Samlade sånger och visor, gammalt och nytt, del 5






: i 


■; 




\ 


mSHP^tH 


ft 




j 
'1 


mm 


' ' 



II 



WPG 



1 



Jillr'( 



n 




m3nmmsM®zm% 



wmwsBBmmrnmmmmsm 





W i^hl?7s, 




S 



SAMLADE 

SANGER OCH VISOR, 

AF 

ELIAS SEHLSTEDT. 



FEMTE DELEN. 



MED FOttTRATT SAMT LEFNADSTECKNING. 



STOCKHOLM. 

•ALBERT BOKNIERS FOKLAU. 



STOCKHOLM. 

ALB. BONNIE BS BQKTBYCKERI 1876. 



Lefnadsteckning". 



Yi hafva mom var literatur manga beromda, manga 
klassiska namn, om hvilkas ododliga varde ocli fortjenst 
det skulle kunna synas som ett majestatsbrott att ett 
ogonblick tvifia. Och likval, niir det kommer till demia 
obevekliga kritik, som skiljer mellan guld ocb forgyld, 
koppar, mellan lefvande blommor, uppspirade ur naturens 
vanna ocb innersta skote, och eftergjorda vaxbloromor, 
da fragar ironikern: hur mycket haller profvet af allt 
detta? 

Den uppburne fdrfattare, hvars lefhadsoden och 
utvecklingsgang vi har skola soka att skildra, kan ingen 
komma att rakna till de "klassiska" namnen. Han var 
sa oakademisk som inojligt, ehuru "akademien" fann sig 
fdranlaten att a sin sida uppmarksanima honom. Hans 
pnblik var den stora allmanheten, "profanum vulgus" ? 
lor hvilken han aldrig stalde sig pa nagon oatkomlig 
standpnnkt. Man marker hos Sehlstedt inga snilleblixtar, 
sasom hos atskilliga af vara skriftstallare, men till ersiittning 
gar man ock hos honom miste om hvarjehanda tomt 
askbuller. for att icke tala om vattenskurarna. Hos 
Sehlstedt fumes ingen eftcrbildning af konventionela euro- 
peiska monster, en efterklang utan lif, eu (raseologi utan 
karna, en gestikulation utan ofvertygelse, en smarta utan 
nerver och ett loje utan sjal. Yid tanken pa sa mycket 
utmarglad och gulblek sentimentalitet, som har och der 



gar och galler for poesi, niaste det gora oss godt i sinnet, 
att — for att tala med Orvar Odd — nmgas mod en 
sangmb, som liar blod i lapparna. Det ar i den Sehl- 
stedtska diktningen nagonting nytt, nagot friskt, nagot 
in' kalldjupct porlando, jemte solsken. doftande angsblom- 
mor och klingande fagelsang. 

"Striingarna pa hans lyravoroval i eke manga", skrei' 
en foriattare*) vid underrattclsen 0111 Kolilstedts dod, 
"och deras klang var ej sa stark, men do voro spunna 
af do finastc fibrerna i en kanslig sjiil, do klingade med 
Inst och frbjd, och tonen trangde vida omkring, ty doss 
v allj ud var lika rent som takten var frisk, och ingen 
starkare stamina till ett maktigare straiigaspel. fanns, som 
kunde iii'viwrosta sangarens glada visor. Hvem liar ej 
lett vid dessa visor? Hvem har ej till och med nagon 
gang fbrsonat sig med en knlen och rnskig hostdag for 
de komiska sidor, Sehlstedt fbrmatt afvinna alia med den 
samma onndvikligen fdrbnndna modor och besvarligheter? 
Huru val kanner ej skalden den nordiska vinterns och 
dot svenska hemjnete behag! Vi kanna igen oss sjelfva 
i denna person som fdrstar njntningen af en sladfart 
ofver den knarrandc drifvan och isbelagda vagen, som 
kan uppskatta trefnaden af en flaminande brasa och skamtet 
kring en varniande bal. Och varens och sommarens 
ankomst har ingen firat med gladare sinne och tacksam- 
mare hjerta an han. Da ilar hans latta bat med sval- 
lande segel ofver de blaa vikarna och snnden, da surra 
biet och inyggan for honoin sagan om sin korta lefhads- 
frbjd, da trifves skalden sa val i glada menniskors sam- 
qvam "i det grona" och malar i bjerta larger de ringa 
aterstoder af ett njutningsrikt naturlif, hvilka civilisationen 
lemnat oss bfriga." 

Sehlstedt ar en skriftstallare i hvars sallskap vi 
trifvas; intet hat cller groll framtrader hos honom. Man 

*) I Nya Dagligt Allehanda. 



tar hos honom erfarenhet deraf, att karleken ar humorns 
moder. Afven kritiska sinnen, for hvilka ett och annat 
i formen hos iSehlstedt maste fdrefalla felaktigt, hafva 
kiint sig hmrforda af denna karleksfullhet. Fran satiren 
Vander sig mangen bort med en plagsam kansla, 
emedan den med sin brannspegel skarpt belyser de 
menskliga svagheter, vi dock alia dela. Men humorn npp- 
hojer och vederqvicker oss, i det den visar att a verlden 
ar ej sa ful som vi henne iingsligt afmala". En af 
Tysklands stiirsta estetiker, pa samma gang en af dess 
tormimsta skalder, har i en niasterlig afhandling visat 
att satiren, elegien och idyllen utga fran samma kalla. 
S taller sig skaldon pa idea lets standpnnkt med gissel 
och han ofVer verkligheten, sa skrifver han en satir; 
skildrar han idealet med en klagan att verkligheten ej 
mOtsvarar det samma, sa blir hans poem en elegi; och 
frainstaller han slutligen idealet sasom for handen varande 
afven i den bristfalliga verkligheten, sadiktar han en idyll. 

Elegicr skref Sehlstedt icke gerna, rena satirer ganska 
sail an, men deremot fdrfattade han manga idyller, och 
man kan saga att han sammangiit de satiriska och idyl- 
Hska dragen pa ett for svenska diktmngen alldeles egen- 
domligt satt. 

Det fins namligen en gren af skaldckonsten, som 
ma anses karakteristisk for vart land, en poetisk ater- 
spegling af dess korta men herrliga somrar, som, enligt 
Bellmam ord, bjnda 

« — ■ — Fagl en sjxmga, 
Biet svarma, gaddan sla, 
Och sefiren da och da 
FHsa i poetens lunga." 



Gm vi vaga nttrycka oss i ordalag, som motsvara 
denna stamning, sa sknlle vi vilja saga, att nar sol en 
borjar pa att gora sin syssla oklanderligt, d. v. s. skina 



emellanat; nar molnon oj mora ligga pi himmelen som 
svarta oxar, ntan som sma hvita och hyggliga lamungar; 
nar vestanvinden ej mera vraker omkull nagra plank, 
ntan far beskedligt omkring och pnssar de nyss ntspruckna 
blasipporaa ; nar jordon grmggar sig i ogonen efter den 
langa vmtersomnen — da oppna poe tenia i det gamla 
Svnrige sitt kammarfonsteir, de dricka frisk Inft som 
ehtimpagne, det ena glaset efter det andra, de so hur 
har och der ett gront gTasstra framsticker ur mill km, 
och do draga af alltsammans den shitsatseii, att nn till- 
kommer det dem att fatta ordet. 

Det var vid detta lynne, som redan a i$ven$ka shddc- 
honstem fader" nppstamdc sitt : 

Phoebus -ban har sin vagn med the guldglimmande, pigge 
Sanipt eldsprutande, svart regerlige, drakote fahlar 
Vjindt sin tygel i krook fran barbrer och torkade blaman 
Moot the matlige land ocli sist til nordiske naset, 
Och far nu sa raakliga fort, up varum' och afiar 
Med sit liufliga liua sainpt allting skadande stralar 
Hvad pa jordene fins, nthi lunderne, luften och hafvet. 

Ingenting annat var inspirationon till "Ffiskeks och 
Kunil resa till Dalaron 1712", och det var pa samma 
gnu nival Balm stod, nar han skref: 



Gumma, drang och piga. 

Oxe, ko och qviga, 

Kalf och lam i gliidje hoppa; 

Tuppen med sin fru 

Har forgatit nu, 

Att han en gang skall bli soppa. 

Kort sagdt, inom den svenska diktningens kanske 
mest sjelfstandiga omrade: den humor istiskanaturidy lien, \iv 
Elias Sehlstedt den senaste lanken, narmast intill den 
harnilose skamtare, som i manen sag en hollandsk ost ? 
hvarpa de hollandska sji^aptenerna i salighcten frukostera, 



forfattaren af "Mollberg* epistlar" och "Varen ar kom- 
-men", skalden och komministern C. F. Dahlgren. 

I on liten norrlandsk stad, "med herrligt lage, god 
■Imnm, prydlig kyrka, vacker och val vardad promenad- 
piaK en- ofverflodig angsag samt en ohygglig mangd 
ytterst fula och missprydande sjobodar, hviika dock 
komma att borttagas — om tusen ar/< toddes at hand- 
laiulcn Sehlstedt don 8 december 1808 sonen Elias, som 
f emtio ar sonar o sjelf gaf detta signalement pa Hernbsand. 
Hum han der va'xto upp vid gymnasiet, har han ock 
sjelf, m&lande och gladt, ' beskrifvit*). Vi so honom i 
sjalavanda i "skuggan af rektorns stora romerska nasa", 
vi so honom i sallskap mod nagra kamrater ga don 
ieologiska viigen — in pa nagon ansprakslos kallare, 
n so honom sta i rbk och dam, lik Karl den tolfte, 
da han namligcn i sin tur skulio vara med om att 
rengora skolans ljuskronor, ott nytt Augias-stall, fran 
ialg och sniuts, och stada skolrunimen. Vi aro med 
om bans kamavaler, aggkalas och baler, da herrar 
och damer om hvarandra gingo mumsande pa kmickc- 
brodssmbrgaBar i sjelfva balsalongen, medan de hvi- 
lade sig fran danson - - och lasaren har blott anled- 
ning beklaga, att icko afven studenten Elias S. ska'nkt 
OSS sina minnon. I den larda staden vid Fyris fram- 
fcradde han 1829 som akademisk medborgare och bestamde 
ug for den juridiska viigen, men bdct i form af fadrens 
dbdsiall och' dormed foljando franvaro af tillgangar gaf 
honom anledning att framdeles utbrista: "I fajljagverk- 
ligen yore skald, sa skulio jag kunna saga: nar P> oilman 






•) Sehlstedts poetiska gatVor borjade bli bekanta redan under 
hans gvnmasisttid och en skamtsam utgjutelse af bans hand fran 
Senna 'tid befordrades till trycket, namligen "Byxorna . Saga 
(utrifven som broschyr, Stockholm 1832). Ur den synpnnkten 
att det ar det forsta trvckta alstret af Elias Sehlstedt haf va vi ansett 
oss bora atersrffva detta nn alldeles B6rt#mda och okauda stycke; 
lasaren finner det derfor i slutet af cfterfoljandc samling. 



kunde vara i nummerlotteriet, sa ta' mig sjutton kar> 
inte jag vara i iullen ocksa! Det har funnits mycket 
slngfaglar derl" — hvarpa han som exempel nanmer 
Arnolclson och Stenhammar. Man kunde ocksa tala om. 
Valerius, Afzelius och andra. 

Unga Elias ofvergaf alltsa Upsala, som ban sedan 
ej a tersag pa manga ar, och af det vindsrummet han be- 
bott, ianns da, sagcr han sjelf ? "ej en pinne qvar". Men 
innan han for sin kos, hade han latit den "poetiske spin- 
deln", d. v. s. pennaa vafva sina langa eller korta tradar 
oi Ver papperct, och D psa la- Korrespondentensutgifv are, Ema- 
nuel Bruzelius, hade funnit dem vara af det goda slaget och 
latit dem se ljuset i sitt blad. Ett helt dnssin poem at* 
— dt iniordes dor under loppet af 1832. Det forsta bland 
dem: "Den moderne krigaren"*) blef mycket populart 
och de fiesta af dessa stycken intogos af lorfattaren i 
ett litet ; samma ar i Stockholm utgifvet dikthafte: Norr- 
landsllommor af — dfc**), ; Denna samling borjar med ett (ej 
sedan atergifvet) qvadc kalladt Pllten, hvarur vi anfdra 
fdrsta vcrsen: 

En liten pilt jag fostrar opp, 
En hjei'tans liten en: 
Om lif han ger dock foga hopp, 
Ty han ar spad och klen. 






Sasoni lasaren latt anar, var "pilten" i sjeliVa verket 
den sangmd, som Sehlstedt sedan sa ofta apostroferat. — 
Haftcts iunehall rakade afvon i bfrigt ut for fdrfattarens 
censur, hvilket vi ej fdrtanka honom ; af dess tjugufyra 



*) Parodi pa la Sentinelle ("Vid manans sken") 

**) Ett af dessa poem: Den frommes afshed till sina vdnner 
trycktes forst i Upsalatidningen, sedan i Norrlandsblommor, och mer 
an fyrtio ar senare i kalendern Nornan i egenskap af forment 
posthumt alster, Sehlstedts forsta dikthafte Tar af ofvervagande ali- 
varligt innehall, till storre delen dodstankar. 



dikter ha dock nagra genomgatt skSrselden och kommit 
in i de samlade skrifterna. 

Aret efter sin debut inom bokverlden vandrade inne- 
hatvaren af signaturen — dt en dag upp pa Aftonblads- 
byran, och blyg som den yngsta af behagen framlemnade 
han ett opus, som sedan blifvit last och sjunget i slott 
och koja. Det ar oss sagdt, att den ansprakslose for- 
fattaren kiinde sig i hog grad ofverraskad. da redaktio- 
nen holl till godo med NorrUndingens hemlcingtan*)] sty eke t 
ar i sin ursprungTiga form i det narmaste sadant vi alia 
kanna det. Samma ar (1833) inneholl ock Aftonbladet 
Den glade sangaren, hvar 
nagot Hera. 

Poeten yar 
egna ord: 



do senare torandringarna aro 



rid donna tid, lor att begagna hans 



En man af akademisk ras, 
Ett slags aptckare, som krossar 
SmS kunskapsfron, som med karbns 
Ges in at vara s6ta gossar. 

Det ar pa grand at" rlerarig oriarenhot, Klias Sehl- 
stedt talar, da han utbrister ora en inforxnator: 

Hans kail ar tungt pa manga vis, 
Oeh stnndom ar sa svart att plugga 
Latin i mammas lilla gris, 
Som att fa gudsovd i en sugga. 



Hans prmetpaler voro icke heller alltid de behagli- 
gaste, ty han konditioneracle en tid pa Yermdon hos 
"Siggesta' buse", den fran Abnqvistska rattegangen be- 
kante ryttmastaren Johan Jakob von Schevon. 

Sin moderliga famn oppnade kgl tullverket 1836, och 
sex ar senare blef det Meins station fork 1 ballet att mottaga 



*) Den allbekanta melodien till detta sty eke ar af froken Hanna 
Brooman. Pa senare tideu bar W. Tdden kompoiieratennymelodi dertill. 



10 

tnllnppsyningsman Sehlstedt, som 1843 dittbrde sin brud 
Augusta Ekman. dotter af major Ekman i Karlstad. Fa- 
miljot'adern bortlade icke sin lyra, men sin anonymitot, 
och Knappar pa If/ran af Elias Sehhtedt (1844) blofvo 
inregistreradc i "Sveriges skona literatur 4 ' hvars ibrfat- 
tare tbrespadde den aye poeten en framtid. IS T n var ock 
allmiiiihctens blit'vande gunstling i vissa afseenden fhll- 
fjadrad. Han var annn ieke "vindens och yagornas skald% 
mm godt lynne och qvickhot i lorening med den kiins- 
lans ronhet, som alltid varit for Sehlstedt ntrnarkande, 
g&fyo at bans idyllcr m egondomligt intagaude pragel. 
Hu sk re IV os Litet bo jag sciUa vill och andra smabitar, som 
aro oskiljaktigt forenade med namnet Hehlstedt, 

1 sitt nasta dikthafte: Smaphck pa vers (1850) npp- 
stamdc ban icke for ro skull sin "tSang ibr rorliga tull- 
bevakningen". Med maka och dotter styrde han 1847 
sin kosa till Hornstiill, men som res-inspektor fick ban 
der kostsamma individer att forsorja, ty 



-r- Hiistar och akdon ocli dratig skall han ha, 

Och pengar dertill uti molnena ta. 

En res-inspektor borde vara at' guld, 

Sa slapp han att satta sig standigt i skill d. 

Han tackade derlbr sin lyckliga stjerna, da han 
1852 utnamndes till tnllinspektor vid Sandhamn med 
mind re Ion, men — ut an hastar. 

Har fann Sehlstedt en ganska varaktig stad och har 
ntbildade han sin specialitet som skargardspoet. Da han 
en dag farit in till Stockholm med sina Sandhanmska forst- 
lingsalster, motte han, enligt sin berattelsc, en gammal 
bekant, som ropade: 

• "M besitta! Jag svar, att det ar visor, som du 
har der i pappersrdllen". 

"Ratt gissadt ! Jag amnar mig just upp till tryckoriot , 
tor att gbra mitt namn ododligt." 



11 



dot 



"Hvad konrmer boken att beta?" 

"Det har jag" annu ej tankt pa: jag vol ej, 
skall bli fagel eller fisk." 

"Lyd da mitt rad och kalla don for fiskm&sen," sade 
han, "isynnerhet som du nu vistas och hafver din varelse 
pa ott ohyggligt skar, langst ut i hafsbanfefc 3 dor du 
troligon aldrig nor annat, an risk och fiskmasar, och 1)1 ir 
val sjelf (vn fiskmaso till slut/' 

(i T$&, sa kor tor Fiskmiism" utbrast Sehlstedt, och 
mod hanseende till hans davarande vistelscort var den 
titcln onekligen icke sa oafven. 

