och ledare så ytterst maktpåliggande och gripande 
ämne, dels emedan den aflidne i flera hänseenden 
för vårt minne framställer en uppmuntrande bild 
af en trogen tjenare, dels emedan påminnelsen 
derom, att vi inom kort skola bortkallas från 
arbetsfältet, väl innebär den allvarligaste maning 


för oss alla, som öfverlefva honom, men i syn- 


= Lol 
— Lil 


tr ä 
VR Ja SR 


nerhet för dem, hvilka, såsom han var, äro för- 
samlingens herdar och lärare. Vi vilje derföre 
för denna stund ur de heliga orden framtaga och 
utveckla den sanningen, att En trogen tjenare i 
Guds församling lesinnar, att han är en Christi 
tjenare och behjertar sin kallelse att vara en för- 
valtare af Guds hemligheter. 

En trogen tjenare i Guds församling besin- 
nar, hvilkens tjenare han egentligen är. Han bör 
se sitt kall och åliggande i ett himmelskt ljus. 
Han bör känna, att han, rätt förstådt, icke är 
menniskors, utan en Guds och Christi tjenare. Han 
bör veta med sig, att han står i Christi höga 
sold. Det är högst angeläget, att han är fullt 
medveten om hvem han egentligen har att tjena. 
Menniskan är så fallen för att se på de ting som 
Synas, att tänka på det förgängliga i stället för 
att tänka på det oförgängliga. En församlings- 
lärare är i mycket hög grad utsatt för samma 
svåra fara. Men så måste han ock så väl som 
hvarje annan och måhända ännu mer vara på sin 
vakt i detta hänseende. Han bör djupt och ofta 
På nytt besinna, att han icke står i det förgäng- 
ligas tjenst, utan i den oförgängliges, i Hans, 


hvilken allena hafver odödlighet. Såsom en Christi 


tjenare måste han af inre drifvande nödvändighet 
lägga med all makt derpå an, att han blir för- 


lossad från all äfven finare verldsdyrkan, hvilken 


1 Synnerhet borde vara långt ifrån en man, som 


fått en verklig kallelse att föda Christi får och 
lam. "Han bör derom i sitt innersta af hela sin 
själ, under flitigt bruk af Guds ord, anropa den 
evige hjelparen, på det han ej måtte i något 
afseende vara en menniskoträl, utan alldeles upp- 
säga verldstjensten och blifva: en hel Herrans 
tjenare. Då kan han hålla sig sjelfständig med 
afseende på dagens flyktiga tycken och menni- 
skors öfvergående åsigter, önskningar och for- 
dringar. Då frågar han icke hvad verlden vill, 
utan hvad hans helige mästare vill och fordrar. 
Då kan han i rätt mening skilja sig ifrån verlden 
och hålla: sig fri från dess lustar. För att komma 
derhän, behöfves mycken nåd till sjelfpröfning 
och sjelfkännedom. Här behöfves mycket ljus 
och en fortgående, ihärdig uppmärksamhet på 
sig sjelf i innerlig trohet emot detta ljus. Men 
när en ordets tjenare på denna väg kommit i en 
rätt ställning till verlden, först då kan han med 
någon kraft uppträda inför dess falska och emot 


Gud fientliga väsende. Besinnar han rätt, att 


—. 


VTA RR ENE PR DES 


så 
RA 


AE 


få AMRA er por 


han är en Christi tjenare, drar han sig städse på 
nytt intill Herran, som, vi antage det, redan förut 
har korat och utvalt honom till sitt redskap, 
ställer han sig verkligen under den heliges fana, 
så förlora verldskärleken och menniskogunsten 
sitt eljest oemotståndliga behag och då blir han 
icke mer den stumme, som tiger när han ser 
dyrbara själar gå under i synd och andlig ored- 
lighet. O det blir en helt annan uppfattning af 
verlden och synden, då man på ett afgjordt sätt 
kommit på den helige Frälsarens sida. Verld 
blir då verld, synd blir synd, man kallar ej 


längre mörkret ljus eller det onda godt. Man 


lär sig att inom sig sjelf skarpt skilja emellan - 


ande och kött, emellan synd och nåd, emellan 
den gamla menniskan och den nya och man 
förvexlar dem icke heller hos andra. Man låter 
ej förblinda sig af skenet hos en dyr medmenni- 
ska. Man lider djupt vid tanken på andras syn- 
der. Man sörjer bittert öfver Josefs skada. Man 
känner, att man är i Hans tjenst, som både ut- 
dref vexlarne ur templet med gisslet och gret 
vid äsynen af folkets otro och hårdhet. Den 
som i embetet tjenar verlden, han darrar icke, 


han bäfvar icke vid tanken på den fara, hvilken 


sväfvar öfver alla, som förhålla sanningen i orätt- 
färdighet, nej, han bäfvar alldeles icke, blott ej 
hans jordiska välfärd hotas af något ofall. Men 
den som verkligen tjenar Christus, han får i sin 
ringhet något af Hans rena, heliga men tillika 


ömbhjertade anda och känner sig inifrån manad 


att öppet vittna emot det onda, som smyger i 


mörkret och emot den syndens farsot, som uppen- 
bart fräter omkring sig. Han förmanar menni- 
skorna af uppriktigt och brinnande hjerta, att fly 
undan den tillkommande vreden, att fly från för- 
derfvets stig, medan tillfälle till flykt är alldeles 
vidöppet. Såsom en Christi tjenare kan han icke 
längre söka sitt, utan han måste och han vill af 
hjertat afstå från sitt sjelfviska väsende. Sjelf- 
kärleken i dess många förklädningar och bedrä- 
gerier måste han ihärdigt förfölja och bekämpa. 
Äfven här måste han använda den yttersta vak- 
samhet och det största trosallvar, ty egenviljans 
förföriska ande går ej ut med mindre man flitigt 
anlitar de andliga medel, öfver hvilka en christen 
har att förfoga. I stället för att, lik Fariseen uti 
forna och nuvarande tider, hänföra allt som han 
åsyftar och uträttar, till sig, såsom vore han me- 


delpunkten, från hvilken allt skall utgå och till 


ad NER IUO) 
' 


Ng i 


da a 


VARA Je PAS 


- 


vv: 


SEN 


Fa) 


: NN x 
EEE 


d 
LIERNE 


hvilken allt skall strömma tillbaka, så går han 
troget och träget in i den christliga sjelfförnekel- 
sens nödvändiga kamp. Strider han nu på rätta 
sättet, så segrar han och segrar han, så kan han 
med ny sanning säga: jag lefver, dock icke nu 
jag, utan Christus lefver i mig. Sjelfviskheten 
undantränges och uthungras, Christus blir hans 
allt, Christus blir hans lif och ära. Såsom den 
härligaste Herres ringe tjenare frigöres han från 
det slemma ärebegäret, från den maktlystna prest- 
andan, som i verlden stiftat så mycket ondt och 
inom Christi kyrka är till så stort men, mest 
emedan den förrycker och skämmer den enkla 
himlasanningen och i så hög grad nedpressar det 
friska, fria christliga lifvet. Såsom ärlig tjenare 
vill han öppriktigt aftaga, på det att husbonden 
måtte tilltaga. Såsom tjenare är han angelägen 
att gifva allt ifrån sig åt husbonden. Hvad han 
andeligen förvärfvar och skördar i sitt heliga ar- 
bete, det rycker han ej på ett lika opassande 
som orättfärdigt sätt till sig, utan han. lemnar det 
utan beting och tvekan, gladt och otvunget åt 
sin store Herre. Då får han ock verkställa hvad 
de första förkunnarne ' af Jesu namn om sig be- 


kände: Vi predike icke oss sjelfva, utan Jesum 


Christum, att Han är Herren. I samma mån han 
blir liten, under det Jesus varder stor, hög och 
dyr, i samma mån kan han blifva ett lefvande 
verktyg i den mäktiges hand, en kanal för det 
himmelska lifsvattnet, ett redskap för de tillbed- 
jansvärda rådslutens utförande, För så vidt han 
i hjertat uppgifver all förgänglig vinning, i syn- 
nerhet den egna äran, blifver den öfversvinneliga 
lotten honom gifven att ovilkorligt, oemotståndligt, 
med mildt segrande kraft främja mästarens ära. 
Ju mer hans förhållande till Christus såsom tje- 
närens till sin herre kommer till sin rätt, desto 


högre blir värdet, desto sannare och ymnigare 


"blir frukten af hans tjenst. Såsom en Christi 


tjenare träder han äfven in i allt djupare gemen- 
skap med Honom. En tjenare står ju i nära för- 
hållande till sin herre. -Han vistas i hans hus, 
han har vanligen fritt tillträde till honom och han 
får i de flesta fall dagligen samtala med henom. 
Så är det i hög grad med den rätte läraren till 
himmelriket. Han får umgås med Herren Jesus. 
Han. har en gång kommit i ett nära förhållande 
till Honom såsom Frälsare. Detta förhållande 
kommer i den heliga tjenstens utöfning, om nå- 


gonsin, till sin utveckling. Han får derunder röna, 


PE 


Rå 


brom 


$ 


AASE RR PIA FE pt 


rn TRE IMER KEES 
É 


$ i 


i 


hvilken husbonde han har. Här göras erfarenhe- 
ter af den mest upphöjda beskaffenhet. Han får i 
sanning röna, att han har både en gudomlig be- 
skyddare och ett gudomligt biträde. Jesus gifver 
svalka under dagens tunga och hetta. Han visar, 
att Han både förmår och vill hjelpa den som 
låtit städja sig till Hans tjenst. I nödens svåraste 
ögonblick, när stundom mycket häftiga stormar 
börja att rasa, när det blir allvar dermed, att 
korset så visst måste bäras i Jesu efterföljd, när 
det tyckes vilja inträffa, hvad Herren sade med 
tanken på den trogne, men ännu opröfvade Pa- 
ulus: Jag skall visa honom, hvad han för mitt 
namn lida skall, då, huru kostligt är det icke att 
veta, att man har ett stöd i den gudomlige Jesus 
Christus, att Han står vid vår sida, att Han är 
oss nära alla dagar och alla stunder på dagen 
och att Han särskildt tager sig af vår tjenst, vårt 
arbete för hans rike! Och ju mer den trogne 
härolden växer in i den vissa, nästan saliga tros- 
förnimmelsen, att han står i Öfverherdens tjenst, 
desto mer kan han också till Honom åter och 
åter, med omedelbar tillförsigt ställa sin bön om 
bistånd i åkerverket, om nådesutgjutelser öfver 


enskilda själar, som ligga för minnet och på hjer- 


tat, om välbehöfliga allmänna väckelser, om him- 
melsk välsignelse öfver församlingen, desto mer 
kan han ock ständigt på nytt, i trots af motsä- 
gelsen, svårigheterna, lidandet, med de heliga 
budskapen än tränga djupt in ibland folkets leder 
än träda upp på Zions kullar, ty han är uttryck- 
ligen bemyndigad och starkt drifven af den älskade 
Herren och själavännen. 

En trogen tjenare i Guds församling behjertar 
sin kallelse att vara en förvaltare af Guds hem- 
ligheter. Just derigenom att han förvaltar dessa, 
hvilket innebär, att han med allra djupaste vörd- 
nad, andakt och kärlek umgås med dem för egen 
räkning och med en deremot svarande ifver och 
omsorg utskiftar dem till andra, är han en trogen 
tjenare. Hvilka äro dessa Guds hemligheter? 'En 
Guds hemlighet är det, en hemlighet, in i hvilken 
det lyster himmelens änglar att skåda, att Gud 
af evig kärlek utgifvit sin. ende Son till vår fräls- 
ning, att denne för en tid utbytte härligheten 
emot dödligheten, att denne Son blifvit ett synd- 
offer för oss, att han för en tid blifvit fattig, på 
det vi genom Hans fattigdom skulle rike varda, 
att Han, den af evighet härlige, undergått döden, 