Pa "Fiskmasen, poetisk var-kalender lor 1853", 
toljde kalendrarna UtMJcen och Tehgrafm (bad a tryckta 
1857). Don sonare fick af on visa orsak namnet optisk 
kalendor. Liksom de optiska telegraferna vid donna tid» 
allt hvad de hunno, iorsvunno Iran skargardens bergs- 
knallar, sa onskade naniligen fdrfattaren, att hans kalendor 
skulle sa fort soin mojligt fdrsvinna ur bokhandcln, och 
allmanheten lann denna hans onskan natnrlig. Foljakt- 
ligon borjado dot bli i sin ordning, att nagon lorlaggaro 
tankto pa att samla allt dot under arena lopp iorsYimna 
och denna dag randades 1861. Poeton sjolf afsade sig 
redaktionsbestyret af de samlade diktorna: "jag forstai\ 
niig icke pa dylikt," monaclo han, och atog sig blofct att 
gifva inneMU at rubrikerna*). 

Cm sin saugmo skrifver Sehlstedt fran sitt Sank! 
Helena: "Hon haller utkik efter grona Inndar, fagelsang, 
leende dalar; men iorgafves stirrar hon kring do sandiga 
falten och de nakna klipporna. Sandhamns flora ar 
torftig: hattf otter och lingonris, och doss fauna inskranker 
sig till getter och fishnasar. I sa fatala oinst.iindigheter, 



*) Rnbriker an sagos cmellertid icke nodiga, lll(,[) om nagot for- 
sok blifvit gjordt, att i sarskilda grupper sammanfora narbeslagtade 
stycken, skulle man mojligen hafra fun nit skaligt att utelemna at- 

skilliga duplctter, som togo sig aunorlunda ut, da de iorst fram- 
traddc i olika kalendrar. 



12 

hvad skull en staekars sangmo sjunga om: fartyg och 
sjomansbyxor, storm och skjrdrag, getragg och toppsegel, 
sjoskum och langtobak! Undra ej pa, om mina visor aro 
torftiga och amnena inskriinkta." 

Det yore en misslyckad artighet mot den alskvarde 
skaldcns itiiimo, om man pastode att en hvar af hans dikter 
gifver ftillstandig dementi at denna blygsamma fdrklaring. 

Man ma emellevtid snarare nndra ofver, att han med 
smii resiii'scr kunde astadkomma sa mycket gediget, an 




Sehlstedt i sitt hern, 

dei*ofver att guldet nagon gang blef blandadt med koppar. 
Da och da friskade han npp sig med en tur till den civi- 
liserade verlden, hvarom bans nmntra reseskildringar i 
kalendrar och tidnmgar bnro vitne*). For ofrigt holl 
han de ideala lifsandarna vid makt genom en syssel- 



*) De fiesta af Sehlstedls alater under senare aren trycktes forst 
i Ny Illustrerad Tidning; jifven lemnade han bidrag till Svea, Familj- 
jonrnalen m. fi. 



13 

.sattning som ban idkat anda sedan sbbsiudenttid i Upsala : 
utan att kiuma beromma eig at' nagon "skola", var Sehl- 
stedt iramstacnde som malare. I synnerhot bans sjo- 
stycken — ocli dessa" blofvo under arens lopp ganska 
manga — voro omtyckta, ocli sjokaptenerna lunno i dem 




■ett godt behag, ty de sago sitt element framstaldt med 
natursanning*). Ocksa hade Schtetedt pa sin o tilltalle 
att studera boljoma: 

*) En maugd af Sehlstedts taflor afytlnulea at komiuatide och 
farande Neptunisoner vid tullstationen, vanligen for ett pris af — 



14 

Jag skoljt mig uti sjutton ar 
I detta vilda haf, 
Sa fargen gatt utur mitt har, 
Hvad som ej blast ntaf, 

eager han i sitt "Afsked till Sandhamn". Annu nigra 
dagar tore sin dod fnllbordade han en frisk och kraftig 
skargardsvy. Som hans fdrtrogne van vid konstens hard 
under yngre dagar, ma namnas den finske malaren Ekman. 
I Sehlstedts utgifna skrifter iinnas jnst inga vitt- 
nesbord om nagot intresse for niensklighetens fdrflutua 
eller kommande bden; han lefde i det oniedelbart nar- 
varande, och om han icke, som Bellman, sade sig ej 
t'raga efter om solen gar npp eller jorden axlar sig, sa 
tyckes det dock hafva varit nagonting ditat. Af hans 
ef'terlenmade anteckningsboeker visar sig likval att han 
studerade ett och annat, som man kanske icke skulle 
liatva tilltrott honom. Att en fdrfattare, som skref om 
predikantens forhallande till helvetet och svafvel-an: 

Da han dem sa noga kanner 
Kanske kom han derifrau -— 



ej sknlle vilja lata sig noja med den ortodoxa teologiens 
mannaregn, ar latt att fbrsta. Men han yisar sig hafva 
varit lifligt intresseracl af den nyare religions-filosofiska 
kritikens erofringar. Por battre minnes sknll gjorde han 
[ sina dagbdcker hvarjehanda ntdrag nr Yiktor Bydbergs 
"Bibelns lara om Kristns", nr Schenkels skrifter o. s. v. 
Dessntom hafva vi der fnnnit om hvartannat sentenser 



50 rdr stycket. Vi hafva trott att det kanske kunde intressera en 
och annan af Sehlstedts vanner att har se en afbildning af hans 
hem pa Sandhamn, hvarfor vi nieddela en liten teckning deraf, 
forminskad efter en fotografi, saint derjemte en ntsigt af Sandhamn, 
kopierad efter en af hans egna taflor. Bada dessa hilder hafva 
forut varit inforda i kalendern Svea for 1875, der de atfoljdes af en 
uppsats om Sehlstedt af Prans Hedberg, som deri skildrade ett 
besok hos skalden. 



HHBBHHHBHHHHgHHHHHI 



15 



af Pezzani, Jamblicus, Bonnet, Jouffroy, Young, Esquiros, 
Flamniarton, Plato, Lagerlof, Onkel Adam, Salomo ocli 
Bulwer — allt vittnesbord att den lille jovaliske tull- 
inspektoren laste och spekulerade mer an han ansag lamp- 
It gt att latsa om for allmanheten. 

Ar 1868 torlorade Sandhamn sin poet (afskod med 
pension 1869), som forstnainnda ar bosatte sig i Stock hoi m, 
dock icke i sjelfva staden, utan pa "det hcigst behagliga. 
stalle" — sager Samuel Columbus for tva hundra ar 
sedan i en otryckt skildring af Djurgarden — "der en 
stor mangd menniskor under hela sommaren, men i syn- 
nerhet midsommarsnatten fdrsamlar sig och der roar sig 
bland trad och graft, anstallande allehanda lekar." Har 
ilirlioto angenania ar, till dess skalden vid jultiden 1873 
torlorade sin tjugufyraarige son. "Tala inte om det" 
yttrade han sedan till sina narmaste om dodsfallet; "jag 
kommer snart elter". Det drojde ej heller manga ma- 
nader inuan foruteagelsen gick i fullbordan. Tidigt pa 
varen 1874 medfoljde Sehlstedt pa inbjudning af en 
van pa en angbatsfard till S:t Petersburg och tycktes 
vid aterkomsten vara vid sardelcs goda lifsandar. Utan 
att veta derom — iorhallandet var blott bekant lor bans 
hustru och lakaren — bar han redan doden i hjertat. 
En dag under sonens sjukdom hade den tillkallade lakaren 
blifvit anmodad att undersoka afven den gamle oah fann 
honom vara besvarad af langt utbildad hjerttorlamning, 
som antagligen paskyndades genom sorgen ofver sonens 
bortgang. Koppor tillstotte, elmru mycket lindriga, och 
tidigt pa morgonen den 22 Juni 1874 uppfyldes hvad Sehl- 
stedt 42 ar forut diktat i Dodens aning (Xorrlandsblonimor) : 

«Lif ocli dod om mig helt nyligt stredo; 

Lifvet vann och gaf mig jorden an, 

Dock oar nasta gang de strida ater, 

Segrar doden visst, och fangslets band 

Loser sakta och mig bfverlater 

Till min liingtans skona fosterland.« 



16 

Han inslumrade i dodcn oformarkt och stilla. Dagen 
fbrut hade han last tidningar och uppfriskat sig afven 
mod lekamliga varor. Mgra minuter innan han for 
alltid slot sitt oga, sysselsatte han sig mod trotjenaren 
Max (en praktig gardvar). Han lade nig ned pa kudden 
och utan en suck eller en klagan var allt fdrbi. 

En herrlig sommarafton, den 25 juni, fdrdes stoftet 
af Elias Sehlstedt till nya kyrkogarden, och hundratals 
tarade ogon sagos kring graiVni, da vid jnnllastnmgen 
hans egen vaekra och gripande hymn Till aftonstjermn 
upplastes af den tjenstfdiTattande prestept. 



I ■ 



Sehlstedt Idrog sig toke under sin forfattareba^a 

myeken uppmarksamliet af don literara kritiken. Hans 
poetiska kalendrar limno en talrik och tacksam lasarc- 
kivls, men omtalades ej vidlyftigt af reccnscnter, och lik- 
nande har fallet varit efter det hans alstcr blifvit smnlade. 
En kort, yMg notis, att en ny del af den "glade 
sangarens" visor sett dagen, har varit det vanliga. Till 
och med da biografler skrifvits ofver honom, har man ( 
ansett obehofligt att inlata sig i nagon egentlig karakteristik 
— alia kanna Sehlstedt, alia alska honom, ]iar man for- 
inodligen tankt och derfbr afhallit sig Iran mangordighet. 
Eran antydda torhallande fames, sa vidt vi ka'nna, 
blott ett enda undantag. I Nya Dagligt Allehanda for 
den 24 december 1862 lases namligen en af E. Bander 
forfattad anmalan af Schlstedts Samlade sanger och visor, 
. andra delen. Denna kritik ar ganska omsorgsfull och 
vidgar sig till en allman skildring af Sehlstcdts skaldskap. 
Det anmarkes der ; att Sehlstedt eger sin utpraglade 
tndmduatitet, en sallsynthet hos nutida diktare. Hans 
sangmo forliknas vid en okonstlad landtlig skonhet, en 
skalkaktigt leende fiskarflicka, lika frisk som den natur 



17 



der hon fdddes ocli lika fri som fugeln. Hennes sprak 
ar stadse enkelt ocli rent. Bet ma vara sant, att 
diktionen icke allticl ar ratt vardad; imderstundom niaste 
man anmarka afventyrliga uttryck, vagadc rim ocli 
accent uationer. Men det omedelbara i en sang, som 
blifvit alstrad af stundens ingifvelse, har tagit sin form 
lika hurtigt — och lika vardslbst, om man vill — som regn- 
backen, hvilken lagger sin vag hvar och hur det bast taller 
sig ? ofver stickor och smasten, mellan tufvornas Tjung. 

Samme vittre domare ser i Sehlstedt ntcslutande en 
lyriker 7 som sjunger af ett varmt och adelt hjerta, som 
troget foljt sin natnr och icke strafvat utom granserna 
af det fait, der han egt sin kallelse. "Vid uppfattmngen 
och atcrspogliugen af lifvets fdrhallanden och vexlande 
situationcr har han adagalagt hwmlmhet och naivitet. 
Denna naivitet i forening mod en i Hera styeken lycklig 
och prisvard objektivitet i framstallningen, gor honom 
mycken heder". 

Yid detta uttalandc om Sehlstedts naivitet, ma hag- 
kommas att ur det naiva tankesattet flyter nodvandigt 
ett naivt nttryck i orden. Medan det skolmassigt bildade 
fdrstandet, af farhaga for misstag, med grammatik och 
logik korsf aster sina ord sa val som sina begrepp, blir 
hardt och stelt, for att icke vara obestamdt, sa behofver 
den naive skalden blott ett enda lyckligt penseldrag for 
sin malning. Liksom genom en inre nodvandighet springer 
spraket fram ur tanken, tecknet fdrsvinner i det beteck- 
nade. Harmed fdljer gratien. De sa kallade naturskal- 
derna smycka sig ofta gerna med en hastig fdrvarfvad 
halfbildnings pralande glitter; de aro koketta ellcr plumpa 
och stimdom bagge delama. Dassa fel finner man 
icke hos Sehlstedt: han ar okonstlad som larkan, da hon 
lyfter sig upp mot morgonhimlen och sjunger af inre lust. 

Under det tiotal af ar. som Sehlstedt, efter det hans 
dikter bdrjat samlas, fortfor att vara var mest omtyckte 

Sehlstedt. V. 2 



18 



poet, utvecklade han ett och annat drag", som oj sit 
klart framtradde i de torsta haftcna af hans "opera, 
omnia". Han var redan da fortrafflig i visan, stimdom 
bcgagnande ett omqvade, som i nagon man pliniim&r 
om Beranger. Hans parodier och resefantasier voro lika 
lustiga som sedermeria. Han kunde med samma narva 
fryntlighet apostrofera Snosparfven, som langre fram Talg- 
oxen pa mitt fonster. Hans kansla var i de allvarsam- 
mare dikterna lika innerlig, hans finhet och behag i 
franistallningen lika ofdrnekliga, som under hans sonaste 
lefnadsar. Men hans gladje diver naturen hangaf sig 
o insider niera at den stamning, som uttalar sig i hans 
Sondagsmorgon i skogen, hvarjcmte han upprullado sadana 
sma ypperliga gcnretaflor som Mitt sommarnoje. Ocksa 
adlades den burleska komiken i Sehlstedts diktning under 
sista artiondet till mera akta humor, sasom i Vackert sd 
och i allokutionen till Min shugga. Stycken sadana s<mi 
de tva sistnamnda skulle vara piydnader for hvilken 
stor och beromd skald som heist, och den luttrade lef- 
nadsfilosofi, som uttalar sig i "Yackort sa" har i ibre- 
ning med qvickheten gjort detta poem till ett af dem 
som med full ratt kunna sagas lefva pa svenska folkets 
lappar. Men fdrfattarens fbrnojsanihet och ansprakslds- 
het voro fortfarande lika stora, som da han yid en tidigare 
period skref: 

«Radd att visan blir for lang, 

Slutar jag for denna gang. 

Dcu som laser denna sang, 

Tackfir jag odmjukast." 

Det fdrefaller oss, som om Sehlstedt i dessa strofer 
inlagt en god del af sitt jag, hvarigenom han ock skiljer 
sig Iran fiera af svenska litteraturens for dfrigt hogst 
framstaende humoristiska skriftstallare, hvilka icke alltid 
dragit i betiinkande att satta sin popularitet pa spel 
genom att uttala ett snillets hdgdragna "noli me tangere". 



19 

Da Sehlstedt gatt hadan, visadc det gig ock fullt Mart, 
hum uppburen han var. Enligt hvad vi redan i 
borjan af var uppsats antydt, tillhorde hans skaldskap 
ej^ den riktning, som plagar fdretradesvis utmarkas af 
var vittra areppag, men under ett tiotal af ar och 
intill sitt franfalle route han dock af svenska aka- 
demien det erkSunandet att pa hans lott foil ett af 
de arsanslag som akademien har att utdela at vittra 
fdrfattare. Som en utmarkelse bor ock hagkommas att 
flera tonsattare lade Sehlstedtska visor till grand for 
musikstycken, namligen A. E. Lindblad, Fr. Sandberg, 
W. Udden, C. ft E. Littmark, B. A. Beckman och Goran 
Moller. Som sarskildt bekanta "Sehlstedts-sangarc" kunna 
anfdras C. J. Uddman och V. Holmqvist 

Efter Sehlstedts dod tarlade hela landet att visa 
honom sin hyllning, och den 29 maj 1875 aftacktes pa hans 
graf en minnesvard, astadkommen genom frivilliga bidrag 
Iran Sveriges alia trakter, hvarvid ocksa de mindre be- 
medlade icke lara forsummat att gifva sin skarf, egnad 
afven att bereda sorgfria oden at den saknade skaldens 
efterlefvande maka och dotter. TJppmaningen. till all- 
manheten var undertecknad af bland audra (xunnar Wen- 
nerberg och Talis Qualis; subskriptionens goda resultat 
vauns i icke ovasentlig man genom ofortrottadt nit af 
Sehlstedts van konditor W. Eckert. 

Da tackelset loll Iran varden med Elias Sehlstedts 
bild (bronsmedaljong, modellerad af Erithjof Kjellberg), 
raknades mellau tva och tre tusen askadare, bestyrkande 
sanningen af Erans Hedbergs varma ord vid denna hog- 
tidliga akt: 

«Har skall han, alias saknad vard, 
Mottaga f'olkets hyllningsgard, 
Hit skall det alltid tacksamt ga, 
Och det fir vackert sa !« 

Arv. Ahnfelt. 



Inledning. 

Derma lilla Julkalender, 

Lat den fS, hos dig ett rum,, 
Sota Publikum, 

Upp& alia hall och hander! 
Han ar kry ocli glad, 
Och bans manga blad 

Kunna lasas ett i sender. 

Sura miner eller Ma, 

Dertill har han, det vet jag r 
Ej en smul behag. 

Han hos dig Till endast jula. 
Och hans basta lott 
Ar om s&ngen blott 

Koa kan en liten smula. 



Under mitt portratt 

Ue bar ar gubben med hull och bar 
Till form ocb till anletsdrag. 
Ty om jag ratt pa portratt mig forstar, 
Sa skall detta just vara jag. 

Artisten bar ritat mig magnifikt, 
Det kan val erkannas fritt, 
Men om portrattet icke ar likt, 
Sa blir det bans fel och ej mitt. 

Det tillskrifVas bor bans blyga natur 
Att han ej tog af mina ben. 
Jag kommer derfdr i half figur, 
Den andra kan komma se'n. 

Jag stannar i skuld hos min glada artist, 
Som sa fiffigt framstalt mitt skrof, 
Att fast tra tander i mun jag mist, 
Sa syns det ej, Gud Tare lof! 