på det vi måtte få alla, alla synders förlåtelse och 


Y 


Ön 


i 
LR DA 


jo HR 


i och med detsamma ett evigt lif i Hans namn. 
Detta är en hemlighet för det menskliga förnuftet. 
Det är en hemlighet, ty ingen har mäktat ut- 
tänka en åtgärd sådan som denna, hvilken Gud 
har vidtagit för att med sig försona och återupp- 
rätta verlden. Det är en hemlighet, ty ingen 
fattar korsets mening, förrän Gud öppnat hans 
ögon. För det menskliga tycket är denna Guds 
tanke alldeles förborgad. Och det är dock just 
denna märkvärdiga hemlighet den trogne tjenaren 
har att frambära för dem i synnerhet, hvilka Guds 
heliga lag har slagit och sargat och hvilka hafva 
ingen ro för lagens eller Guds Heliga Andas 
förebråelser hvarken dag eller natt. Den rätt- 
sinnige tjenaren begagnar hvad tillfälle som gifves 
att bjuda alla botfärdiga den frälsning, som Jesus 
har tillvägabragt samt att på samma gång visa 
alla andra, huru väl de kunde få det stäldt för 
tid och evighet, om de ville falla till och tro på 
Honom, som gör de ogudaktiga rättfärdiga. Han 
känner icke blott den afgjorda oumbärligheten af 
den rättfärdighet, som vinnes i tron på Guds 
enfödde, utan han har ock ett lifligt medvetande 
af dess salighet. Derföre vill han gerna, när 


lifvet blommar i solens sken eller när döden ropar 


BAR NRA NETRDES 


till eftertanke och allvar, lyfta slöjan från den 
underbara hemligheten af en gudomlig nåd, till- 
kommen genom gudomliga rådslut och gudomlig 
sjelfuppoffring i evig kärlek. En Guds hemlighet 
är det vidare, att Gud numera kan och plägar 
uppenbara sig för menniskan under detta lifvet 
och, vid ordets, nattvardens eller bönens begag- 
nande eller eljest i stunder af välsignad begrund- 
ning, så besöka och beröra en efter rättfärdighet 
hungrande, efter Gud törstande själ, att hon får 
känna Honom, smaka Hans kärlek och derigenom 
lyftas öfver jorden, stärkas uti sorgen, rustas för 
pågående och kommande strider, genomträngas 
med helgelsens krafter och safter och kasta en 
blick bakom förlåten för att redan på jorden fästas 
och vigas vid den himmelska äran. Denna hem- 
lighet, hvilken står i djupt sammanhang med den 
förstnämnda, lärer en trogen Guds tjenare i vitt- 
nesbördets timmar icke heller kunna fördölja eller 


förtiga. Nej, han yppar och uppenbarar dessa 


.. båda men äfven många, många andra med dem 


beslägtade Guds hemligheter. Att Han, den helige 
och högtbesutne, åt oss af evighet tillämnar och 
tillrustar ett rike, der vi få lefva i evigt jubel och 


der vi få se Honom såsom Han är, ansigte mot 


| 


ER SR ES 


é rn TR FOS IMNN ES 
| + 
RAR 


| 
| 
iNfpecrerenr 
) 
É 
” 
$ 


ansigte, att Han, densamme, ännu i dag sjelf i 
egen person nalkas botfärdiga syndare, tröstar 
dem, rentvager dem, luttrar och förädlar dem, 
att Han låter dem få skåda in i sitt hjertelag, 
att Han länkar allt i denna verlden till sina barns 
djupaste lycka, att Han sköter dem efter deras 
innersta andliga behof och gör dem skickliga till 
att inträda i en fullkomligt helig och salig verld, 
att Han redan här på denna jorden af lefvande 
stenar, de trognas själar, bygger sig ett tempel, 
hvars resning stiger allt högre och högre och 
hvars betydenhet då först kan rätt fattas och 
åskådas, när evighetens ljusflöden falla på dess 
öfversvinneliga former, att Han, Jesus, som tram- 
pade den blodiga vinpressen på Golgatha och 
der förvärfvade oss en fullständig försoning med 
sin Fader, nu är stadd i rastlös kärleksomsorg, 
dels för att i verksam förbön i det himmelska 
allraheligaste frambära våra andliga behof, dels 
för att samla oss omkring sig såsom en man 
samlar omkring sig sina allra käraste vänner, att 
Han är i begrepp att återkomma för att upprätta 
ett sanningens och fridens rike, att Han vill ställa 
de frälstas skara, den förklarade menskligheten, 


inför sina ögon såsom sin brud och med henne 


19 


fira en evig förmälning i den stora härligheten 
under en fröjd, som öfvergår alla våra nuvarande 
begrepp, att Han, Jesus Christus, lockar den minste 
och syndigaste ibland oss till att blifva en med- 
arfvinge till sina himmelska besittningar — hvilka 
saligheter! På dem låter den trogne tjenaren 
dagligen sina blickar hvila och vinner en växande 
insigt i den eviga barmhertighetens art och natur. 
I samma mån behjertar han sin ljufva kallelse att 
vara en förvaltare, en gifmild förvaltare af de 
stora hemligheterna. Han har fått för intet, han 
vill gifva för intet. Han har fått de obegrundliga 
Christi rikedomar i sitt förvar, ej för att i overk- 
sam förnöjelse rufva öfver dem, utan för att 
med fulla händer strö ut och gifva åt andra med- 
återlösta af det oförgängliga guldet. Hans för- 
valtande är just ett utskiftande. Han afskräcker 
ingen. Välbekant med sakens ojemförliga vigt 
beder han menniskorna alldeles som om det gällde 
lifvet, ty han vet, att det verkligen gäller lifvet: 
Låter försona eder med Gud! Han beder dem 
Kommer och ser Guds 
Kommer, köper 


Kommer 


med allra största ifver: 
under! Kommer, allt är redo! 
utan penningar både vin och mjölk! 


och eder själ skall fet varda i vällust! Kommer, 


- 
i 
å 
SM Ng 
| 
4 
KS fe 
å 
å 
| 
4 
i 
] 
i 


) 
AN 
i 


ANAR SMR MINER 
+ 


ty min Herre hafver lust till barmhertighet! Hvil- 
ken plats han fått inom Herrans vingård, känner 
han samma obeskrifliga törst efter att vinna men- 
niskosjälar åt Herran. Guds hemligheter vill han 
derföre utsprida i verlden, hvarhelst han blifvit 
stäld härnere. Går han på höjderna, står han 
på templets tinnar, har han hela skaror att mön- 
stra och öfvervaka, hela grupper af evighetsin- 
tressen att omfatta, har han de mest vidtfamnande 
ansvar, har han både vuxna och späda att om- 
hulda, både höga och låga att vexelvis betjena, 
har han embetsbröder af mycket olika åldrar och 
förmågor att stödja, lifva och elda, har han der- 
bredvid vetenskapen, lärdomen, tankeverksamheten 
att med råd och föredöme uppmuntra, måste han 
på pligtens vingar med lågande anda svinga sig 
från det ena till det andra, eller — vandrar han 
djupt nere i dalen med en oansenlig, liten fåra- 
hjord, sjelf bortglömd och gömd för verldens 
blickar, i den fjerran bygden bland de öde ber- 


gen, försänkt i bön för sina lam och får, hvilkas 


sällskap på vägen till saliga rymder uppfyller 


honom med stilla, ren förtjusning, alltid bär han 
vittne om det, 


som för syndare på jorden är 


summan af alla hugsvalelser liksom af alla den 


eviga frälsningens sanningar: Gud är uppenbar 
vorden i köttet. Gud var i Christo och försonade 
verlden med sig sjelf. Denna gudaktighetens död 
hemlighet, som till öfverflöd bär inom sig allt det 
ljus, all den upprättelse och all den utsigt, som 
någonsin ett menniskohjerta har af nöden, be- 
mäktigar sig mer och mer den förut redan deri 
invigde tjenarens hela själ, sätter den ofta i 
förökad, förnyad brand och skimrar sedan af 
sig sjelf alltmera fram ifrån hans verksamhet, 
planer, vittnesbörd, uppförande och hela väsende. 
Hans hela diktan och traktan talar om nåd och 
frid från himmelen. Hvad han gör bär prägeln 
deraf: genom allt och uti allt frambryter ljuset af 
Guds kärlek till oss i den högtlofvade. Den 
sanne evangelistens trohet består deri, att han är 
sitt egentliga uppdrag, det stora fröjdebudskapet, 
trogen. Detta budskap är ett öfverjordiskt thema, 
som han vexlar på tusende sätt alltefter de sär- 
skilda uppgifterna, detta budskap är strålen, som 
han vänder och riktar åt alla sidor, det är nätet, 
som han binder och binder, det är noten; som 
han öfverallt utkastar, ty ehvad namn eller titel 
han bär på jorden, lika godt, han är framför allt 


2 and 
en menniskofiskare. Men nu söker man ee 


MN TARO 


- 


skaffarne intet annat än att de måtte finnas trogne. 
Ogh han traktar efter att vara trogen sitt upp- 
drag i alla omständigheter och skiften, i godt 
rykte och i ondt rykte, under ära och smälek, 
då han af verlden gynnas eller då han för ögon- 
blicket kanske allmänt motsäges och missaktas, 
i den mulna dagen och i den klara, i ungdomen 
och när han grå varder, då helsans bägare öfver- 
flödar och då de onda dagar kommit. Stundom 
när det lider till slutet, uppgår kallets härlighet 
i en ny glans; evighetens afgjorda närhet tillförer 
förhöjda nådekrafter, så att han med döden för 
ögonen, får vittna med fördubblad styrka. Det 
händer, att Herren å sin sida dermed visar sin 
trofasthet, att Han låter en tjenare, som under 
lefnadsdagen sökt vara Honom trogen, få nästan 
oafkortadt arbeta i den kostliga vingården ända 
till det yttersta och berömma det stora Frälsare- 
namnet så länge han är qvar i den jordiska hyd- 
dan. Omsider en afton, då dagen är tillända- 
gången, kommer Herren och befriar sin gamle 
trogne bekännare från denna dödens kropp och 
bjuder sina englar bära den trötte djupt in i den 
eviga friden. Då får denne, så lifligt han än i 


sitt inre känner det slutade dagsarbetets stora 


och oräkneliga brister, med full klarhet förnimma 
den oändligt saliga tillsägelsen: Du gode och 
trogne tjenare, öfver en ringa ting hafver du varit 
trogen; jag skall sätta dig öfver mycket, gack in i 
din Herres glädje! Der delar den trogne förval- 
taren af Guds hemligheter den stora frälsningens 
eviga frukt med den ringaste af sina trogna 
åhörare, men ett mer, ett särskildt ligger väl 
dock för denne slags tjenaren deruti, att han just 
haft det göromålet på jorden att draga menni- 
skor till Honom, som är ljuset och att han dock 
här, i all sin jordiska och menskliga; skröplig- 
het, varit en Guds medarbetare. Si, han mötes 
af en liten eller af en något större skara: ansig- 
tena äro honom väl bekanta eller blifva de det 
lätt. Si, de närma sig honom, de synas stå i 
något förhållande till honom. Det är sådagp, 
hvilkas slutliga salighet han genom sitt med ifrig 


förbön och många tårar befruktade arbete, under 


kamp och nöd fått förmedla, det är, helt enkelt, 


. . :d 
själar, som genom hans ringa men trogna tjens 


kommit in i himmelen. Med dessa får han ila 


upp och fram till thronen och sjunga Gud och 
Lammet en evig sång. 


Nu söker man blan 


d skaffarne intet annat 


än att de måtte finnas trogne. O, I skaffare till 
medmenniskors glädje! I församlingarnes väktare 
och pelare, I sariningens härolder och ljusets 
bärare, I ungdomens ledare och ledarinnor, vinn- 
läggom oss för all ting derom, att vi blifve 
trogne! Låtom oss besinna, att vi äre Christi 
tjenare, låtom oss förstå den upplyftande helig- 
heten af vår kallelse! Låtom oss behjerta vår 
uppgift att vara förvaltare af Guds hemligheter, 
låtom oss djupt i vår innersta varelse känna 
rikedomen och saligheten af vår stora kallelse! 
O mine medkämpar och medbröder i ljusens 
verk, varom trogne, varom trogne emot Honom, 

som älskat oss in till korsets död, varom trogne 
| emot församlingen, som Han värfvar till sin brud 
för evigheters evighet! Här, vid den gamle, 
pligtälskande, ståndaktige tjenarens stoft, hvilken 
under lifstiden så manhaftigt stridde och så varmt 
nitälskade för Levi söners rening och för kyrkans 
lyftning, vilje vi med djup förtröstan offra oss på 
nytt åt den saliga tjensten. Och I alle, som 
önsken Jerusalem lycka, bedjen för oss, efterlef- 
vande tjenare, att våra återstående dagar måtte 


blifva beseglade åt Herran; bedjen för eder och 


för edra barn om en förökad mottaglighet för 


alla Guds nåds evighetsskatter, på det att både 
oss och eder måtte rikligen varda gifven ingången 
i vår Frälsares Jesu Christi eviga rike! Herrans 


frid vare med eder alla! Amen. 