Ocb skall jag vara uppriktig till slut 
Och blygsamt sla ogat-ned, 
Sa tycker jag sjelf jag ser hygglig ut — 
Gud gifve ni tyckte sa med! 



23 



Nyarsmorgonen. 

Vlamla aret gatt till anda — 
In gen hejdat tiden an — 
Och i odets bok sig van da 
Bladen till ett nytt igen. 

Vett och forskning fdga bata 
Till att pejla tidens strom. 
Hvad som stundar, ar en gata, 
Hvad som flyktat, ar en drdm. 

Aren komma, aren fara, 
Menskan fdds till samma lott. 
Lifvet ar en skolgang bara, 
Tiden dess terminer blott. 

Lifvet in* en flyktig gnista, 
Elammar upp och slacks derpa. 
Ar val detta ar mitt sista? 
Ar det Her, som atersta? 

Ej liar stoftet, som har andas. 
Sate uti Guds konselj : 
Ingen vet, hvad dag den randas 
Evighetens nyarshelg, 



2 JL 

Aiiden mot sitt dromda Eden 
Spejar understundom an, 
Och en gang skall segelieden 
Oppnas till lians hem igen. 

Icke tveka han behofver, 
Hyar bans vag skall ta' utaf: 
Han nog vet, att spangen ofver 
Ar till slut deu hvalfda graf. 



Eko. 

I forntida dar, uti sagans land, 

Var Eko en bergsnymf sa snail. 

Hon roade Jupiters drottning ibland 

Med upptag fran morgon till qvall 

Hon utrustad var med forstand och fornuft,. 

Och ej det underligt var, 

Da modren var Jord och fadren var Zuft, 

Och bada ett hyggeligt par. 

Hon vistades mycket i Junos hof, 

Och skamt var hon fallen for. 

Hon atnjot gudinnans bestandiga lof 

For sitt muntra och rara humor. 

Och Jupiters ynnest hon iifven fick 

Eor det att hon gjorde sin flit, 

Att afleda gummans misstanksamma blick, 

Da gubben gick bort pa visit. 

Att Juno var svartsjuk, visste hvar Grek, 
Hvad nu hela veiiden vet. 
Att Jupiter alskade nymfernas lek, 
Hvem kunde viil undra pa detV 



26 

Pa frojd i Olympen var ingen brist, 
Och Eko stod Jupiter bi; 
Men Juno drog oronen at sig till sist 
Och sag blott intriger deri. 

Nu tandes af hamd det olympiska Mod, 

Och grym blef gudinnans min: 

Da Juno var ond, var hon inte god, 

Det star uti Mythologin. 

Med blick som en syl och en stamma sa stark, 

Och utan den minsta finess, 

Blef Eko fdrpassad till skog och mark 

Och kom ej till hofs sedan 'dess. 

Tillfyllest gudinnan ej hamnad var, 

Dess talgafva tog hon ocksa. 

Blott sista ordet fick Eko ha qvar 

Som reskost att tugga uppa. 

I dalar och berg kan vandraren an, 

Om rost, notabene, han har 7 

Fornimma ett genljud, som kommer igen 

Med sista ordet till svar. 

Men enshgt i skogen gick dagen forbi, 

Da blef (hvarom sagan ar viss) 

I daldernas lugn hon fdralskad uti 

En skogs-spratt, som hette Nareiss. 

Men han vande rjggen at henne helt torrt 

Och gaf hvarken svar eller trost. 

Och Eko af sorg blef till stoft innan kort 

Och till slut blott en klagande rost. 



27 

I veten, att annu bland bergen lion bor. 

East hemligt och underbart. 

Men hyarfdr sitt hjerta man Eko ftjrtror 

Sa gerna, det tycks er ej klart. 

Men om ingen annan har reda pa det, 

Sa kan jag er styrka deri, 

Att Freja det visste och slcalden det vet: 

I som alsken, I veten det L 



28 



Snofallet den 11 Febr. 1872. 

Jag alskat snd ocli is sa langt jag mins, 

A lit fran min barndom i den hoga norden. 

Och jag vet icke nagonting, som fins 

Sa snyggt och propert till kostym at jorden. 

Ej heller tror jag, att en tradsort spins 

Mer jemn och superfin an snons ar vorden. 

Som i urminnestid, sa ar den an: 

Se har ett nystan, var sa god och kann! 

Ar den ej nap en denna lilla boll, 
Sa silfverren och glansande som siden, 
Och som man hinge kan ha i behall, 
I fall han inte smiiltor under tiden! 
Ty han sensibel Sr for all kontroll, 
Och mycken k;'i.ru;i fins ej heller i den. 
Men han Sr vacker fill att so uppa 
En vinterdag — boh dot ar vackert sa. 

Naturn ar god och vet nog hyad hon gor, 
Hon visste redan det, nar allt Tar kaos. 
Hur det sag ut 'den tiden, mig ej ror, 
Och all yar forskning blir — att vi bedra oss. 



29_ 

Det var en halka nyss harutanfdr, 
Att benen knappt om hander ktiade ta oss. 
Det ar blott det jag nu vill komnia till: 
Hur omt naturen oss omhulda vill. 

Se, dagen sallat vara backar hvita, 
Och det kan bli ratt bra med sno ibland, 
Da vinterns skyar sla sig hop och sprita 
Sitt dun, som faller ofver haf och land. 
ISTu kan pa vag och stigar tryggt man lita 
Och ej riskera arm och ben och tand, 
Och utomdess ha vi nu fatt ett fore, 
Som, noga raknadt, kostar ej ett ore. 

Benagne van! hvad kan du onska mera? 
Att vi fatt sno ar nastan en epok. 
Da bor man ocksa deraf profitera 
Och ej i kammarn sitta som en pjak. 
Har du ej hast, sa kan du promenera, 
Och har du hast, sa yar sa god och ak! 
Jag tanker sjelf ej aka blott i fmsen, 
Jag hyr mig hast och siitter in pegasen. 



30 



En marknads-titt i Upsala 1872. 

1/et blef mig sa dystcrt i lynne och luft, 

Och jag sporde min doktor, hoc est: 

Jag sporde beskedligt mitt sunda fdrnuft 

Hvad som vore radligt och bast. 

Han radde mig genast att resa, men hvart? 

Det ar hvad jag nu er fdrtror: 

Min nattsack jag packade inom en qyart 

Och till Upsala Bisting jag for. 

Det var en yacker Februari-dag, den harligaste 
solskensdag yi haft pi det nya aret. Jag stallde min 
klocka och gick in i tredje klassens kupe'. Mitt ressall- 
skap yar merkantilt och bestod af en grosshandlare (mitt 
enskilda ressffllskap) och b*8 kolossala fagelgrosshandlare 
fran Hehinglaiul : den l.inv inlrillad i en yidtfamnande 
resfilt, de senate i glanihariga hundskinnspelsar. Sam- 
talet smakade af bade fagol och hast, Jag drog oronen 
at mig och trodde all det -aide min pegas, den gamla 
fagelhasten, men lugnado mig snart, da jag fdrnam, att 
konversationen rdrde sig djupt och allvarligt kring dessa 
bada stolta djursorter, hastar och faglar, endast i lofligt 
handelsintresse. De framhdllos ocksa sasom de utmark- 
taste sorter i hela verlden, hvarfdr de afven fdras i stor 



31 

iniingd till Stockholm och andra mem sydliga orter: de 
lorra for att hallas vid lif, sa lange som mb'jligt, de 
senare for att atas upp, ju fdrr dess hell re. Jag un- 
drade, hvilken af dessa lefnadsutsigter voro den lyekli- 
gaste: den att vara slaf och hela lifvet igenom dra lass 
och lyda piskan, eller den, att under vackraste drstiden 
sorgfritt fa gdra mustk och sedan do ej hejiundrjuidt! 
dod, for att efter doden forklarad vara med pa middagar 
och supeer. Jag skulle fdredra det senare, heist en 
gammal utlefvad hast, om han ocksa efter doden far vara med 
pa tarfligare kalaser, aldrig blir sa beromd och firad som 
en tjader, som ar svept i gurkor och lingonsylt. 

Vi ilade vidare fdrbi herrgardar och gardsgardar, 
akrar och slatter, genom en natur, ful alltigenom. Vid 
Eosersberg, som, undantagsvis, skall vara sardeles harligt 
och naturskont, skulle jag ha onskat att fa se mig om- 
kring; men tiden af tre lumpna minuter syntes mig allt 
for knapphandiga for att gdra nagra sidoutnygter. 
Tdrsten, som hos menniskan ar my eke t efterhangsen, 
synnerligast pa resor bade till lands och sjds, bdrjade in- 
finna sig. Yi afbidade nagon station med langre uppe- 
hall, och var vantan slog ej felt. 

Halfvags snart vi Marsta sago: 
Tre minuters rast man bar. 
Helsing-gubbarna de lago 
Lugna i sitt hundskinn qvar. 
Sl;'ir,k;i tdrsten ar reson i, 
Heist, dfi man inbjuden blir: 
Jag och gro88i8 lios Zanoni 
Drueko bajerekt bier. 



32 

Jag ar glad att fa fdrkunna. 
Att var resa var honnelt. 
Sista hallo t vid Bergsbnmna 
Hogg man (V;in oss var biljeit, 
Upsala mot bimlazonen 
Skymtade for oss harn&st, 
Oflh en doktor vid stationen 
Motto oss raed hast. 

Och de helsingbonder togo 
Afsked och ej sagos mer. 
I en slade vi oss slogo, 
lor att komma i qvarter, 
Foret knaggligt var, emedan 
Gatans sno var knappt en turn, 
Och pa gamla Gastis sedan 
Hyrde vi oss rum, 

Och ett godt herberge fick man 
Ooh fru Bergh tog oss om hand. 
Ocli i staden sedan gick man 
Ul att stro'fva lite grand. 
Jag och gram Edr att I'ylla 
Yar mission sum kloka man 
Gingo in p$ gamla Scylla 
Till var brodor Sren. 

Om morgonen beeags staden, som jag ej sett pa 
manga herrans ar. Der som i min ungdom var en kal 
•och skrapig sandbacke, der var nu en vacker och storvaxt 



33 

park. Kyrkorna voro desamma. Alia Baoohi I.* impel voro 
11 ya eller atminstone moderniserade. Halkan pa gatoraa 
var densamma som i min ungdom, da det var halt. 

Svart ar att i lialkan klifva 
Oppfor backen som ni ser, 
Annars skulle jag for er 
Ut- och innanfdr beskrilVa 

Carolina rediviva, 
Xnnan stan jag ofvergei*. 

Men min tid ar ej sa lang, 
Och dessutom ar min asigt, 
Att som yadret, nu ar blasigt, 
Ear det bli en annan gang. 

Jag gick en omvag upp till Fjerdmgen, ocli besokte 
en ran i bans studentboning: tva rum, mattor, fortepiano 
ocb gungstol. Gungstolsformen fanns ej pa min tid. Jag 
gick yidare for att uppsoka mitt gamla studenthem. Jag 
tittade ocli tittade, men kunde ej upptacka min liila 
gamla trabyggning med de senapsfargade portarna. Slut- 
ligen sag jag en tomt, som jag ville igenkanna som dec 
ratta. Jag suckade: 

Mossbelupen hydda 
Htod i Fjerdingen, 
iren, en gang flydda, 
[Comma ej igon. 
Men derinae, 

Sehlstedt. V. 3 



Sorgsna minne! 
BoduY jag i imga dar: 
Nil ftnna <j en pinne 
A I" mill viudsnun qyar. 

Jug gick aed&l fcorget, R&tta marknadsdagea yar 
annu ej inne, men en hop marknadslystet folk syntes 
vara ankommet. Marknadsstanden stodo annu slutna 
som gator. Triivuror forslades in och Bjorhlundare af- 
profyades af resande gentlemen, Jag bjods pa mm och 
inkommoderades af tvenne nysningar. I ett ^athorn 
liingre bort sag jag folk, som gapade pa nagonting. Jag 
gick for att gapa med. 

Och der sag jag « Uplandsbonder, 
Fulingaf till form och snitt. 
Och en vagn lag ilia sender 
Med sitt vedlass, vida spridt. 
Egarn ofver frispektaklet 
Svor emellanat en strof. 
Hasten easam afcod i skaklel 
8om en ftlosof, 

Hushtmt! utaf vrede bloB^ar, 
Mer an yppai k;m i skrift, 
Och af gat an s glada gossar 
Spardes ej pa skiimt och drift: 
"Salj din ved, men pruta ned den, 
Och du gen as ( far pa hand : 
Bet ar biittre pris pa veden, 
Da den star pa strand," 



35 

Mitt marknadsbesok borjade lida till anda. Jagkopte 
ett par tjadrar sasom ett marknadsminne. Middag at' 
den mest lukulliska doft intogs sedan hos en -animal 
van. Den rackte lange och var i alio UUfylUstgormide. 
Dagen derpa var jag inbjuden till resfrakost pa* stads- 
hotellet, ett hotell som ar af den yppersta beskaffenhel 
sa val till lokal som kosthall. Derifran medfonle jag dc 
angenamaste och oforgatligaste minnen af mpdom och 
sang. Stamningen var glad, genialisk ocli gnistrande. 

Men all frojd, hum stor, tar en anda en gang, 
Och jag maste till Jernvagsstation. 
Och jag kunde fortalja om skalar och sang, 
Om jag tordes for Yermlands nation. 

Och i jernvagskupen, frnkosterad jag kief, 
Och sa reste min lilla person. 
Och jag kunde fortalja hur fir ad han blet, 
Om jag tordes for Yermlands nation. 



:\i> 



Tidig Var. 

1m iU bjerta upritter, Dot ar varens skuld: 

Han unnmin- soul on litcn gud och daiisar 

PS lit t : i K > . 1 1 , Irtnadsglad och huld, 

M<<l blommor, som han fatt for solens guld, 

All unycka skog och iing med blad ocli kransar. 

Vi ha jn knappast niera an April, 

Ooh Until r&gaf lian sig upp mot poleu, 

M*n han ar van att gora som han vill, 

Ooh A kanhaiula -or (let ccksa till 

Ail han halt ret-tallskap mod sjelfva solen. 

Ihiii liola attiniljon mod sig liar, 

(inllviix or, ijailar, ippor ooh pens^er; 
Men hofkapellel drtfjer a&gra dar, 
Ty gbkarna pti viigon stannat qvar 
Att ge i Skane aagra mutineer. 

Han vet nog hvad han gor. Han tankte yisst 
Pa fadrens ordsprak, som vi an sentera: 
Att nar som goken gal pa nahen qvut, 
Blir ofver landet slid- och foderbrist — 
Och vi se heist att slippa badadera. 



37 

Likgodt! Nu ar han har med hopp och trost, 

Och gladt vi vanda gubben Vinter ryggen. 

Vi hellre lyssna till naturens rost, 

Da varen hyllas af hvartenda brost, 

Ja anda ned till bromsarna och myggen. 

Hor larkan jublar uti solens bad, 

Och sangen klingar diver hdjd och slatter. 

I TiYarje buske nickar en dryad, 

Och baeken sj anger, lefvande och glad, 

Med lilla Zephyr sina sraa duetter. 

Min ande glads vid kalians friska sprang, 
Af bolj-ans svall och molnens fantasier. 
All kons + e ar vara till en annan gang: 
Hvad ar ock harpans klang och skaldens sang 
Emot naturens enkla harmonier? 

Ty hor jag an, en vacker sommardag, 
Piano klinkas uti qvafya salar: - 
Da leds jag fdrst och sedan svettas jag 
Och stortar ut och hor med mer behag, 
Hur korna bola uti berg och dalar. 

Och sa det varit har, sa langt jag rnins, 
Ty menskan skaptes att nature n prisa : 
1 hennea anletsdrag en gudom inn , 
I hennes akftte mir jag sora en prins, 
Och henne ret lag qu min lilla \ i 



38 



Sommarens ankonxst den 4 Juli 1871. 

Dag livad nytt, sag hvad nytt? — 

"Kallt ooh blasigt!" — Jo pytt! 
Kold och. stormar ha knallat sig unuan. 

Novdanrinden liar flytt 

Och sig rind-en fdrbytt 
I den allrasomljufVaste sun n an. 

Hela Juni rav ful. 

Solens gyllene hjul 
Kort i diket och valtat kanhanda. 

Hon ej riirmde en smul, 

Det rar kallt som om Jul, 
Dei var afskyvardt dagen i anda. 

Utaf brostrarb man led, 

[ngen mage ii<k fred, 
Och pa mageo ail L^fsgladje hanger. 

Man med ylle sig gned, 

Aldrig tordes man ned 
Med sin gump uti srala bassanger. 

Gra rar himmelens brya, 
Gra rar menniskohyn, 
Ogats rar-lif rar dddt ho* de Hestc. 



39 
Ej fauna regn uti skyn, 
Landtman, gron uti syu, 
Stod oclx blangde mot IiimmeleiH Easte, 

An begripa ej vi, 

Hur potatis stod bi, 
Som ar van yid deu laskaude skuren, 

Der som gras skulle bli 

Var komplett parodi 
Pa Gudslau at de bolande djureu. 

Men, natur'n yare tack! 

Himlen plotsligen sprack 
Och utgot sina laskaude skalar. 

Jorden sorpla' och drack, 

Solen slutligen stack 
Oeuom skyn sina gullgula stralar. 

Tran och blom skoto skott, 

Som i knut hade statt, 
¥ran de hogste och ned till de lagste. 

Ang och fait fingo bradt, 

Det blef solyarntf och godt, 
Och man horde hur grasroten vaxte. 

Och jag tankte dervid: 

Nu for landtman ar tid, 
Att ej langre Iran bl anger och kinkar. 

]\ T u iir sommaren blid, 

An bar FroAe sin frid, 
An star Eril tned axet och rinkar. 



40 



Pa Djurgarden. 

Var-Fantasier. 
en poet. 

I Jet susar, 

Bet brusar, 

But piper och gnyr 

I knutar och vrar. 

Det sqvalar 

I dalar, 

Bet gassar och pyr 

I skrefyor och snar. 