220 NIAN RAKET) 
j 


En teckning af framlidne Erkebiskop Henrik 
Reuterdahls' lefnad och personlighet vore för mån- 
ga hans vänner välkommen. Men då en sådan teck- 
ning, i anseende till ämnets rikedom, kräfde ett 
djupare inträngande än som här nu kunde ske, 
torde vi böra nöja oss med att framlägga några 
drag af mera väsentlig beskaffenhet, helst den 
aflidne sjelf uttryckligen önskat den största be- 
gränsning för detta tillfälle. Henrik Reuterdahl 
föddes i Malmö den 10 Sept. 1795 af fattiga för- 
äldrar. Nyss inkommen i Malmö lärdomsskola 
förlorade han sin fader och vid 11 års ålder äfven 
sin moder. Men den himmelske Fadren bevekte, 
såsom han sjelf säger, »goda menniskor» att 
bispringa den värnlöse men vettgirige gossen, 'så 


att han kunde fortsätta sin skolgång. Redan 


zu 
lt 


| 


; 
| 


i 
HH 
t 


2 SPANAR RM 
3 M 


1 
A 


a barndom fick han erfara trångmål 


under sin först 


men derjemte den från hjertat gående hjelpens 


ljufhet. Den första nöden utöfvade på honom 
en djupt fostrande inverkan. Den på en gång 


böjde och härdade: det gryende mannamodet; 


minnet af den tidiga hjelpen gjorde ett outplån- 


ligt intryck på honom och gaf honom detta drag 


af förtröstan 


nödstälda, som under hel 


till Gud och af medlidande med 
a lifvet utmärkte honom. 


Denna sällsamma förening af stränghet och en 


till blödighet gränsande vekhet, hvilken förening 


ingen, som i embetets värf stod honom nära, 


kunde undgå att bemärka, får en viss förklaring 
från dessa hans tidigaste förhållanden. Student 
vid sexton års ålder fortsatte han med ifver sina 
studier, mest af philologiskt och historiskt inne- 
håll, utmed det enskilda lärarearbete, som så ofta 
bidrog att frammana en begäåfvad ynglings sjelf- 


verksamhet. Henrik Reuterdahl är ett lysande 
prof på välsignelsen af att iakttaga de gamles 
gyllene vishetsregel: Bed, arbeta och trösta sedan 
på Gud! Efter fullbordad Magistergrad 1817 


kallades han redan samma år till Docens vid 


dåvarande Theologiska Seminarium. 1821 före- 


slogs han till Adjunkt i Österländska Språken 


1824 utnämndes han till Extraordinarie Adjunkt i 
Theologiska Fakulteten samt 1826 till - wi 
vid Seminarium och kyrkoherde i Kerrtor DE 
Glastorps församlingar. 1830 utnämndes 8 jr 
Theologix Doctor och 1833 till Förste Theolo 5 
Adjunkt och Pastor i Upäkra och Flackarp RA 
att under flera år hafva förestått itliothakivines 
vid Lunds Universitets Bibliothek, utnämndes be 
1838 till Bibliothekarie. År 1835 företog han Kg 
TRE vetenskaplig resa till Tyskland och trädde 
då sjelf en fullrustad vetenskapsman, i nära je 
hållande till mången af den tidens anseddare ve- 
tenskapsidkare vid flera af nämnda lands univer- 
siteter. Från den dag, då han infördes på den 
Akademiska vädjobanan hängaf han sig med den 
re egna idogheten åt de trägnaste och grund- 
ligaste studier. Ovanligt mångsidig, mottaglig för 
vetandet, redan såsom sådant, men på samma 
gång, såsom alla förmågor af betydenhet, ange- 
lägen att sammantränga omfånget af sitt arbete, 
PER han, bokvän af första ordningen, mycket 
inom gränserna af sitt tysta sträfvande, men 
dogmläran och kyrkohistorien togo honom för- 
nämligast i anspråk. Han blef en varm ungdoms- 


lärare. Huru skulle icke tidigt den Akademiska 


FE SARAS ROSE 


f 
Ll 


kathedern blifva kär för en man med hans hjerta 
för ljuset, för bildningen och för de bildning- 
sökande unga! Visst är, att mången prestman, 
i synnerhet inom Lunds stift, med varm tacksam- 
het tänkt och tänker på den impuls till verksam- 
het för Guds rike, hvilken han af honom så väl 
enskildt som på det offentliga meddelandets väg 
fått emottaga. Henrik Reuterdahls namn har 
nämnts med lärjungakärlek af mången budbärare 
på Zions berg inom södra Sverige. Med sin 
akademiska verksamhet förstod han att förena ett 
träget arbete för de församlingar, hvilka på olika 
tider betroddes åt hans vård. Han fick derigenom, 
bredvid de fortlöpande litterära mödorna, en utväg 
att tillfredsställa den christliga nitälskan, som ge- 
nom hela lifvets dag, dock med jemn och stilla 
låga, brann i hans inre. Men hans företagsamma 
ande nöjde sig icke med uppfyllandet af de när- 
mast liggande pligterna. Af den oemotståndliga 
kallelsens makt drefs han i tid in på författare- 
banan. Först må här nämnas den Theologiska 
Qvartalskriften, som tog sin början 1828. Liksom 
det var. han som gaf den dess tillvaro, så förblef 
han den egentliga själen i företaget, uti hvilket 


flera förmågor af första ordningen, såsom Tho- 


mander, Bergqvist och andra, 


samhet deltogo. 