Bet glittrar, 

Bet qvittrar 

Kring land och kring strand, 

PI vag och i skog 

Det simmar, 

I >< ;i itimmar. 

Del kliagar i bland 

I spade och plog, 

Bet svingar, 

Bet klingar, 

Bet skrockar och gal 

Pa mark ©eh pa grea. 



41 

Det surrar, 
Det snurrar 
Precis som pa bal 

I varsolens sken. 

I backar, 

I hackar, 

I pol och i Tass 

Ett ti&s och ett tass! 

En afian, 

En tafian 

Ett snick och ett snack, 

Ett hej och ett hif ! 

Det stokar, 

Det bokar 

Ett lefvande lif 

I sophog och stack ! 

EN BOFINK. 

Tytteri, tytteri-tytteri-tu ! 

Herr poet! Si glommer att det braker ocksa. Ser 
ni inte farkriiket derbovta vid Manegen? Men det ar 
val ondt om rim pa braker, kan jag tanka. Tmt'saher 
kan man ej saga om far, och laker duger blott i regnvfcder. 

POETE>\ 

Bofink! du munvig ar. Mig glade r din sprittande liumor. 
Djurgardens herrliga park ser dig mod fcjusnixig Lgen. 
Sag mig, hvar hfill du val bus, da vinliTii salt at oss 

• inn strati gast: 
Satt du i drufvorna* land kanskc ooh sjtfng din romaus? 



ROFINKEN. 

Jo, fan heller, herr poet! Jag- for till Upland pa 
hostkulan. Hvad jag skulle dit, vet jag inte. Alltnog! 
jag kom att sola med mill ^vdlandska resa, sa att 
jag ofverraska<lr< af vinlcrn. Ni skall fa bora mitt 
missode: 



Jag i Bodem brukav vara, 
For att ofyer vintem bo. 
Nar i host jag skulle fara, 
Eros jag in i Rotcbro. 
Jag ral namna ej behofrer, 
Att jag fros ocli svalt som sju; 
Men nu ar den sorgen ofver: 
Ty tteri-ty tteri-ty tteri -tu ! 

Jag liar nu kommit till Djurgarden, till mitt gamla 
sommarndje ocli alia sangfaglars fortjusning. Snyggt ocli 
proper!, forstas! ooh en varsol, som ar kunglig ocli ofdr- 
liknelig. Ack, herr poel ! 

Gudskelof at1 solen gassar 
Ooh all varen kom en gang! 
Jag yet ej en bygd, som passar 
Battre an den liar till sang. 
Har skall jag i traden gunga, 
Ocli liar skall min lilla fru 
Trifvas liksom jag ocli sjunga: 
Tytteri-tytteri-tytteri-tu ! 



EN LAKKA. 

Har ar det Ijufiigt i luften att gunga, 
Sla mellan himmel och jord nagra livarl', 
Titta pa blommornas skiftande klunga, 

Jubla och sjunga, 
Hugga sig se'n en och aim' liten larv. 

Hinilen ar bla 

Som det blaaste si den. 

Fargen ocksa 

Ar akta uti den: 
Det kau han ocksa ha tillgangar till. 
Har skall i solen jag virigarna badda. 

Har skall jag ladda 
Nabben med Sanger och ofva min drill. 

EM 3IYRA. 

Jo, den ar inte ledsen! Eu latting till kropp ock 
sjal, som flaxar sa der opp och ned i luften utan syssel- 
sattning. En annan fattig stackare far slap a och trala 
hela dagen om, som allt hvad myror heter far gora. 

POETEN. 

Ursagta! inte allt hvad myror heter. Jag kfinner 
en vinhandlare i stan, som kallas Myran, och han ttr, 
minsann, ingen fattig stackare, utan tvartom Hit och 
naggande god. For resten vet jag ej hvad du bar mod 
larkan att gora. Lat den sjunga, som han sjunga, och 
lagg dig ej uti hvad du inte fcegriper; 

Hor du mvra lilla! 

Hall dig ej A il 



44 

Du mar battre du an mangen annM 
Du drar stockar tunga, 
Men da slipper sjunga: 

Det ar mer an du begripa kan. 
Och hvad jag fdrnimmer, 
Par du ga och masa: 
Du har godt om timmer, 
Du har ved till brasa, 

Oeh det matte val for fan ga an. 

Hdr du, stolta myra! 

Du har ingen lyra: 
Du af sangens qval ej heller kan 

Nagonsin betungas. 

Sangarn slits och slungas 
Mellan jord och himmel af och an. 

Du gar trygg pa baoken, 

Du har tak, som sky d da, 

Du har lugna stacken, 

Du har egen hydda, 
Men en sangare, hvad har val han? 

MYRAN. 

Mjuka tjenare! Ni haller ihop, traspack! 

LTTEN SKOGSBACK. 

Jag kom Ids, jag kom los 
Ur min langsamma natt, 
Der jag inmurad satt 
Hela vintern och fros. 



45 

Det var smallkallt och hvasst 
TJti Tivoli skog, 
Der det blaste och drog 
Mellan bergstalp och ros. 
Men da yarsolen log 
Med en britinaiide hast, 
Blef jag hanryckt och nos 
Och kom Ids. 



Och nu tumlar jag fri 
Genom blommande laud, 
Kastar smasten och sand 
Ur min sparyag ibland, 
Snarjer sipporna i 
Mina glittraude baud, 
Da jag dansar forbi. 

Och jag andas sa fritt 
Se'n jag bojan blef qvitt, 
Der jag lag sa forsagd. 
Nu ar solen sa ljuf, 
Nu ar Flora sa snail: 
Lfrau morgon till qviill 
Drar hon stuf efter stuf, 
Bom deu finaste drall, 
Slat och konstmessigt lagd 
Ofver dalar och berg, 
Med en klarhet och farg 
Soiu sm ; i f&gi 1. 



46 

Nu jag vill mig forstro 
I den blommande var: 
Jag skall ned till min *;jo, 
Det ma gfi hur det vill. 
Jag vill se hur han mar, 
Se'n han val qvicknat till 
I den glodande sol 
Efter kyla och sno ? 
Efter fjellvindars ras; 
Om han har som i fjol 
Samma satt och begrepp 
Att rnljera med skepp 
Och galjas. 

Jag skall niimna mitt namn, 
Jag skall sjunga min sang; 
Kanske iinnu en gang 
Att mitt namn igenkanns 
Och jag sluts i hans lamn 
Som en vims. 

EN FJARIL. 

Jag alskar naturn i det grona 
Bland vestans och lundarnas sus. 
Jag hyllar det varma och skdna: 
Jag lefver af blommor och ljus. 

Jag otalig ar till mitt slime, 
Och nu ar mitt talamod slut. 
Jag tycker att tiden ar inne: 
Syren-hack! var god och sla ut! 



47 

EN MYGG-SVABM. 

Upp genom luften! ja, det forstas! 
Bort ofver hafven! nej, dra for katten! 
Hafvet vi skaptes ej tor. gunae! 
Vi aldrig haft tyoke for vatten. 
Fria vi svafva i varsolens brand, 
Fiskarna gerna for oss kan man sumpa. 
Vilja vi ha oss en tar upp a tand, 

Da hiinder ibland 
Att menskor som vinfat vi purapa. 

Se hvilka kryp uti j or dens mull! 
Yingade iiro vi englar like. 
Luften, vi andas, af balsam ar full 
Och stort vart eteriska rike. 
Lustigt vi svinga oss dagen lang, 
Hiinga pa solstralar fast oss och gunga, 
Sangdags for menskan romanser vi sjunga, 
Fast hon, tyvarr, ej begriper var sang. 

EN Gi')K. 

Ho-ho! ho-ho! ho-ho! 

FOETEN. 

Ja! jag kunde val tro, 
Att du varen ej glbmt, 
Att du ej gaf dig ro, 
Fast du lange dig gomt. 
Och nu ser jag, du mini 



JL8 

Att en Djurgard det fias ; 
ffyarest yannei*na bo. 

Och en Var utan Gok, 

Som oss gjorde besok, 

Yore nonsens och. prat, 

Som fortjente vart hat; 

Yore indelikat, 

Yore snarlikt ett kok 
Utan mat. 

Yar valkommen igen, 

Joyialiske yan! 

Ingen ursagt, jag ber! 

Yar sa god och sitt ner! 

Yar sa artig och gal! 

Har firms tallar och gran, 
Har finns bjorkar och al, 
Har fmns ronnar och salg! 
Du ar gammal och van: 

Kom och valj! 
Du kan kallas med fog 
Yarens slag-ur i skog. 
Du har tiden om hand: 
Da du knapper ibland, 
Yet du dagar och ar, 
Huru lange man far 
Gora skutt uppa skutt 
Ofyer haf, ofver laud 
Uti dumhet och bragd, 
Uti allyar och lek, 



Seklstedt. V. 



49 

Lilian man blir uppsagd 
Ocli man ligger har blek 
Ocli kaputt. 

Kaljeri! raljeri! 
Lilla gokstjert, forlat 
Att jag dumt bar mig at! 
Det var blott fantasi 
Utan rim ocli reson, 
Som ibland gar i art' 
Uti all poesi. 
Lat oss byta om ton! 
Jag nied dig ondast togs: 
Jag ar glad som en sparf, 
Lat oss sla nagra hvarf, 
Lat oss foljas till skogs! 

Har iir luften sa varm, 
Har ar vinden sa still: 
Har gar hemtreiligt till. 
Har ar landtlif ocli stok, 
Har liar Flora sin farm 
Med snia ron ocli forsok. 
Har gar Maj vid dess arm, 
Ung ocli sprittande glad 
Ocli i qyallsolens sken 
Hanger blad efter blad 
Som sma skyltar pa gren, 

Se, bur skyn. hanger full 
Utaf purpur ock gull. 



50 

Ifran himmolens briidd 
Sjunker solen allt mer 
Genom skyarna ner 
Uti boljornaa biidd, 
Ooh i al'skodcts stulld 
I n < 1 : 1 1 1 buller och larm 
Kastar blicken sa varm 
Offer flammande fjard, 
( > IV < i r glittrande s und, 
I M'y<t blommande verld. 



51 



"Lifvets borda." 

(Till min van Jeremias.) 

J a, min van! Det ar nog sannt: 
Lifvet ar en borda nara; 
Men jag fragar samvetsgrannt, 
Hvad vi annars skull e bara? 

Tungt ar lifvet, om man vill, 
Men ett pjoller ar val detta, 
Da naturen bjudit till 
Pa allt satt att bordan latta. 

Ty i samma ogonblick 
Menniskan kom till i tiden, 
Kroppen som en sack hem fick 
Att beqvamt ha lifvet i den. 

Varda lifvet ar var pligt, 
Och se val om sacken bor man : 
Sackens styrka ar af vigt, 
TriJlar lifvet ut, sa dor man. 

Kroppen var fran borjan stark, 
Da han var i paradiset; 
Men pa sjoii i Noaehs ark, 
Blef ban ij \w gutnlu v m vi, 



52 

Xoaek under resans lopp 
Borjade for kroppen frukta, 
Elef tillfreds, se d ban fann opp 
Att mod drufvan nonom fukta. 

Medicine 1 !! sedan dracks, 
Och om bot ej kroppen fatt gig, 
Men ski ig] 1 eton hittilldags 
Hade aldrig nansin statt sig. 

Noach var en hedersman, 
Bom nan an anses med ratta: 
Klaga ej, men gor som han 
Ocli sok "Kfiieii borda" latta! 



Efter ett Var-regn. 

(Efter studenternas koncert 1871.) 



V,- 



arsolen ler ofver vargrdna slatten, 
Dimmorna sjunka i halve t med fart. 
Eegnet har slutat med skurning och tvatten, 
Allt ar nu torkadt och mangiadt och rart. 

Strukna och markta 

Sta gullvifvor sma. 

Prestkragar starkta 

I backarna sta. 
Fjariln med rosor och guld pa kasketten 
Ingenting har i sin utstyrsel spart. 

Sorlet, som hors, ar naturen som ror sig: 
Lunderna susa yid kallornas sprang. 
Aldrig mer roligt man har, an man gov 
LifVet har lost sig iir hojor och tvang. 

Varsangen klingar 

I trastarnas kor. 

Larkan sig svingar 

Som Bangdirektor : 
Glada studonii-r mcil Arjii IViMiilcir sig 
Tycks man he klarl E8l ■ ttnnu <n gang. 



54 

Varfriskt eteriska daggpeiior dugga, 
Grlindra i gras och pa nylofvad gren. 
Doftande star uti tallarnas skugga 
Daggig linna>a i morgonens sken. 

Baokarna sqvala 

I kapp med hvarann, 

Gokarna gala, 

Horn ingen det kan, 
Aiior i sprangmarseh amaflugor sig hugga, 
Backs yalan trippar pa gullgula ben. 

Skyarna svafva sa latta och fria, 
Skimra i guld ofver myggornas verld, 
Solbranda pigor hos jungfru Maria 
Stalla till svallande hacken sin fard. 

Orrarna spela 

Och lefva som sju. 

Tallstrunten dela 

De omt med sin fru. 
S noli vita tarnor kring stranderna skria, 
Gunga [bland pa den boljande fjard. 

Haren i tiykt oivor ragakern genar: 
Ack! om till jagt jag ej vore sa klen! 
Ekorrn i granarnas vaningar skenar, 
An som en tok ofver stock, ofver sten. 

Sorlande kallor 

I tufvor och snar, 

Pinglande skallor 

Och brakande Mr! 



Humlorna surra kring blommiga renar, 
Harkrankar yingla pa rankiga bon. 

Sprittande lif bar den ringaste loja. 
Menskan har mer: hon. har rang och talang, 
Derfor, o broder! ej latom oss dx*6ja 
Helsa naturen med sang och harang! 

TWka bort taren 

Och sorgerna spar! 

Egna at varen 

En skal eller par! 
Titta mot stranden, hur vagorua hoja 
Skummande bagarn med jubel ocli klang! 



;><; 



Nyars-sang. 

iVring dot aya a ret vi oss samla-, 
Likasom vi gjorde med det gamla. 
Och det nya kommit for att vandra 
Samma notta strakvag som de andra. 

Tai och onskan att vi matte lychas 
Portioneras ut ocli hander tryckas: 
Godt mjtt (ir! ar losen och metoden 
Lika visst som brod i bagarboden. 

OfVerallt der menskovimlet brusar 
Godt nytt ar! liksom en storm vind susar. 
Langa atersvar man sig besparar: 
"Scmim sort I" ar alltihop man svarar. 

Fordom var den sedea vedertagen 
Att hvarann uppyakta Nyarsdagen. 
Nu man ser blott, lor att fa meriter, 
Framtids-niiin, som traska pa visiter. 

Gamla aret var ett ar som manga: 
Dagens timmar jemt ett dussin langa; 
Viile nattron se'n man ombestyra, 
Fick man dem per dygn till tjugufyra. 



Hvad som nu liar handt pa gam In Srel 
Vet m lika bra sora jag pa hard. 
()m publikens gunst jag visst gick miste, 
Orn jag talte om hvad hrar man visste. 

Nya arets dolda hemligheter 
Ingen kanner, hum klok han heter. 
Odets natt ar djup, ocli angmaskiner 
Kulla inte opp dess rullgardiner. 

Nya aret skall jag uteslutet 

Med min lyra folja ofdrtrutet, 

Om cj fam med lien hugger i den 

Och far bort med skald en under tiden. 



,>s 



Svalan. 

Naturhistoriskt foredrag. 

c/ag fatt lust afVen jug 
Att kring bygderna dra 
Ooh pa skaldernas vis 
Soka loford och pris: 

-fag rill halla i dag 
Ett subtilt foredrag 
Oni fair Hvahrna ha. 

Jag dock allrafdrst bor 

Kanske hora mig for, 

Fdrr'n jag griper mig an, 

Huruyida det stor 

Eller stota er kan, 

All niiu dikl. och min sanu 

Srnakar f&gel en gang. 

Del ar sralaua natur 
Att oj IrifVas i bur, 
Soni en tjuf innelyckt. 
Hon vill gora sin tur 
Ogeneradt och tryggt 
J den fria azur. 



59 

Och man vet afven, hur 
Hon sig jemt vara tyckt 
Ett geni uti flygt. 

Jemt ar svalan pa jagt 
If ran borjan till slut, 
Hvar lion fins i for trakt: 
An i tradtopp ocli hack, 
An i takas och knut. 
An kring kalla och back, 
Och at boljorna ut 
Tar lion stundom en lof 
Efter rot 

Svalan tal ej besok 
Utaf falk eller hok. 
Hon gor genast allarm 
Och uttryckei* sin harm 
Med ett skrik och ett bang 
Uti fiygande strack 
Och sa djerf och sa kack, 
Att hon blir pa en gang 
Alia roffaglars skrack 
Och forfang. 

Liten knubbig insekt 
Ar for svalan konibkt. 
Hon liar standig aptil 

Och tyoki aid rig Mi mitt, 

Och Iidm hugger bvai bit. 



60 

A it i sfekler hon vackt 
Inom myggornas att 
En ofantJig respekt. 

Nar hon efter bshag 
Gor sin flygjpaskin loss 
Ooh \iJJ fca sig motion, 
Sfom hon ocksa ar van 
I on yarmare zon, 
Far hon af som en pil 
Genom rymdernas ban 
Minst tvahundrade mil 
Pa en endaste dag*: 
Det kan ingen annu, 
Hvarken ni eller du 
Eller jag. 

Hon mod menniskan trifs, 
Och hon bygger sitt bo 
Utaf langhalm och ler, 
Som sa alskligt beskrifs 
Och jag gerna rill fcroj 
Kas< jag ej mer ih\ ni 
V;(fit inne deri, 
Fast vi ho v'dgg i vagg 
Uti samma qvarter. 
Der i djupaste ro 
Lagger hon sitia agg 
Med en hel iittelagg, 
Norn hon kallar till lifs 
Pa sitt egna maner. 