med liflig verk- 
Denna theologiska tidskrift täf. 
lar ej blott genom sin varaktighet med andra dylika 


uti sednare tider, utan äfven genom sin omvexling, 
sin sannt frisinnade anda och sitt rikhaltiga upp- 
tagande af den tidens theologiska och andliga 
litteratur. Men bland alla profven af Reuterdahls 
produktiva rörlighet intager hans Svenska Kyrkans 
Historia det främsta rummet. I detta arbete ned- 
lade han resultaterna af sina ifrigaste ansträng- 
ningar. Vid detta arbete fick han tillfredsställa 
dessa höga böjelser, som ännu i äldrens dagar 
kommo hans hjerta att slå fortare, kärleken till 
fosterlandet, till kyrkan, till det gamla goda som 
försvunnit, till de stora svenska minnena, slutligen 
kärleken till forskningen i och för sig. Ty sjelfva 
letandet efter sanningens strimma egde för honom 
ett namnlöst behag. I detta trogna sökande låg 
också hans största förtjenst såsom häfdatecknare. 
Hans var icke siarens gåfva att i sitt inre, sedan 
materialet är vunnet och taget i besittning, lik- 
som afspegla den försvunna verkligheten, för att, 
hänförd af det han sett, sedan dermed hänföra 
andra. Hans var den i sin enkelhet majestätiska 


troheten, som, nästan rädd för hänförelsen, i 


4 
då 


RYTER 


i 
t 
i 
i 
: 
id 

+ 
' 


i 


mr 


(3 qv NPR MO RIE 
3 + 


och händel- 


stilla sjelfförsakelse följer personerna 
Det intagande i hans histo- 


,tan. Men 


serna tätt i spåren. 
riska framställning ligger också ej på y 
älskar du ditt folk, dina fornsägner, dina bygder, 


vill du se, huru det stora ljuset äfven här bröt 


vill du se händelserna sådana de 


sig sina banor, 
träda fram ur de gamla gömmorna, älskar du det 
ursprungsmessiga, det källfriska, läs då Henrik 
Reuterdahls Svenska Kyrkohistoria! Måhända är 
dock detta verk mest att skatta för den trogna 
och säkra vägvisning det gifver framtida forskare. 
Det var vid Reuterdahls mannaålders skönaste 


fullblomning som första delen af detta arbete såg 


ljuset, nemligen 1838. 
att blott behandla några tidehvarf af vår kyrkas 


Hans afsigt var då icke 


lif, utan det var hela vår kyrkas utvecklingsgång 
som stod för hans varma ögon. Han ville ej blott 
börja, utan äfven afsluta dess historia. Detta var 
hos den återhållsamme mannen ej en sanguinisk 
dröm, utan tydligen en genom studier och för- 
beredelser till mognad hunnen tanke, en utbildad 
plan. Man kan icke annat än beklaga, att denna 
plan aldrig gick i fullbordan. Väl öfvergaf han 
aldrig sin mannaålders käraste tanke, utan han 


förblef henne trogen tills han för få år sedan, 


sjuttioårig, utsände sin sista del 
el, 


Som omfattar 


2 are regeringså 

3 HA gsar, 

växande tillflödet af källskrifter och men det 
c 


sats att i kyrkans histori 


Gustaf den Förstes tidig 


hans grund- 


i g 
a lemna så stort utrymme 


åt de gerliga förhå 
borgerliga förhållanden, såsom d 
ö en yttre 


r undvale ) C i d 
& n för de kyrkliga för eteelser na vållade 
5 , 


EET a RES 
redan till ej ringa del den antydda planens fi 
ns för- 


dröjande. 


M PRE 
en dertill bidrog ännu mer den nya rikt 
5 . . ; ör 

ning hans lif i yttre hänseende erhöll icke må 
ce många 


är sedan han utt 
alade den a Ör 
na fö hopp i kl 
ning Sasom 


en bestämd föresats. Hans litterära fört; 

vunno sitt fulla erkännande, då han RR 
else af första delen af sin veten 
i Kongl. Vitterhets-, Historie- och Äng 
Akademien i Stockholm, Wätisk köl bland 
i Upsala, Physiographiska Sällskapet i Lund och 
äfven efterhand i flera andra samfund af litterär 
och borgerlig syftning inom och utom fädernes- 
landet. Sedan 1852 tillhörde han äfven kretsen 
af Svenska Akademiens medlemmar. Men — 
den stora praktiska och administrativa duglighet 
han, alltid trogen sina pligter, såsom Consistorii- 
ledamot hade ådagalagt, det innerliga förtroende, 


Som Ppresterne inom Lunds stift hyste till den 


a 
i 
| 
4 


RASA ROIRIR VN ANNR 
d + 


per + SRS 


frejdade läraren och vännen, gjorde, att han straxt 
efter sin utnämning till Professor, 1844, af nämnda 
stift valdes till dess ombud vid det årets riksdag. 
I och med denna händelse inträder ett nytt skede 
i Reuterdahls yttre lif. Den trohet, som aldrig 
tänkte efter hvad han helst zi//e göra, utan hvad 
han i hvarje stund af lifvet borde göra, denna 
pligtkänsla, som aldrig ryggade tillbaka för obe- 


hag, då det gälde ett åliggande, denna innerlig- 
t 


8 
het, som väl led, led liflig 


vid motsägelsen och 
motgången, men för ett ögonblick undanträngd, 
alltid elastiskt, nästan punktligt, återtog sitt ljus 
och sin glada värma, dessa egenskaper, hvilka 
förr tillskyndat honom ädla och många vänner, 
förnekade sig icke i Stockholm. Också blef han, 
sedan han 1845 utnämnts till Domprost i Lund, 
äfven vid de följande ståndsriksdagarna medlem 
af det dåvarande Presteståndet. De politiska 
uppgifterna kunde nu ej annat än mycket inkräkta 
på den tid, som eljest mera odeladt skulle hafva 
egnats åt rent andliga och theologiska värf, helst 
som det statsmannaanseende han förvärfvade snart 
stod uti ett friskt stigande. Af hela sin själ till 
gifven den slags utveckling, som växer ut från 


det redan gifna och bestående, blef han, så väl 


inom det borgerliga som det kyrkliga området, 
en af det konservativa sträfvandets afgjordaste 
förfäktare. Om han också i en och annan punkt, 
under den period af sitt lif, då han ännu före- 
trädesvis var forskare, och då således undersö- 
kandet och spörjandet utgjorde karakteren af hans 
mödor, yttrat sig i någon mån olika emot nu, 
då han blifvit en den energiska handlingens man, 
så kan ingen, som kände hans ärlighet, ett ögon- 
blick betvifla, att hans rådslag och ord utgingo 
från den genom allvarlig kamp vunna personliga 
öfvertygelsens grund. Sannolikt skall mången 
framdeles såsom förr känna sig ur stånd att öf- 
verensstämma med honom med afseende på några 
den högsta kyrkostyrelsens åtgärder, hvilka han 
under de tre åren 1852—1855, såsom Ecclesiastik- 
Minister, gentöfver den då just uppflammande 
andeliga rörelsen i vårt land, medelst sitt tillstyr- 
kande åstadkom, men den rättvise bedömaren af 
denna tidpunkt, som nästan sammanfaller med 
ett ganska betydelsefullt skifte i Svenska kyrkans 
lif, skall alltid besinna lifligheten af den total- 
åskådning, åt hvilken den kraftfulle ministern 
företrädesvis under denna brytningstid hängaf sig. 


Denna åskådning åter framgick från ett i djupaste 


ägget 


j 


Ste PSA 


grunden kyrkligt sinne, från ett hjerta, för hvilket 
den Svenska kyrkan såsom ett organiskt helt var 
dyrbar och kär öfver allt i verlden. Han betrak- 
tade det såsom sitt problem att häfda denna kyr- 
kans enhet, enligt hans förmenande, till millioners 
lycka och skydd mot den religiösa förvirringen, 
söndringen och upplösningen. Hvem kan betvifla, 
att afsigten var god, hvem kan neka, att målet 
var stort och värdigt en högsinnad man? 

Hvar och en förstod, att, när Faxe 1855 lagt 
sitt åldriga hufvud till hvila, Reuterdahl, som så 
ofta åtagit sig hans biskopsbesök i Lunds Stifts 
tempelgårdar, skulle utbyta sin plats i regeringen 
mot Lunds gamla biskopsstol. Mera oväntadt 
föreföll det, då skickelsen så fogade, att samme 
man, kallad af många röster men mest af sin 
Konungs vilja, året derpå utnämndes till Svea 
Rikes Erkebiskop och Upsala Akademis Prokans- 
ler. Fastän vi väl kände hans personliga värde, 
kände vi oss främmande för honom sjelf. Men 
han tog oss snart med sig; det töfvade ej, förrän 
han eröfrade allt. Han blef vår, ej blott i yttre 
SA ock i inre mening. Hans starka ordnings- 
Sinne, hans ifver att urvägenrödja allt, som kunde 


vara till hinders för det stilla arbetet för Guds 


rikes tillkommelse i vårt stift, hans för allt vä- 
sentligt ömmande omtanke, hans ungdomliga oför- 
trutenhet fast hjessan redan var snöbetäckt, hans 
förmåga att sätta sig in i hvarje andelig arbetares 
egendomligheter och förstå hvars och ens särskilda 
skaplynne och kallelse, hans sannt biskopliga 
gåfva att med en blick, ett tonfall framlocka de 
alltför blygas och blödigas förhöjda bemödanden, 
hans skicklighet att allt efter de olika personliga 
krafven hejda och lifva, stilla och uppmuntra, hans 
innerliga vänsällhet, hans i allmänhet äfven under 
de väldiga bekymren, för hvilka en annan svig- 
tat, lugna och jemna sinne, allt detta tog oss 
snart och gjorde oss till hans glada och villiga 
medkämpar i den härliga striden för Guds och 
Jesu Christi rike. Då han infann sig i stiftets 
tempel, lyssnade menigheterna och herdarne ve- 
derqvicktes. Måste han stundom svänga gisslet, 
framlyste derbredvid så mycken sann mildhet, 
att tuktans ord trängde så mycket djupare. I 
dessa patriarkaliska besök hade han väl i allmän- 
het sina gladaste stunder. Här hemma satt han 
å utkik, ifrig att förnimma 
o från hans vida åker- 


ost, här satt han in i 


hvarje morgon liksom Pp 
hvilka budskap som komm 


land, här satt han på sin Pp 


i 


bleka döden, »lik väktaren som vakar till dess 
sig dagen ter». Universitetet vann han genom 
den gamla, inrotade kärlek han hyste för forsk- 
ningens alla idrotter. I dessa var han ju såsom 
en af oss, »ben af vårt ben, kött af vårt kött». 
Han kände af erfarenhet till våra svårigheter och 
våra glädjeämnen, han kände till våra dalar, han 
kände till våra höjder. Universitetet vann han 
genom sin trohet äfven i dess tjenst, ty först 
mycket sent och då ogerna, med tunga suckar, 
föll häfdens griffel ur hans hand. Tre volymer 
af sin historia utsände han såsom Erkebiskop. 
Skolan vann han genom sin sympathi för dess 
lärare, genom sitt allvar, genom sitt oaflåtliga 
begär att göra allt för att lyfta, stärka, uppmuntra 
och förljufva dess arbete. Äfven här var det ej 
stundens bifall som bestämde honom, äfven såsom 
ephorus var han ej alltid så mild, men hvem 
begrep icke, att hjertat var en faders, den ömaste 
faders? Han har väl helt nyss rest sig här i sta- 
den en yttre minnesvård af sin kärlek till de un- 
gas bildning, af sin kärlek till fosterlandet och 
till kyrkans framtid, men än skönare är den vård 


han rest sig i våra hjertan. Vi säge honom nu 


härinne vårt farväl, men vi glömme honom aldrig. 