61 

Men da vintern ar nar 
Och det hostkulet blir 
Och pa foda ar brist. 
0! da hanger lion lapp 
Och far som en kurir 
Till en blidare trakt 
Anda bort till Algier. 
Det liar Ftugis*) mig sagt, 
Da jag sag honom sist 
Och ban spelte pa kiipp. 



*) Det skamtsamma namue^ som vauner gifvit en bekanl 
svensk entomolog, hvilken med stor virtuositet, utan andra Instru- 
ment an hvad tillfallet kan hjuda pi, parodiernr hvarjehanda mn- 
sikaliska prestationer. 



62 



Pa Tivoli berg. 

dag an das sa fritt, 
Ty mi ar det yar. 
Jag yintern ar qyitt, 
Ha vidt jag forstar. 
I slott och i tjall 
Den asigten rar, 
Att varen ar snail, 
Som komnier hyart ar. 

Nar varsolen log 
Sa innerligt tackt, 
Jag fonstret uppslog 
Och hogg mig en flagt, 
I fullaste drag 
Jag QJ8t af hvar i mst, 
Och solen ooh jag 
Vi pussades just, 

Och sedan jag det gjort, sa gick jag uppat Tivoli 
berg, der jag nu befinner mig for att njuta och betrakta. 
Varen ar, som sagdt, verkligen snail som kommer och 
synnerligast for det att han kommer hyart ar. Det 
skulle vara mycket ledsamt, om han nagon gang skulle 



63 

uteblifya. Han ar . sa hjertans valkomimai, ooh jag vet 
m gen af mina bekanta, som skull e kunna rara mer val- 
kommen, om lian an hade aldrig sa grona byxor. Varen 
liar ett eget intagande vasende, iifven om ban, som 
stundom bander, upptriider litet fnurrig och ogunttig. 
Men man vet att det snart gar ofver och att del ej ar 
hans egentliga hjertelag, utan endasf en Mjd af o&gon 
tillfallig sammanstotning med nagra oroliga natursallar, 
som bragt honom ur jemvigten. Lyckas det att ban 
tar komma ostord, sa ar han fortjusande. Eller kan man 
tanka sig nagot mer hanfdrande an da "Varen slar tit 
una vingar af gull li och "stppcm i lunden nigande star" 
eller da "Ofver herg och Jdyfta den unga majsol ler", lik- 
som han fatt sigte pa nagot ratt lustigt att skratta at, 
Kmellertid har han nu kommit my eke t leende och lifvad : 

Varen ar kommen. Pa sina kransar 
Angarna binda. Eukeliku! 
Ekorrar bar a 
Hogt sina svansar, 
Aldrig har varsol gassat som nu. 
Surmjolk kan atas med ingefara, 
Hurra ! hurra ! 

Jag kommer ej riktigt ihag den harliga varsangon, 
som studenterna alltid sjunga med sa oofyrri raflligt 
masterskap. Egentligen bar jag ej gatt at lor all sjunga, 
ehuru det bliivit en vana eller oyana all gi och gnola 
pa likt och olikt. liar appe pi Tiroli Kr en bra har- 
lisr utsigt. 



"Jag star pu alpens liojd, 

Doft mnllrar under mig fru Lindbergs kagelklot . . ." 

Xej sa var det inte. Jag marker att jag- afven glomt 
"Bergvcmfoam" af Atterbom. Kagelklotet, "hvars aska mig 
fonkrikher", rullar oupphorligl der nere i Tiyoli och 
bringar mig ur konoepterna. Iviigclbanor aro storande 
inrattningar. Langre bort ar det kanske fredligare, t. ex. 
bar pa ofyersta tippen, Hiir liar man utsigt som duger. 
Och si mycket menniskor der nere pa Slatten! 

"Himmel, hvad Timmcl i herg oou i dalf" 
Bland Djnrgardens ekar och baokar och berg 

Och Bacehi lad or 
Ga menskoma ut for att skaffa sig farg 

Och "lejonmerg" 
I ryggbast, armar och vador. 

Min vy ar vidstrackt, som fran en ballong: 

Der ser jag Bockan. 
Oob Langt ofver sjon hors ett bingelibang, 

Som hors hvar gang 
S.Om varfvot ringer i klockan. 

Pa Lindbergs verkstad hors liammaren 
I Tegefriken, 

Till fromma lor oss och utliinningen ; 

Men Danyiken 
Har tystnat och hor til] antikeh. 

Ett knick och ett knack hors pa Dockaus strand 
Der vagen skimrar: 






65 

IVa fartygs-ungar i solens brand 

Sta der pa strand 
Som byggmastar Jensen tinirar. 

Pa ofversta berget en byggnad satis 

Bland lonn och lindar: 
Det ar Dockmastarns nya paiats, 

Som fatt sin plats 
Att svalkas af himmelens vindar. 

Men yin den star tyst nti lnftens sal 

Och drar knappt andan. 
Af angare ser jag ett stort antal. 

Pa Henna mdal 
Jag* gubbar ser pa ve randan. 

Hej gubbar det varas allt hvad det hinns 

Och nt man lockas; 
Och allt hrad af sommarrustningar funis, 

Af mans- och qyinns-, 

Ur garderoberna plockas. 

Man slipper nu Ida' sig sa fasligt tjock 

Yid detta laget: 
Man godt kan spatsera i nankins rock 

Och ho ftp ft bock 
I byxor af tunnaste slaget. 

Aha, lilla varb&ck! ar det <lu som pratar! ITrsiigta, 
att jag ej obsorvcr;ii dig genaafc! Eifl !"!• I brfidtom, .du 
kan val lata folk tali) med dig, Lilla kogibyting! 

Sekhtedt. V. 5 



66 

.Lilla back* fcVad liar du att forkunna? 

Silfverspirana 
Klinga strilagame sin glada drill. 
Du ar skald och med naturn fortrogen: 
Hvad du diktar har i djupa skogen 

Vil] jag Lyisna till. 

Hvarfor springer du? kom hit ocli siitt dig! 
Ung och glasdtig 

Kan du roa mig en siund med sang. 
SaHan bjuds ett ogonblick som detta, 
Droj med hvad du har till att utratta 

Till en ami an gang! 

Har bland sipporna sa godt man snackar. — 

"Jo jag tackar! 
Jag har mycket att bestyra an: 
Jag skal] ner att vattenbristen lindra" — 
Gubevars! da vill jag visst ej hindra; 

Adjo med dig, lilla van! — 

Och da it del d godt att jag oeksa gar. Solens 
klot rullar nor i Malaren, mycket tystare an kiigelklotet 
i Tivoli. Qvallen ar i annaJkande. Furorna bli morkare! 
Ports-it t mod ditt vararbete och lat oss fa hyggliga var- 
och sommardagar! Jag ar liogst lorbunden 
For att det omsider hlef varf 



Jag varen och sommar'ri vill prisa, 

Bet har jag gjort fdrr an i gar. 



07 

Och hvarfor jag sjungit min visa, 
Har yarit i fjol ^om i ar, 
For att det omsider blef var. 

Ja, varan har juSt den meriten 
Att hjertat langt friskare slar. 
Hvar pojke, om aldvig sa liten, 
Pa nasan pa Bjtirgardei) star, 
For att det omsider blef var. 

Bland blomstren papilio svingar 
Och smakryp ur grafvarna gar. 
Och ornen beskrifver i ringar 
Den hyllning han solen bestir 
For att det omsider blef var. 

Viol en, ranunkeln och sippan, 
Hvar en af dem jnblande star. 
Och masen star nyter pa klippan 
Ocli vet att sin stromming han far 
For att det omsider blef var. 

Som tiden jag ej vill fdrspilla, 
Och torst ar en sjukdom som gar, 
Jag tittar val in pa Novilla 
Ooh helgat It Bacchus en tar 
For att ilvt oinsider blef v; r 



Sommarens forganglighet, 

A lit ar forgtingligt! 88 sjong Salonio, 
Och on) tlrl s.imnia sj linger iifven jag, 
Se'n stormei) harjat sommanis vackra bo 
Och Flora redan sett sin sista dag. 
I>r bleka lofven multna uti sand, 
Oeb hosten star med skogens ris i hand. 

Alh ar forgangligt! Bet var hin till kung 
Ait tanka djupt! hans make aid rig fauns. 
Hur an jag ma till sangmon ropa: ajung! 
Sa blir min Visa aldrig sasom hans. 
[ domslnt var han vis soni alia Sju, 
Och om det knep, han ungar hogg i tu. 

A/It ar forgangligt I Ja, det ar nog sant: 

Var somniarfrojd var som ett ogonblicks. 
Nil linns t;j fliigt, som ej ar pa sin kant, 
Milt rosen&t&nd ej annai gor an sticks. 
Och tittar jag mol dimuppfylda skyn, 

Sa blir jag viil om kind och ogonbryn. 

AM ar forgangligt. Skogarnas musik 

En ande tog i hast, da hosten kom. 

En kraksvavm pa sin Iiojd ger till ett skrik, 

Och vag och stig vill jag ej tala om. 

Hvar promenad ar nn tilltygad aa, 

Att guttaperka-skor ej mer fdrsla. 



69 

AUt &r forgangligt liar pa jordens klot. 
Fran Adams tid det samma man ioniam. 
Det hjelper inte att predika mot; 
Naturn skall ha sin gang ooh vilja frani. 
Visst ar det hardt ibland; men jordens boll 
Ar anda bra att ha uti behall. 

AUt ar fdrgangligt! Sa ar oek min sang. 
Den slutar, om xi vanta en sekund. 
Den aldrig bort ha' borjat nagon gang, 
Men skalderna ha' svart att halla mund. 
Min mening endast var att namna kort: 
Att hosten kom, da sommarn flydde bort. 



70 



I manskenet. 

(Romans.) 

1 vackeri mansken sitter jag i baten 
Oeh ber, mitt herrskap, vanligen att I 

Tillaten, 
Att jag tar njuta af miu fantasi. 

Att borja toed, sa ber jag, att I matt en 
Sentera rettektionen, som jag- gor: 

Att hot ten 
Jag- ioke ser, och icke rar d erf or. 

Ty vattnet ar sa fasligt djupt i viken, 
Att ej dess djup med sake diet man vet. 

Nynken 
Ar jag ej heller att forsoka det. 

Se huru skonl den blond a manen lyser. 
Sa melankoliskl tysi ar jordens ring, 

Ati nyser 
Kn uggia blott. sa hors det vidt omkring 

Uti det dunkla djupet stirrar manen 
Och darrar, som ban gor i minsta back: 

For van en 
Er ej derofver, ban bar vattuskrack! 



Och strandens alar, som vi se och pri a, 
.Be spegla sig i vagen, att dermed 

Oss ri>a, 
Att del gar au att vaxa upp och ned. 

Fast manen gudaskont sin. glans nu sprider, 
Om somnens ljufva kraf man dock paminns: 

Omsider 
Ar det ratt lyckligt att en mane finns. 

Ocli fast som nu jag alltid nattvak hatat, 
Sa ha vi anda rott fran hail till hail 

Och pratat 
Sa roycket nonsens med hvarann i qyall. 

I molnens biidd sig manen nu scs gomma. 
SS vill jag ock 1*0 hem af andaus kraft 

Och dromma 
I natten se'n, hur roligt vi ha haft. 



72 



Gubben. 

Afveu jag har lugnt 

Uppl tidens haf 

Gladt och hoppfullt lekt. 

Nu ar lifvet tungt, 

Nu ar hoppet blekt, 

Och jag lutav allt met mot min gral 

Bads jag den? 0, nej ! 

Tiden soin en strdm 

liar rastlost bort. 

Lifvet at en drom; 

Men jag sorjer ej, 

Att de_ drommen var flyktig och kort. 

Be, hut &r fr&n ar 

Blomstrel ati skog 

Dor for hostens ?ind. 

Hporj in it t gr&a har, 

Sporj niin skrumpna kind, 

Om jag iiiimi ej sjelf lefvat nog. 

Sorgen mig ej apart. 
Som en oforriitt 
Togs den af min sjfi. 






73 

Men jag insag snart, 
Da jag sag det rati, 
Att den endast var sand till miti val 

Utaf gliidjens stund, 

Utaf lilVets frid 

Har jag minnen an. 

Dock ej en sekund 

M den flydda tid 

Yill jag borda tillbaka igen. 

Skon ar solens brand, 

Och doss ljus ar kiirt 

I vart skumma grus. 

Bortom grafvens rand 

Har min tro mig lart, 

Att det flaramar ett skouare ljus. 



Visa. 

Melodi; ^Gubben Noach*. 

llvart vi blicke, hvart vi blicke, 

Hvarl oss odet for, 
Syns att menskolilVet 

Vr tillspillogifret, 
Om man icke, ora man icke 
Allt sitt basta gov. 

Kroder! detta, broder! detta 

Kj bestridas kan. 

Saken ratt bdr skadas, 

Jag med or rill radas, 

Hyad det ratta, livad det ratta 

Ar tor menniskan. 

AHrarattast, allrarattast 
Ar thy Adams stam, 

Ait forstandigt vandra, 
AUha omt hvarandra. 
Da ga lattast, da ga lattast 
LifVets dagar fram, 

Graset vissnar, graset vissnar, 
Roten vattnas bor. 






Bacchus far ej glommas, 
I) i'ii I Vans saft skaU tommas, 
Annars gissnar, annars gissnar 
Kroppen snart och dor. 

Gamla, unga, gamla. imga 

Njuta giiidjeii kort. 

Sorgen langre varar, 

Men jag ler ocli svarar: 

Lat oss sjunga, lat oss sjuuga 

AUa sorger bort. 

Om vi storas, om vi stora© 

Utaf ddets slag. 

Om ibland vi stukas, 

Eller forodmjukas, 

Hvad bou goras, hvad bor goms? 

Jo, jag vet det jag: 

Lat oss dyrka, lat oss dyrka 

Karkh\ vm och sang! 

Sangmon, Evan, Eros, 

At det just som ger pas 

Mod och styrka. mod ocli styrka 

Under lifvets tvang. 



I Host-rusket. 

Lofven falla, gulatre hvar dag, 
Hdsten harjar Floras yackra drag. 
Kuappt on simpel kattfot kan nu sparas: 
Det ar annat an det var i varas. 

Titta har uppa min lilla kind! 
SoDderpiskad och forstord i grand. 
Nyss vi sutto bar i skuggran trvs^a 
Nu finns har ej sktigga for en mygga. 

Hyarje trad star snart mot himlens sky 
Som skelettet af ett paraply. 
Nordanvindar utaf ratta slaget 
SprSttat af det grona ofverdraget. 

Ingen bofink BJunger lor mig mer, 
Knappt for gtybb och stra jag inarkeu ser. 
Klibbig yagen ar och sonderskuren : 
Skrapig som en tiyttning star naturen. 

Man for sniifva utsatt ar och tfuss. 
Man skall yaja for hvar vattenpuss. 
Och det gar val an, blott man kan slippa 
Ha' galoscher, heist i fall de kippa. 



77 

Sqvatt! fy sjntton! Och sa biir det aer: 
Man blir />n^v?patron och tvampur ler. 
Biir man kapp och handskar eller jrxen, 
Friekig man som perlhdns blir ora byxen, 

Hvarje skonhet, 'oskuldsfull och ren', 
Lyfta akall och visa sin a ben, 
Anaars nar lion in pa golfvet stiger, 
Gor hon vata ringar, da hon rriger. 

])et ar sannt, att hosten nog ar svar, 
Yid min gamla sats jag an da star: 
Att om saken man rill ratt foegrunda, 
Kan ej hosten vara annorlunda. 



<* 



Just det samma! 

Jag lift*ets borda tanker fcaligi bam. 
Jag tror och icke tror pi Barwms lara: 
Om vi fran menskor eller apor stamina, 
8a kan det ocksa vara just det samma. 

Da vi till verlden en gang arc fddda, 
Ar hufvudsaken att bli' hyggligt gddda. 
Om oss grefvinnor eller kullor annua, 
Sa kan det ocksa vara just det samma. 

Ar liemmet godt, sa gor det toga hum 
V; id bus fir bygdt, af mursten eller turn. 
Om vi ha pigor, eller sjelfva damma, 
gS kan de< ookgl vara just del samma. 

Ej kommer lyckan at' Ml mycket veta, 
Man henne anda kan (■» g | ch leta. 
Om vi ha bondvett eller snillets flamma, 
Sa kan det oekga vara just det samma. 

Ett virrvarr lifvet ar af frojd och strider. 

En humbug kanske alltihop omsider. 



79 

Ocli hur vi tiinka, tro ocli derora glamma, 
Sa kari det ocksa vara just del samrna. 

Yart liela lif ar blott att gator gissa, 
Att doden skall oss ta ar nog' det vissa, 
Men vill ban lata bli att oss anamma, 
Sa kan det ocha vara just det samma. 



80 



Seglats pa Malaren. 



An 



en ging skalJ gubben ut och resa 

Och tinesa 
I nature ns skote der och hvar. 
An i berg och dal kan man nan era, 
Ann ii hur naturen mycket mera 

Sol och sominar qvar. 

Jag anvanda rill den korta tiden. 

Snart fdrliden 
Ar doss glada blomsterdrom igen. 
An doss lot' vill jag pa lyran knappa. 
Annu bar jag ingen lust att slappa 

Drommen Iran mig an. 

Derfoi pa en liten rankig skuta 

Vill jag njnta 
Sjo ooh lul't och Malarstranders doft. 
An en g&ng vill jag se land och hinder, 
Skudda af mig Stockholms-dammet under 

rlimlena fria Loft. 

Glittrande i solen, som sma lagor, 

Gyllnr vigor 
Dansa oin sin gamla sjoballett. 
Indenting i deras danskonst felar, 
Vinden gladt pa luftens strangar spelar 

Sommarljuft och latt. 



81 

Ofyer falten arbetsnocken tagar. 

Skurna ragar 
Landtman kor i ladorna med dan. 
Arbetslonen nu tillbaks han bordar. 
Tiden ock for gyllne hretets skordar 

Ar ej langt ifran. 

Himme] ! hvad potatisen nu frodas! 