Det blef Erkebiskop Reuterdahls lott att vid 
den sista ståndsriksdagen, såsom Presteståndets 
Talman, bevittna den genomgripande förändring i 
vårt lands inre förhållanden, hvilken vid den riks- 
dagen försiggick. Långt ifrån någon vän af den 
plötsliga vexlingen, offrade han med fosterländsk 
sjelfförsakelse, sin personliga mening åt det all- 
männas väl. Han sörjde det samhällsskick, som 
försvann, men det var en stor syn att se den 
åldrige, oaktadt sorgen, hvilken han icke dolde, 
vid tanken på framtiden dock lifvas af den from- 
mes tillförsigt. Den gråhårige företedde då bilden 
af den gamla tiden, som, allvarlig och kärleksfull, 
räcker handen åt den mötande nya. Kort der- 
efter, i Sept. 1868, fick han, liksom i samman- 
hang med detta skifte, på det första Svenska 
kyrkomötet efter den nya ordningen, samla om- 
kring sig några af vår fosterländska kyrkas många 
varma vänner. Ingen förgäter de dagar, då vi, 
med Reuterdahl i spetsen, stodo under korsets 
skuggrika fana med hjertan brinnande vid tanken 
på Guds rikes stundande landvinningar inom vår 
Svenska nord. 

Hans mångartade och under senare delen af 


hans lefnad äfven starkt i ögonen fallande förtjen- 


H 


£ 
SANS SA 


SE ROSE 


| 
i 
| 


| BR 


FISEN SORREEA 


ster medförde åt honom efterhand äfven de största 
yttre utmärkelser. Redan 1849 utnämnd till Leda- 
mot af Kongl. Nordstjerne-Orden, blef han 1854 
Commendör och 18358 Commendör med stora korset 
af samma Orden, Ledamot af andliga ståndet af 
Kongl. Maj:ts Orden 1860 och samma år Riddare 
af Konung Carl den XIl:des Orden. Dessa utmär- 
kelser egde för hans flärdlösa sinne sitt största 
värde såsom vedermälen af den Konungs bevågen- 
het, hvilken intill döden var ett särskildt föremål 
för hans starka hängifvenhet. O huru klappade 
detta manliga hjerta för den rikt begåfvade mo- 
narkens, den konungslige wännens välfärd och 
sanna fröjd för evigheterna! 

Hans senaste år förrunno under fortsatt verk- 
samhet i det biskopliga kallet. Derjemte studerade 
han mycket och tänkte mycket öfver allmänna äm- 
nen. Hans blickar hvilade ofta på Jesu Christi 
kyrka och öfverskådade med lifligaste deltagande 
dess ställning, dess rörelser och företeelser. I för- 
trogna stunder, helst på tu man hand, älskade han 
någon gång att utbreda sig deröfver. Han hyste 
bekymmer för den närmaste framtiden, han drog 
känsel på stora olyckor och lidanden i den yttre 


och i den inre verlden: han förutsåg svåra tider 


af oro, söndring och affall inom de christna län- 
derna. Men en ljus stråle bröt fram genom molnen. 
Den christne tänkarens förbidan af stora stundande 
segrar för den eviga sanningen var, ehuru icke all- 
tid tydlig, i det hela omisskänlig. Ju längre det 
led, desto fridfullare blef det i den gamles tjäll. 
Den rena kärlekens fläktar blefvo allt förnim- 
barare. Kunde man ej märka den bedagade väk- 
tarens förböner för sin omgifning, för sin konung 
och hans hus, för sin kyrka, för sitt stift, för 
hela det älskade" fosterlandet? Var det icke tje- 
naretrohetens lön, som närmade sig i sin fullhet? 
Växte ej den invertes menniskan, då den ut- 
vertes menniskan gick ned åt, hvilan till mötes? 
Under sin långa sjukdomstid förliden vinter hade 
han redan sport sin Mästares kallelse och, så- 
som det syntes, i ny bot och i ny trostillflykt 
lyssnat dertill. Måndagen den 28 Juni under- 
rättades han af sin läkare om dödens afgjorda 
närhet. I första ögonblicket nästan öfverraskad, 
fattade han sig straxt, böjde hufvudet med glad 


belåtenhet och sade: Ske din vilje! Och då 


han tillfrågades, om han ännu hade någon ön- 


skan, något att ordna, svarade han: »Nej, allt 


är klart, allt är klart». Dagen derpå, om aftonen, 


i i 
20102 ltr RENEE) 


i 


i 
H 
| 


. ya Rn | IN 


i i ; 
Vdtararitldernevernioed 
j 


| i 
i | 
| 


i É 
2 GRSASER SSR 3 


; 


RE SEE 
i 


t 
nr de e 
t 


RA 


2 ketoksdne 


I 


[ESTE "PS EIRE 


lemnade han, utan svårare dödssmärtor, detta 
stridernas, pröfningarnas och sorgernas land. 

Frid vare med hans stoft, fröjd och salighet 
njute hans ande, genom Guds stora nåd efter 
vårt hjertas ödmjuka hopp förlossad, hos vår Gud 
i evighet! 

O Herre, himmelske Fader! Vi tacke Dig för 
allt det goda denne din tjenare ibland oss under 
sin lifstid fått uträtta. Vi tacke Dig för alla de 
lifsens frön han genom ditt ords predikan utsått 
ibland oss. Dig allena tillkommer äran och tack- 
sägelsen. Från dig allena kommer ljuset, kraften 
och lifvet. Vi äre stoft och aska, vi äre utan egen 
berömmelse, vi äre alle syndiga menniskor, såsom 
våra fäder, så ock vi. Herre, gack icke till doms 
med dina tjenare, ty för Dig är ingen lefvande 
rättfärdig! Låt oss, o Herre Jesu, få erfara din 
frälsnings kraft, att vi sedan måtte troget vandra 
i dina fotspår! Trösta dem, som mest sörja vid 
denna bår! Välsigna detta stifts alla arbetare, gif 
stor framgång åt deras tjenst på din heliga åker! 
Välsigna vårt land, dess konung och dess folk! 
Välsigna ungdomen och dess lärare! Välsigna 
hela vår kyrka, dess tjenare och alla medlemmar! 


O sänd oss en kraftig uppenbarelse af din Gu- 


domliga nåds stora öfvermakt, att vi måtte lära 
att i allt och alltid prisa ditt saliga namn, tills 
vi i det eviga tabernaklet, som ej är bygdt med 
menniskohänder och der ingen död och ingen 
sorg och ingen gråt skall vara mera, få skåda, 
tjena och lofsjunga Dig från evighet till evighet! 


Amen. 


LU 


MEAN Ky 


VU 