Det formodas, 
Att med Guds inakt han tar opp sig an, 
Daligt rykte nyss om honom lopte, 
Sista regnet kom ooh hoBom dopte 

Till eti? ljus igen. 

Ingen frukt i ar! Na, jag beklagar 

Gom och magar! 
Knappt ett plommon finns i plommonskog. 
Nar den frojden ar oss nu betagen, 
Lat oss tanka: mindre ondt i inagen, 

Det ar vinning nog. 

Solen sjunker ofyer yikens spegel. 

Flagg och segel, 
Bat och gubbar spegla sig deri. 
Har vi kasta ankar och. fortoja, 
Tills i skyn vi se harnast sig hoja 

Solens klot igen. 



Sehlstedt. 



b2 



En regn-dag pa Djurgarden. 

Mot jorden gratande sig molneB luta, 
Och under paraply ga Djurgardsboar. 
Det strida regnet smattrar pa min ruta: 
Det ma det gerna gora, om det roar. 

Att regn gor ogagn ser man mycket sallan. 
Tyartom det gor, att ej naturen vissnar. 
Och laker himlen icke lite mellan, 
Star under rannan yattensan och gissnar. 

Det ar da synd att ofyer regnet kiaga, 
Man da at hemmets hard sig ljufvast gliider. 
Det ar sa godt att mom sig fa draga 
Just tiar man hemsoks af ett llerrans vckler. 

Huv siiia.kai- ej en Hten smutt ur kruset, 
Mr regnot Bt&ngt var port som vara grannars! 
Mr ha vi hornma fruarna i huset? 
Jo, under ur och slmr, om icke annars. 

Mr rasp a lyckligast poetens pennor? 
Jo, under dundergudens yata spira. 
Om det ej sqvalar ifran tak och rannor, 
Mr skulle man med smak da spela wira? 



Och fagrasi efter regn sig blommor smycka, 
Ooh gladast foglarua i lunden fcona. 
Den basta fasta uppa lifyets ly< 
Ar att det regnar uli brudens hrona. 

Den skona Mokkan saEan man forsakar: 
Ej firms en dryck, som menskan mera I 
Och Till du se, nar kaffet ljufvast smakav, 
Sa se pa lilla gnmman, nar det regnar. 

Ja ; ma det regna fritt i vara lunder! 
Och vilja vi mot regnet oss bemanna, 
Valan! om ni som jag bar tid och stunder, 
Sa lat oss satta pi var lilla pmma! 



84 



En ynglings afton-suck. 

Millioner ogon aro slutna, 
ISTatten star med lampan i sin hand; 
Och med tanken pa det nyss fornutna 
Ser jag upp emot dess stilla brand. 

Ej bar sig Guds fadershjerta slutit. 
Liksom Han pa korsets stam forlat, 
Han forlater annu hyad jag brutit: 
Herre! lar mig att forsona det. 

Led mig ? Herre! under frojd och smarta, 
Frills mig ifran syndens ofverdad! 
Vcrlden villar latt en ynglings hjerta, 
Det behiifver stod utaf din nad. 

0! Jag vet, jag skull din nad ej sakna, 
Fastan dageD slutat har sitt lopp: 
Lat mig somna ocli i morgon vakna 
Med ett hjerta, fullt af tro och hopp! 



85 



Bacchi Eeeept. 

JJog jag? Eej f jag lefde npp igen, 
Se'n jag slutade att ta in droppar. 
Bet Tar lustigt! Liten lefver an: 
Nu har jag igen ett brost som stoppar. 

Doktorn val och lange fdreskref; 
Men jag har ett blod, som ar oroligt, 
Yarmde punsch i en forlaggar-slef, 
Drack och sof och svettades otroligt. 

Hvar och en kan sina kurer ha. 
Doktorn rynkade pa ogonbrynen. 
Det var lustigt! For att jag blef bra, 
Blef han ond och rigtigt gron i synen. 

Jag harnast tar droppar ifran Cap, 
Fran Batav, som aldrig sig fornekar. 
Jag tar Bacchus till min Eskulap 
Och behofver ingen apotekar'. 



86 



Drom i en angbatshytt. 

1/et var si : jag var pa hafvets botten, 
Dit jag aldrig tankt att titta in. 
Jag vill on ska, att I aldrig niatten 
Fa en drom sa fruktansvard som min. 

Ni kan tanka er, en mangd med torskar 
Kot omkring mig som fdrdomda troll: 
"Hrad ar detta for en naturforskar' ?" 
Skreks oeh hanades fran alia hall. 

Kom en lax och mig i kragen skakar, 
"Himlahund!" han hyaste desperat: 
"Sag, om laxsallat med skarpsas smakar 
Lack rare iin gmllax med spenat?" 

Stimm af sill i en oandlig skara 
Rot och ilsket triingde sig iritill : 
"Hum stort kan ungefarligt vara 
Bacchi barns behof af inlagd sill?" 

Men tva alar, obeskrifligt snalla, 
Togo ingen det i detta skral. 
Jag forstod, det skulle fdrestalla 
Tacksamhet: jag ater aldrig al. 



87 

"Snart," d- e hviskade, "skaH man dig Bluka, 
Blott ett satt kan radda dig harur: 
Shrik! som ni pa j or den alltid bruka: 
Fisken lattskramd ar till sin natur!" 

Packet redo var att mig anamma, 
Och mitt sista hopp om raddning fiytt. 
Jag skrek till — och vacktes i detsamma, 
Och Guds sol log vanligt i min hytt. 






88 



Till Komministern i Moja, da han 
flyttade fran forsamlingen 

J3ocJcar*) hefcte farahjorden, 
Som du vallat manga ar. 
Andtligt ar du kallad vorden 
Till att klippa battre far. 
Moja dig ej langre lockar, 
Ingen langtan drar dig dit: 
De fordomda "Moja-bockar" 
Stangas grymt uti Turkit*) 

Derfdr kan yal ingen undra 
Att din langtan han var stor. 
Du ar matt pa torsk och flundra, 
Matt pi kif mod sockenbo'r. 
Ej skall hafvet ofversvamma 
Langre dina ode skar. 
Aldrig uppa sockenstamma***) 
Skall du hotas mer som har. 



och i> 



*) Boekar ar ett gammalt namn pa Mojaboarne. 
*) Moja kallas af gammalt: Turhiet. 
'**) Vid en sockenstamma blef han en g&ng hotnd till «arm 



. 89 

Battre oden snart da profvar. 
Stackers eftertradarn din! 
Om ban ej har horn och klofvar 
Och pa nasan engelskt skinn. 
Sjelf du lycklig ma dig prisa, 
Att du raddat arm och ben. 
Och nu slutar jag min visa; 
Skal for OUe Patersen! 



90 



Sang i November. 

ilring min lilla stuga drifVorna sig packa, 
Millioner fiingor dansa utur skyn. 
Pa min fonsterruta tva talgoxar liacka, 
Insvept uti dimma ligger hela byn. 

Det blir is till natten! 

Ofver land ocb ratten 
Boi^e rynkar sina dgonbryn. 

Erosten mina fonster ritar raed etyder, 
Landskap ocb figurer uti raska drag. 
Pa fullkomligt masterskap det tyder: 
TJti brarje drag, brad styrka ocb bebag! 

Einaste figurer, 

Etenaste koaturerl 
Det ar bojdec af naturanlag, 

Vintern ar sa racker, fast den boga solen 
Gatt till kojs en stand i molnens paulun. 
Jorden snygga klader fatt fran himlapolen: 
Se bur godt bon mar, inbaddad som i dun! 

Ej ett damm man bittar, 

Hritt ar hrart man tittar. 
Jorden bar tradt upp som Hvita frun. 



91 

Fastan nordan brummar, knapper jag l >=* lutan, 
Trefna furubrasan sprakar pa min hfill. 
Nu ar hemmet godt att sitta inom putfttt! 
Ute Till jag ioke svarma kring i qvall. 

Det ma gerna token! 

Godt jag mar som goken 
1 mitt lilla, varma vintertjall. 

Var och sommar skalden allrahelst Till prisa, 
Det fran hedenhos var alia skalders lag, 
Jag i vinterrusket sjungit uu min visa, 
Och dess mening lyder uti sammandrag: 

Att man glads och lider 

Omsoni alia tider, 
Host och vinter, var och sommardag. 



92 



Hemvandring i ovader efter Riksdags- 
mannavalet. 

I./et var ej lange sedan 
I sommarsol'n jag satt. 
Eu stukar liosten redan 
Med regn min silkeshatt. 
Ej trastens sanger bland as 
Som fdrr med siskans slag. 
Tungt nordanvinden and as, 
Och sa gor afven jag. 

Fy attan! hvad han gloppar 
Den gamla atmosfer! 
Jag kanner hur det droppar 
I nacken mer och mer. 
Det forsar uti grander, 
Det stormar uti sky, 
Och ut och in sig vander 
Mitt gamla paraply. 

Jag med en vise forfaran 
I Badstu'n mig infann. 
Jag skulle ha* den aran 
Att Talja riksdagsman. 



93 

Der har jag taligt setat, 
Och saken utfoll sa — 
Jo pytt san! fick ni yeta't, 
Hyem jag har rostat pa. 

Jag nitisk som de fiesta 
Gick dit, fast regnet flot: 
Det ar for s tat ens basta 
Man lagger sig. i blot. 
Ma det till batnad landa 
Det val, vi gjort i dag! 
Sjelf riksdagsman kanhanda 
En annan gang blir jag. 

Jag markt, i Kadhusratten, 
Att man blir syang och torn. 
Jag bor vid Bjurgardsslatten 
I Hiertas egendom. 
Der skall mig rigtigt sinaka 
Min mid dags -risp igen : 
Den vill jag ej forsaka 
For alia riksdagsman. 



94 



Unga Skolmastarn, 

Visa. 

I\ar kiirlek en gang bereder sig 
Att mig med gyllene kedjor fanga, 
En yacker dag, da jag gifter mig, 
Fast det ej annu kan bli pa mang 

En liten stuga 

Jag bygga skulle 

Pa blomsterkulle ; 

Det skulle duga, 

Det lofvar jag! 

Sag jag en hydda pa vanlig strand, 
Der karlek bodde med trofast sinne, 
Der lifvets lycka sin krona band, 
Att krona trohetens par derinne. 

Jag boken lade 

[hop och glomde. 

Om plog och spade 

Jag bara dromde 

Guds langa dag. 

Det ar sa dumt till att vara lard, 

Man blir sa fmlblek och torr och mager. 



95 

Ocli verldens vk-dom Si knappast v'dvd 
Alt man a£ hufvudet hatten tager. 

Hej! bygdens rosor 

Min karlek yimnit: 

Den som uppfunnit 

Karbas och glosor, 

Den vill jag kla. 

Ksfcr karlek en gang beredei sig 
" Att raig med gyllene kedjor fangs, 
En vacker dag, da jag gifter rnig, 
Fast det ej annu kan bli pa manga; 

En liten stuga 

Jag bygga skulle 

Pa blomsterkulle ; 

Det skulle duga, 

Det lofvar jag. 



96 



Sommarnatten. 







ppa Ljjungana fjellomstiingda yatteu 
Man ens strale fuller, och mitt segel 
Har jaj,' gigat och lagt ut min ai-a. 
Jullcn glider i den stilla natten, 
Me dan kolen uti elfvens spegel 
Plojer upp sin blanka silfverfara. 

Det ar ljuft att sa af yagen buren 
Unna sjalen nagra fria stunder 
Att fa dromma for sig sjelf och svarma. 
Menskan med sig sjelf och med naturen, 
Med en himmel ofyer sig och under, 
Kanner att Guds ande Till sig narma. 

Fjellet reser sig liksom ett altar 
Emot himlens dimkelblaa skyar, 
Och belyst af manens offerflamma 
Forsen stammer upp sin hoga psaltar, 
Medan nejden med do stilla byar 
LiggeT lyssnande uppa densamma. 

Frid och ensamhet till andakt locka: 
Blomstren bedja stumt, och millioner 
Skilda yasen samma ande dyrka. 
Genom natten som en tenrpelklocka 
Ljuda yakans vemodsfulla toner 
Som ett Amen i naturcns kyrka. 



97 



Skogsbruden. 

(Ett ungdomsminne.) 

Det var den tiden jag* var en liten, mager och apad 
student. Det ar saledes icke fran i gar, som dettfl 
minne fdrskrifver sig. Jag var bjuden till min van 
patron Schmidt pa Kiimnielnas, en egendom belagen pa 
Vermdon och den tiden sate for en attiksfabrik. Der 
skulle jag nu tillbringa nigra lycksaliga sommardagar i 
den lefnadsglade och iilsklige vannens ungkarlshem. Yi 
forde icke nagot enstorigt landtjunkarlif, Vi helsade pa 
grannarna, vi fiskade, seglade och nanerade i berg och 
skog, utan att anda pa minsta vis forsumma den dagliga 
tillsyn, som var ett oefterginigt vilkor lor den sura fa-, 
brikens behoriga fortgang och forkofran. 

Forsta morgonen jag var pa Kuminelnas, tog patron 
mig under armen och forde mig ned i stallet. "Har skall 
du fa se," sade han, "en liten valskapad folunge, som 
lag hvarje morgon, allt fran bans fodelse, lyt't och 
burit sa har, for att se, om jag icke gcnom daglig 
bfning och ihardighet skall kunna lyfta och bara bonom 
afven da han blir en stor hast." Jag bad aonom all 
afsta ifran ett sa daraktigt och r&dligi experiment, 
hviiket troHgen skulle komma att sltttfl med en spark, 
som ban aldrig skuUe glomma. [mellertfd fortsatte han 
att lyfta pa 'UUhfoten* dagligen, 8 lange jag var pa 
Sehhtedt. V. 7 



98 



stallet ooh afyen sedermera, ehuru jag en tid efterat 
lat mig berattas, att SjUhSsten' sluthgen blef husbonden 
for dfyermagtig, oaktadt dcmes vidt erkanda vighet och 
muskelstyrka. 

Bland andra manhaftiga idrotter, hyaruti Schmidt 
utmarkte sig, yar ban afyen en valdig jagare. Men 
som jag aldrig fcrstatt mig pa jagt och, oaktadt min 
stora tdrst fdrdfrigt, aldrig yarit blodtorstig, stannade 
jag yanligtyis homma, da patron gjorde sina sma jagt- 
utflygter; strackte mig i stallet makligt pa min beqyama 
soffa och laste Werthers lulande, eUer nagon annan lika 
uppbygglig bok, som jag kunde patraffa i husets bok- 
iorrad. 

En dag, da det smaregnade oeh yar dystert och 
otrefligt i naturen, intradde min yan och fdreslog mig 
att gora en promenad pa fdrmiddagen och helsa pa hans 
yan och granne, pastor Moberg pa Kamsmora, ettkapell- 
predikants-bostalle, ungefar en knapp halftimmes ygg 
fran Kummelnas, d& man nemligen i sakta mak tog gen- 
yagen ofyor skogen. Som det smaduggade ifrdn det 
dimmiga hi.nlahyalfyefc, hade jag just ingen synnerlig lust 
att lemna Wrthert lidmfo, Bit att utsatta mig for ett 
nytt lidande i regit och dfiligt viiglag. 

"Opp med dig! det lijclper inte, du skall med," 
utbrast min yan, "jag bar dig pS mina axlar och staller 
dig torrskodd midt pS prestens hyitskurade salsgolf." 

Eorslaget fdrefdll mig eget och gripande, och da jag 
derjemte ansag det yara ganska naturligt, att, da patron 
pa Kummelnas kunde bava en hast, han yal ocksa kunde 
bara on liten mager student, sa antog jag fdrslagot. 



99 

Jag utrustades genast med bossa, yaska och jagar- 
horn och satte raig upp pa bans axlar. "Kom i hag," 
tillade min tvarsakre ran, "att du ej far siitta din aka- 
demiska fotsula pa marken, forran dustSndarpI prestens 
dogmatiska golf. Sota harl skall bli storogd ochgapande, 
da han ser oss komma pa detta for honom okilnda s. : iii 
att fardas. Han bjuder genast pa den godda kalfven 
och vi bli valkomna som englar i bans patriarkaliska 
tjall." Sota harl var nemligen patron Schmidts hvardags- 
benamning pa pastor Moberg. 

Jag blaste till uppbrott nagra ovana och afventyr- 
liga toner pa mitt jagarhorn och fann snart med stor 
tillfredsstallelse att min tvafotade hast bar sardeles latt. 
Ofverallt i gluggar, dorrar och fdnster tittade folket pa 
den sallsamma ridten. 

Da vi efter en stunds vandring uppat skogen mottes 
af en gardesgard, som vi maste ofver, ville jag af omt 
hjerta stiga af och befria min van ifran hans borda och 
beqvama mig att ga pa egna fdtter; men da visade ban 
sitt istadiga humor och ville alldeles icke hdra talas om 
nagon forandring i den utstakade planen for vart falttag, 
utan lat mig sttta af pa gardesgarden, till dess han sjelf 
klifvit ofver, hvar efter han tog mig pa axlarna iges och 
fotade pa i samma tagordning. 

Da vi slutligeii kommo till en dalsSnkniilg, som var 
temligen vmttenha!tig, var jag ratt nojd oob belaten 
att fa, sitta ton* om fotterna i mina snygga blanklader- 
skor, medan min outtrottlige patron kief ofb'rskrackt pa i 
sina hoga vattcntiila iafftsibflar, 



Men nu motte oss en syn, som oyilkorligen kom oss 
att stanna och hapna. \'i gnuggade oss i dgonen, for 
att fa klart for oss, hvad dot var for en brokig ocli be- 
syunerlig massa, som rb'rde sig i rak riktning emot oss 
if ran skogsbrynet pa andra sidan af den sumpiga dal- 
gaugen. 

"Det ar visserligen ett spokelse," utropade min van, 
"bias i hornet, i fall fan ar Ids, och lat oss se hvad det 
kan ha' for vevkan." Jag blaste i hornet, men utan 
nagon synbar effekt. Den besynnerliga massan, som for 
vara ogon blef allt brokigare och brokigare, nalkades 
smaningoni, till dess vi slntligen mottes, ansigte mot an- 
sigte, da vi a omse sidor utbrusto i det muntraste skratt, 
som gaf eko i de omgifvande bergen, 

Idha barn leka hast, Det var nemligen en brud, 
som, ikladd alia mdjliga grannlater, kom tagandes med 
sin sa kallade bonekarl, hvilkeu hade da, som annu i dag, 
till nppgift att fdlja bruden omkring i gardarna for att 
vara hennes beskyddare samt i en medfdrd sack taga 
om hand de gafvor af matvaror, penningar och effekter, 
som yankades liar och dor, och som voro afsedda for 
dot stundandc brdllopot. 

Bruden, som kom Iran Velamsunds herrgard, pa 
vag till Kummehias och ikladd skor och hvita strumpor, 
och som ej kundo, mod nagon utsigt att bibehalla sin 
bruddragts ursprungliga renhet och glans, traska igenom 
den sumpiga dalgangen, hade sett sig foranlaten att 
satta sig i sakerhet pa sin foljeslagares rygg. Denne 
palitlige beskyddare holl nu troget hennes hvita ben, 
ett i hvar hand, f ram for sig, sa att han gic'k Jiksom i 



101 

ett par hvita skaklor, under det att lion qelf hollhonom 
om halsen lika trofast, som om det varii beimes egen 
lilla fortjusande gubbe. 

Sedan vi vexlat nagra ord och skrattat lor resten 
at det snarlika i var situation och det 18]Hga i vart 
mote, fortsatte vi Tar vag at omse hall; men a var side 
kunde vi ej underlata att en och annan gang vandi 
om, for att se, huru bruden sag ut pa andra sidan. Med 
en stor paraply, som hon holl ofver sig, tog heia gruppen 
sig ratt komisk ut, antingen man sag den framifran ellor 
bakifran. 

Yi hade nu ej langt qvar till prestgarden. Presten 
stod pa trappan, da vi nalkades. 

"Sota karl!" ropade patron Schmidt, "oppna sals- 
dorren och bed oss for all del vara hjertligeu valkomna!" 
Presten oppnade dorr en pa vid gafvel under skratt och 
bugningar. Undertecknad staldes, enligt lofte, midt pa 
golfvet, torrskodd och till alia delar val konserverad, och 
under uppsluppen munterhet beskrefvo vi vart mote med 
skogsbruden samt deltogo sedan med strykande aptit i 
pastorns uppdukade ungkarlsmiddag, pa hans lilla, treniga, 
till natur och lage alpartade Eamsmora. 



\o-> 



Till lands och sjos. 

Resebeskrifning. 



Att bSrja ifran borjan fir det ratta 
I allt soin skrifs, i prosa som i sang, 
Och se'n beror dot, om man yill fortsatta 
I storre eller knappare omfang. 
Och har forfattarn nagot att beratta 
Fran skeppsdack, jeravag eller per ballong, 
Sa bor ban ej for mycket snal och sniken 
Med visdomsskatten knussk med publiken. 

Sjelf tycker jag ofantligt om ptiblihen 

Pa rama landet eller uti stan. 

Man utaf honom aldrig blir besviken, 

Om man blott sitttet vet, hur man skall ta'n; 

Och slar ban aig iblund uppa kritiken, 

Sa gor det blott, att man blir pigg som fan. 

Och lats man ej sig bry om misshumoret, 

Sa kan till slut man komma upp i smoret, 

M ja! Det der ret man forut kanhanda, 
Jag ocksa sagt det blott i parentes. — 
Till andra amnen latom oss nu yanda: 
Min garderob behofde genomses; 



103 

Ty garderober taga ocksa anda, 
Ocb utan byxor ingen aktning ges. 
Jag skulle resa: det var just pa vlren, 
Da man pa bete brukar slappa faren, 

Min gamla koffert maste nu deran: 
Snaggharig var ban ocb bebofde damrnas. 
Fran nagon adel hast-ras stammar ban 
Ocb fargen rddgul ar liksom en nammas. 
En nattsack bor man ba som gentleman: 
Jag hade ingen, men jag lante mammas, 
En kolossal, med skinn i alia born, 
Eran nagon auktion i Sodertorn. 

Ordentligt packades nu i den en a, 
Se'n jag fdrst synat fodervaf ocb las, 
En mangd effekter, allesammans rena, 
Kalsonger, strumpor ocb en flit, forstas! 
Oeb deremellan for min hufvudbena 
Tva sorts pomador i vanilj ocb rose, 
Kristallblanksmorja, borstar, ocb for res ten 
En flaska aseptin ocb yllevasten, 

Uti den andra, som min egen var 

Ocb, son j jag sagt, var gammaldags ooh luden, 

Der paokades bvad vanligtvis man liar 

Till yttre prydnad uti rese-skruden. 

Min gamle fra< k jag alltid med mig bar, 

I fall jag till LaiidsWtfdingar blir bjuden: 



104 

Jag yet tfet handt, ooh grufligt det mig stack, 
Att jag fick svara, Qej, i brist pa frack. 

jSTu var jag redo (ill att gl ombord, 
Och kapp ooh paraply jag fog i handen 
Och talto nigra kanslofulla ord 
Till vannn-na ooh IVanderna pa stranden. 
Sa kommo fcirar, som man i var jSTord 
Benamner med nit ta y mi tar pa tanden. 
I)ri klin<1 «' l*tt ha handt pa akterdack, 
Att man af afskeds-knappen fatt sin knack. 



2. 



Si var jag mi pa Angfartyget Aros, 
Sett gick m*d hjul, pS boJjorna, fdrstas! 
Ooh Batte af, ooh med en fart ban bar oss ? 
Bom ej Kir l&ngsamhet kan fdrebras. 
Jag fc&nkte genast: om ban ej bedrar oss, 
Sa drar han 08S val IVam till Vesteras. 
Ocb man mi inn- som heist den tanken kalla, 
Men samma tanke fanns onibord lios alia. 

Men Aros ar ocksa en respektabel, 
En Malar-storket utaf forsta sort, 
Som ej var resa gdra kan riskabel, 
Om maskinisten ej sig kollrar bort. 
Pa skepparn lita vi som pa en kabel, 



105 

Och tryggt fortro vi honom var transport. 
Dessutom ega vi en rask besattning, 
Eortrafflig styrman, praktig mat-in riiUn tag. 

Hvad fattas oss da mera? Ingenting! 
Sma sota vagor ga bredvid och buga. 
Ej finns en molntapp hela himlen kring 
8a stor att man kan satta dit en fluga; 
Och balsamluften ifran skogens ring 
Yi som en sherry-kobbel i oss suga. 
I Malarns spegel solens oga ser: 
Jag yet ej nagon, som sig speglar mer. 

Hvad solen anda bar for en formaga 
Att halla ut, fast bon i sekler brann! 
Och utan fraga ar det utan fraga, 
Att hon fran borjan varit likadan. 
Qm jag sa der bestandigt skulle laga, 

3a gick det visst i langden aldrig an. 

Men det ar solklart, ty I Teta skolen, 
Att det dock skilnad ar pa mig och solen. 

Den glada Malam bar oss vanligt fram 
Pa latta vagor, glansande och gula, 
Det ocksa varit bade synd och skam, 
Om Eol visat nigra miner fula. 
Yi stodo alio sasom fromma lam, 
Och horde vindarna behagligt kula 
Och ato htelsan nastan bom qwd iked 
I varetiK lul'i pa Malarm i jelled, 



106 

Hvad helsan ar for en gudomlig gafya: 
Ej nagot finns mer lielsosamt an den. 
Hon oyarderlig Br, da 5 man skall sofva 
Och likasS, da man skall upp igen. 
Om blott mer stadighet lion kunde iofya 
Och triiVas hos oss som on trofast ran! 
Men lion ax journalier: i ogonblieket 
Far hon en Pnurr ocli lemnar oss i sticket. 

Mon hivv umbord jag ingen lior, som klagar, 
Och ingen heller tycks ha' nagot skal. 
Jag isterhakor ser pa fiere kragar 
Ooh breda skuldror ser jag afyenyal. 
Och iiiistan alia ha' sma engla-magar, 
Och svulten ser jag ingen kristen sjal. 

AIM ar sa nytert, kullrigt och gediget 

Ooh middagssupen smakte innerliget. 



Jag ber om ursagt att jag glomt beratta, 
(Ty on poet sa manga iimnen har) 
Att lot- en reoka se'n omtrent for detta, 
Pa Moni'orn John Ericson jag var, 
Att den beskrifva iir just ej det latta, 
Jag derfdr visligt mig ur spelet drar; 
Men med tiliatelse af rimmets fader 
Yill jag tillagga annu sexton rader. 

Det yar en blasig vardag pa JSandhamn, 
Der slikt ar mera godt om an dukater. 



107 

Jag steg ombord, ocli se'n jag sagt mitt namn, 
Jag bland lojtnanter kom som bland kamrater. 
Hos kommendorkapten och riddarn Rahmn 
Jag fann en cbef med gentlemanna-latci . 
Att saga mera nu af mig cj hinn's, 
An att ombord jag madde som en prins. 

Men angmaskinen borjade snart osa, 
Ocli se'n jag allt besett med grundlighet, 
Till Stockholms malarhamn jag tog min kosa 
Och kom ombord pa Arcs, som in yet. 
Men Monitorn lian satte knrs pa Trosa, 
Och lika Tanner voro yi for det. 
Ocli utan brakj fortreter eller stridor 
Sa yar jag nu i Vestmanland omsider. 



Nu ar att saga, hur i Vesteras 

Jag luften fann uppfyld af yindar Ijumma. 

Till postkontoret gick jag forst, forstas, 

Att skicka bref hem till min lilla gumma. 

Nyfiken ar jag af natur'n, gunas! 

Och yille heller ingenting fdrsumma, 

Jag sag mig kring — och se! en viui ooh bror 

Satt uti luckan som postinspektor. 

Det Tardt en gl&dje, alldelea ftfrba&kad, 
A omse sidot ftir hvarandra* skull. 



108 

Han, liksom. jag, blof granslost ofverraskad. 

Fast han blef mjckei mora godhetsfull. 

Ty sedan sta'n i bast var genomtraskad, 

Vi stannade till slut rid l r ester-tull 

Der bjods pi sexa, som p& Berget dukades, 

Och som fcr rim mots skull, jag sager : slukades. 

Naturen iir mitt lif och min fortjusning: 

Hon iir gudomlig i hvarenda gest. 

Ooh kalians sorl och vestanvindens susning 

Ha' melodier, som jag f attar bast. 

Ooh humlans sfaag och lilla vagens krusning 

P6r mig predika battre an en prest. 

En trust i lundens tempelhvalf, som dessa, 

Jag bellre hor an allt hvad prester -messa. 

Natumn haller inga tal, hon talaf, 

Ooh hvad hon talar, iir det karna i. 

Hon pjollrar ej, hon gl&der och hugsvalar 

Och bjelper kranka at1 iielbregda bli'. 

Hon oppnar 7&nlig1 sina Larosalar, 

Fast tanklost ofta vi dem ga fdrbi. 

Till van ooh moder ar hon klippt och skuren: 

Jag bngar mig och hippar for naturen. 

If ran verandan kunde jag ej nog 

Eetrakta kyrkan och Tessinska tornet. 

Och rnndt omkring var berg och dal och skog 

Med mellanrum for ragen och for kornet. 



109 



Pa himlen manen ut sig vackeri 
Och lioll mot molnet silfverblanka hornet. 
Jag minns ej half ten af hvad skont jag sett, 
Da jag gick hem emellan tolf och ett. 



. 4. 

Pa morgonqvisten tog jag afsked af 
Kung Gostas park och tretfiga hotellet 
Och gick ombord? Jo, pytt! jag mig begaf 
Pa landsvags-afventyr i vagn i st allot. 
Jag kande nog att jag pa hjul och naf 
Behofde skaka om det gamla skrallet. 
Man vet hvad kroppen uti ansprak ta's, 
Da man som resande gar pa kalas. 

Det var en landsvag, ypperjig som fa, 
Och det var d error jag den vagen valjde, 
Past damme t tog sig for att da och da 
I raunnen kila med, hvar gang jag svaljde, 
Jag ang och akrar sag med krakor pa 
I sadan myckenhet, att det mig qvaljde : 
Ett traskigt byke, till uppsyn och skriin, 
Det fulaste jag vet bland fjaderfaii. 

Jag manga kyrkor sag naturligtviu, 
Som ofvor rik;t ragi'iilt synl< 
Och bruna ungar, aastao i chemise, 
Som ville sig 'ii liim grin tpa. 



110 
Ett Mwrs-falt sag jag ock, der exercis 
Ta'r hand om bonder, for att hjeltar skapa. 
]STu stod det ode -- det yar bara not, 
Men ingen ndlitSr pi Utnaslot. 

Jag Stromsliolms gamla kungaslott besag, 
Der Karl den elfte alskade att jaga; 
En konst, hvars storhet alltid deri 1% 
Att djur ffir nojes skull afdagataga. 
Nu borgen ode star vid Kolhdeh yag, 
Der angfartygen fram ock ater draga 
Och vattenmassan jemt i sin kanal 
Dr Qaltm rinner, som ar kolossal. 

Men bar var icke langre tid att bida; 
''■■>: log, si fort jag kimde, hit och dit. 

o nodgas pusta dock en smul, sa vida 
Man ej skaU stukas i hyar enda bit. 
For korpnlent* och gammal till att rida 
Gaf jag pa baten hela stuteri't. 
Oeh utomdess, for andra sma intressen, 
Kom jag ej <lit: forlat mig det, von Essen! 

Jag kosan stalde till Uotellet ned, 
Ett godt hotoll, som ni kanske ej yanten! 
Kronfogdar gjorde jag bekantskap med, 
Och annat folk med goda traktamenten. 
I glam och gladje tiden sedan skred 
Och jag blef bror med sjelfya Intendenten; 
Och nara yar, att, 'oskuldsfull och rm% 
Jag kommit in i profningskomiten. 



Ill 



Jag ropte pa min saugmo och hon kom, 
Och tog mig dristighet att henne fraga: 
Hvarfor hon Koping glomt att tala om 
Och gatt baklanges i det kronologa. 
"Hon borde vara mera attentios 
Och ej med nyoker och med hafs mig plaga." 
Da blef hon stum och stott, min lilla tos, 
Och gjorde blott en piruett och no's, 

Om lasarn nagot tvifyel skulle hysa 
Om sanningen af hvad jag nn har sagt, 
Sa far jag harmed aran att upplysa, 
Att ljuga ar hos skalderna bortlagdt. 
Att sanggudinnor ocksa kunna nysa 
Som andra gudar, ar komplett exakt. 
Dessutom firms bevis i den upplysning, 
Att askans dunder ar blott 'Jofurs nysning\ 

Forsont med sangmon vill jag nn beratta 
Hyad hon har glomt att registrera in: 
Att Koping kan som landsorts-stad maU Batta 
I bred < I med dom man skadat nagonsin. 
Den skuinfvis hette Laglom for detta, 
Det ar hiatoriens uppgift och ej mm. 
Dess aid si; i, damn Lagkopmg bast in bittar 
I lEmtreradl Svertge, om ni lillur. 



112 

Dess gamla slott och fasten ligga ode, 

Dess Eopmgskus, dess Gramlorg och dess Stro. 

Men om vi nlgot litet oss bemode, 

Och ej var forakninga-lust ar alit for slo, 

Sa kunna vi utaf do forna dode 

Se yUnader Snnu — o#A $<?<&^ ^". 

Ty man kail so, om an en smul i sender, 

Euiner hSr och der pa Kopings strander. 

Nu \\v emellertid ej tid att hvarken 
Om forntid snacka eller den och den. 
Jag steg i land, som Noach utur arken, 
Ebrnojd att torrskodd sta pa land igen. • 
Jag bjtfds pa sexa uti Adams-parken, 
(h-h i\w var graddan utaf gentlemen: 
Borgmastare, baroner och patroner 
Ooh mat och balar, tal och messhigs- toner. 

Sen var dot konsten att sig rekreera, 

Ty dagen efter bar sitt egna kraf, 

Kn skog af Jarktrlin jag besag med mera, 

Mekaniak verkstad och von Scheeles graf. 

Guds Llnga dag anvandes att nan era, 

Da gastfriheton nagon rast mig gaf. 

Jag gjorde resor, bade sma och stora, 

Med Hallberge Alva och med Sjobergs Flora, 

En vacker afton var jag till Kungsor, 
Past ej min mcning var att hinge bli' der. 
En promenad till kyrkans hojd jag g5r 
Och ville kyrkans inre se omsider. 



113 

Men presten messade derinnanior 
Eor ofnings skull till kommando bSgtdder. 
Jag bultade, men nadens dorr var L&flt, 
Och jag fick sta derutanfor i blast, 

Af kyrkans inre sag jag ej ett dugg, 
Och med mitt ode fick jag mig forlika. 
Pehr Frestare*) jag sag uti en glugg, 
Hvari jag obHgerades att kika. 
Jag till hotellet gick och fick en niugg 
Och sag ett konstigt appeltrad tillika, 
Och horde i bersan vid glasens klang 
En ganska vacker sang af Patron Lang. 



Jag rista vill i hast min sjette runa, 
Och den skall bli en ganska vigtig bit. 
I thy jag Till for lasarn utbasuna 
Hvad jag liar tegat tyst med anda hit: 
Jag ville titta in till Eskilstuna, 
Men saken var, att jag kom aldrig dit. 
Bet gar ej som man vill; men det &r tele! 
Att odet har sitt finger med i spelot. 

Ty odet iir ett djupt mysteriuin, 

Hvars skildring ej lar hSra till del Ltttta, 



*) Pehr Fresttin* to Cur) Xlil ljij*g»r< 

Sehhtedt. V. 



■jtu 

Men som i morkret af fordolda rum 
Gor som det vill och anser for det ratta. 
Bet ar ej vardt att komma fort en turn, 
Om det tacks odet att pa tvara sig satta. 
Nu ville det, att derifran jag kom, 
Jag skulle yiinda — och jag vande om. 

Jag tankte annars att min kosa stalla 
At skilda hall, allt efter tid och hag. 
Jag ville so Arboga och Thorshalla 
Och se hvar Birgers gamla Thorsharg lag. 
Jag ville se Arboga-olets kalla 
Och ljustra al i Hjelmams gyllne vag. 
Men allt det der, som har I fafangt soken, 
Forsvanu i dunklet utaf angbatsroken. 

Det var en tjusning att sin fot fa satta 
Pa Eiddarholmens tempelprydda strand, 
Och att pa akta Stockholms-vis fa spratta 
Med handskar, cigarrett och kapp i hand. 
Jag vill for eder blott nu omberatta 
De Vises stcn, som kom fran fjerran land. 
Om vetenskapens uppgift anses rigtig, 
Sa ar han Jika king som han ar vigtig, 

Hur lange man pa Gronlands isfalt letat, 

Sa knep man sig en notabilitet. 

Om han uti Allfaders kappknapp setat, 

Det vet man annu ej med sakerhet. 

I Danmark tros att blocket blifvit petadi 

TJr magen pa var rullande planet. 



115 

De larde tvista ma om hur ocb hvadm, 

Jag vet blotter att den kom hit med Oludan. 

Det ar yal i sin ordning att I veten 

Med hvilken frojd hans ankomst bar fornams. 

I procession ban drogs af menigheten. 

Och fast hans skick ar stilla som ett lams, 

Han myror satt de larde i planeten: 

Om hvar den setat, komma de ej sams. 

Men striden pagar kackt, ocb andaraalet 

Ar vunnet strax? — om man far ratt pa halet. 

Jag val bar hort, att man kan stenar tuhta 

Men att behanna hort ej denna yilL 

De professorer ga hvar dag ocb lukta, 

Om ban hor Tellus eller Luna till, 

Det finns betanksamt folk, som borjar frukta, 

Att de sig latit narra i April. 

Om det sa ar, sa ma de sig ursaka 

Ocb liigga bonom, der han lag, tillbaka. 

At vetenskapen iir ban dock at Norden 
Ur polens grafbvalf undan doden friilst. 
Ocb som han ar tillrackligt gammal TOrden, 
iior ban val fa ett rum bland Femli ii/tfd. 
Ett faktum ar att han nu tillbor Jordan, 
Ocb ban ma nu bedomas bur som hoist, 
Sa blci* han, om det ock blir (ill bam oesa, 

En priiUi;>. slutpunkt i niin LiUfl fl 



116 



Mot norden! Mot norden! 

En sommarutflygt. 

<-Alla med oforklarligt behag hembygden fortjusar : 
Kvigt tor minuet ar kar dal'n, der man lekte som bara.< 

OVIDIUS. 

Och vdren andas i blmad shy," 
Och anda gar jag med paraply! 
Godt folk! fdnmdren er ej derofver, 
Ja^ nyss den kdpt, ty jag den behofver 
lag resa skal] opp till nordanland, 
Der den kan komma till pass ibland, 
Past solskcn mera vart oga fagnar, 
Kar ingeil lor att det stundom regnar. 
Och kommer plotsligt en stdrtskur ncd, 
81 ar dot godt att ha' takct med. 
Fast vi i dag utaf solsken blandas, 
Kan det bli' regn, innan dagen andas 
Ocb derfor gar jag med paraply, 
Fast vdren andas i hlanad shj. 

Det var en solig morgonstund, som jag lemnade 
Stockholm och gick ombord pa angfartyget AngermanUnd, 
med full ofvertygelse att jag ej skulle angra mig. 

Ett dodande qvalm ofver Malaren lag 
Och solen tog ingen reson. 



117 

Jag langtade ut pa en saltare vag 

Att svalka min varda person. 

Jag repade opp alia tio budord 

Och lemnade mig i Guds hand, 

Och kom med en brinnande bondtur ombord 

Pa angaren Angermanland. 

Alexandre Daumont sager pa ett stalle i sin B*M 
i Sverige Sx 1830: Jag lemnade Stockholm pS, en faigbati 
men jag tycker att det liter battre och tydhgare om jag 
sager, att jag giek ombord pa en angbat och medelst 
detta fortskaffnings-medel lemnade Stockholm. Samme 
Danmont berattar afven i sin resebeskrifning om am 
ofverfart fran Helsingor till Helsingborg salunda: "Hiinlen 
var ren, hafvet lugnt och vi gynnades af en fmk knltje." 
Det kan nog kanske vara mojligt, men mig har det aldng 
lyckats att fa se hafvet lugnt under en frisk kultje. 
Men jag kommer nu for llngt ifrSn mitt foresatta arnne. 
Adjo, herr Daumont! 

Det praktiga Angermanland skuUe gora sin fbrsta. 
resa pa Norrland, och rederiet hade haft den artigheten 
att anstalla en sextett af blasinstrunienter, som skuUe 
medfolja fartyget pa dess forsto resa fram och ater. Man 
har talat om knussel nu for tiden hos rederiern:.; men 
den nyssnamnda sextetten matte val fa giilla eon en 
dundrande vederl&ggning af de oforskamda taMUeelhiato- 
rierna. Fy skmn! sadana belackare! 

Fb'r att mera trankilt kunna forotuga do., patankta 
sjoresan, hade jag under vintern Hon. ganger besokt 
Bergsunds mefcanhka verkstad, for att mod ogna ogon 



118 

gora mig forvisSad om dot nya fartygets andamalsenliga 
konstruktion och soliditcS; men sa suart jag fornam, att 
dess blifvande befalliufvure, kapten Viktor Kempff, oaf- 
latligen holl sitt vakando och crfarna skeppar-oga dfver 
arbetets alia detaljev, upphorde jag mod mina besok, sa- 
som alldeles dfverfiodiga. Om Kapten Kempffs onekligen 
vackra nit och omtankc om sin tillkommande ark under 
arbetets fortgang har jag hort berattas, att da fartyget 
var fardigt och skulle a%a fran Bergsund, hade alia ar- 
betarne tackat sin himmelske fader, att de en gang blefvo 
of med den efterhangme valsignade "gubbm". 

Allt detta sammanlagdt gjorde, att jag nu gick om- 
bord med en kolossal fond af mod och fdrtrostan. 

Dagen var solig och vara, 
Skeppsbron pa skugga var arm. 
Polket Big samlat ihop 
Ooh gop. 

Ivajon af menskor var full 
Endast ftir angbatens skull: 
Nybygdt och pyntadt det lag 
Pa vag. 

Fruar och barn skulle med. 
Landgangen, stadig och bred, 
Tog mangen gubbe fran land 

Om hand. 
Det var ett vimmel pa strand, 
Pussar pa mun och pa hand! 
Har sag man ogift och gift 

Pa vift. 



119 

Har sag man olika smak: 
Darner, tillkranglade bak, 
Som nar man svans pa hast 

Uppfast. 
Modet ar galet, ja visst! 
Galen ar hvarje modist 
Och uti allt, som nu sys, 

Konfys. 

Xu halas landgangen in, 
Plats tar nu hvar och en sin. 
Och pa sin hrygga star re'n 

Kapten ; 
Tittar pa molnenas vagg, 
Stryker sitt blonda skagg, 
Backar sitt Angermanland 

Fran strand. 

Baten far lof och berom. 
Masarna i Korrstrom 

Xynkna sla en ring 

Omkring. 
Sjelf ar jag, som man vet, 
Gammal bekant med hvar mas, 

Eorstas ! 

ingarn nu praktigt gled 
Gflindrande strommen ned. 
Slotfcet vi Inmnade snarl 
Med fart. 



120 

Kempff gaf en viinlig signal, 
Tyst blef allt slammer och tal. 
Sextetten blastc som sju 
Just. mi. 

Valdemarsudden passerades under musik. Yi lingo 
viftande helsningar i fdrbifarten. "Det ar grosshandlar 
Gustaf Moller med sina bam", anmarkte en af passage- 
rarne. Vid Blockhusudden viftades med tre fanor. "Det 
ar doktor Sandahls fliokor", anmarkte en annan. Och nit 
viftades fran alia striinder och backar, under det musiken 
utbasunade var aterlielsning i den klara morgonluften. 

Jag yet ej, om kor aro musikaliska, men en ocli 
annan sadan visade oss den artigheten att vifta bar ocli 
der i backarno. Kor anses for dumma, ocb jag bar bort 
sagas, att dumhet ofta kan rara mycket musikalisk. 
Plutarch prist iir ju iil'vou, att do basta musikaliska in stru- 
menter blifvit forfardigade af asne-ben, Lika godt! Vift- 
ningen mod don sota svansen sag idyllisk ut. Jag yiftade 
tillbaka och bad dem for all del lagga pal hullet under 
sommaren. Viftningarna aftogo exnellertid, ju langre vi 
kommo ut i skargarden. Det blef alltmer och mer bond- 
aktigt och ouppmarksamt. 

Angaren Gustaf II Adolf, som kommenderades af 
Kapten Keukirch, helsades i forbigaende, med afseende 
pa befalhafVarens tyska namn, med marseljasen, "Bravo!" 
ropade en af passagerarne. Skratt och munterhet! Ett 
politiskt samtal oppnades af tvenne herrar. Jag tog 
ingen notis om innehallet. "Politiken ar en boll, som 
kastas af larmande barn." 



121 

Yid Shomakarn, en liten glad fyv, togs afsked af 
skargarden. Musiken spelade. Alands haf Bppnade sina 
portar. Det var lugnt i Neptuni rike. Med litet besvar 
hade man kunnat se bans tbron pa botten i det spegel- 
blanka vattnet. Annars ar den pa 1780-talet betkrifyen 
af en skald pa foljande askadliga satt: 

"Hans thron ar byggd af vatturika skatter 

Med musslor ofverallt ocb snackors pral besattcr. 

Eran ofvan anda ned med perlor af kristall. 

Pa trappan perlemor, pa satet guldet skiner, 

Kring tbronen bvalar sta ocb sprutande delphiner." 

Angermanland, som ar ett ntmarkt fartyg, bar afven 
en praktig matsalong, bog ocb Inftig som gamla Valhall. 
Elask fanns bar afven, ocb glada Yalkyrior saknades ej 
heller, som kredensade det skummande olet, Man at 
med smak, ocb en god aptit foljer alltid med ett godt 
ocb stilla sjovader. Aptiton ar annars, sager nagon for* 
fattare, ingenting annat an ett naturens konstgrepp, boiij 
paminner oss att, nar tiden ar inne, lagga mera br&nsle 
pa lifvets bard. 

Fyrfartyget GrundkalJm helsades i fdrbi&rten med 
mnsik af den outtrottliga ocb fdrtraffliga wxtetten, Kom- 
mendanten R&berg visade sig pi diok Bid lb Buml] 
ocb gaf osk Bin aMedshelsmng; Natten rar angenam. 

Manen, den blonda Phoebe, iken med lerbar glans soii* 

en vacker illustration i oatureni itora praktbibel. Synd 
att den skall rara obeboddi Dei kunde man fa en 



i 22 

byggnadstomt for go dt pris. Kanaka firms det folk pi 
*ndra sidan. Det lar ju blott vara fjelltrakten, som hon 
-Bar It jorden. Om Nordonskjdld pi sin nordpolsresa 
*unde titta litot bakom och Hta oss yeta hnru det for- 
mer sig. Yi kundo d* mojligon komma iMn den sorg- 
liga tanken, att den odsliga mlnen blott ar en bild af 
™r egen planets slutliga ode. Snygg tillstallning ! 

En latt Yind borjade krusa yattenspegeln. Jag an- 
sag den vara nordlig, en annan tyckte den yar yestlig. 

Men det pallrar och gar- 
Och pa harpan jag slar. 
Som en angande sag 
SkSr den bugtiga kol 
Genom glittrande vag 
I don Bottniska pdl, 
tin dot ('nisei- som 61. 

Manen sfcirrar sa triad. 
Ingen yag ar for hog.. 
Om man ej ar for trog, 
Utan rapp och geschwind 
Tittar opp och ej ned ; 
Kan man snart fa besked 
Hvad det blaser for yind, 
Om man frlgar yar flog. 

Hon ar namnkunnig for 
Att hon yet hyad hon gor 
Sa till lands som ombord. 



123 

Och jag tror hennes ord, 
Och pa suset jag hor, 
Att det blaser fran nord. 

Flogelns stallning ar hog 
Och dess kail ar af vigt. 
Hon skall hafva insigt 
Att bland vindames att 
Kunna- staUa sig rati. 
Annars aldrig hon dog 
Att tjenstgora som flog 
Och fiillgora sin pligt. 



Om vimpeln, som fladdrar, borde jag afven saga nigra 
ord, men det torde vara ofvernodigt, sedan Svenskt Kon- 
versations-lexikon tydligt defmierat hvad en vimpel ar, 
nemligen: att det ar u etl smalt tygstyche, som fran shepps- 
masten fladdrar ut i luften 11 . Da tygstycket icke fladdrar 
ut i luften, utan hanger ratt ned efter masten, ar det 
visst nagot annat an en vimpel; men derom lemnas icke 
uagon upplysning. 

Jag ofverlemnade mig at alia goda magter sa inom- 
som utombords och gick till kojs. 

Pa lutans Strang en sang jag kniippa Till, 
Om viidrots gud mig tillstand ger dortill. 
Jag tyoker Emstret darrar i min hytt: 
Har Eols goda lymic redan flytt? 
Hans skuld dot blir, men aldrig Mil del min, 
Om nordan trummar u1 del med brurapinn. 



121 

Mig ingenting i alia fall det.gor, 

Om vadret blott sig h filler utanfdr. 

Men om det tranger in uti min koj, 

Da sager jag rent ut, att det ar skoj. 

Hur an det gar, gg ar det afgjordt att 

Jag sofya skall med storsta lugn. God natt! 



Fartyget gick med en lindrig gungning. Mgon sjo- 
sjuka borde saledes ej kunna fdrekomma. Likval lat jag 
mig berattas, att bar ocb der i hyttema var det icke 
alldeles sa fritt i den yagen. Engelske marin-kimrgen 
Morland-Hacker bar uppgifvit ett reoept deremot, som jag 
, j bor undanhfilla, i fall nagon skulle W sig bngad att 
torsoka anrattningon. 8jelf liar jag ingen passande mage 
for akomman oeli bar derfdre ej yarit i tillfaUe att kon- 
trollera ofelbarheten bos det Morland-Hackerska receptet. 
Det skall aUtid van, utfirdadt af lakare och ar fdljande': 

Rec. Acidi hvdroclor del 8 gr. 

\ilnei del 14 

Hydrocyanic (a 10 proc.) 16 gutt. 

Magnesia sulfuric. ... 24 gr. 

A qurc 250 „ 

D. S. en mafsked Iivar 3:dje eller 4:de timme. 

Annars liar jag bort sagas, att det sakraste medlet 
mot sjosjukan bestar deruti, att man bailer en trapinne 
1 munnen; ocb^sa lange man kan behalla den qyar mellan 
tanderna, si a/ man alldeles oatkomlig af sjukdomen. For 
min del anser jag det sednare medlet yara det tillforl.it- 
ligaste ocb kanske afyen det oskadligaste. 



125 

Pa morgonqvisten rapporterades att Horno-klubb var 
synlig. Man drack kaffe och steg i land i Hernosand 
klockan atta. 

Staden ar under omstufning och forbattnng. Om- 
gifningarna vackra och storartade. Hamnen god. Sjo- 
bodarne pa retratt. Stadstradgarden lummig och, b- 
bjudande. Staaffs Yilla tillfyllestgorande. 8:t Petri hotel] 
storstatligt. Dalig konjak. Gatorna sommartomma. Lek- 
torerne bortresta. Gamla bekanta sjuka och skropliga. 
Ingen landshofding, ingen biskop, Hela tutten pa bad- 
resor: nastan bara Pelle Tjernberg hemma. Alia stader 
aro trakiga om sommaren. Cain byggde den forsta stad 
Den var trakig. Cain var en dalig karl. — Jag for pa 
landet och tog med fdrtjusning den norrlandska naturen 
i ognasigte, under atujutande af det allraharligaste 
sommarvader. 

Ingenting jag battre i naturen vet, 

An en vacker sommar, som ar lagom het, 

Som lagom bar med flugor 
Och doft af granris i skog och stugor. 

Att nosa pa nnns intet, som ar sa skont 

Som ljufva sommarblomster, da allt star gront, 

Och skog och alia lunder 
Ha' foglar uti toppen och far inunder. 

Jag hela vorldon ser i ett battre ljuft, 
Da jag far ga i skogen bland doft och ■■■ 
Jag at aaturD mig glader, 

Och suokar, «lii j:i-g tiinkur pa «|valm och stader. 



126 

Under det jag hvilade mig ifran att betrakta de 
harliga utsigterna, bojdc jag raina knan och at blSbar. 
Hyilka fdrtjusande blabar. Mm lilla mun sag flere dagar 
ut som ett blackhorn. Och hvilka sota grashoppor jag sag 
i JSTorrland! Afven har lar det vara blott grashoppa-herrn 
som ajunger, ocli det lar han gora endast med fdtterna. 
"Det kan inte Labatt gora. Frun ar eyigt stum. Jag 
menar grashoppans. Greken Xenarchos har deraf tagit 
sig anledning att lofsjunga grashopps-gubbames lyck- 
salighet. 

"Hue sail likval grashoppan ar, 
Som aldrig hor sia skdna brumma: 
Der alia honor aro stumma, 
Eur fridsamt der!" 



Jag (arttffade en gamma! bekant, som tm pallrar och 
gar pa Ingermanelfven, i atallet for att, som i yngre 
dagar, knoga mellan Stockholm och Vaxholm. Det var 
angbaten Ran, som, ehuru skrdplig och lefnad atrott, hade 
den artigheten att for gammal bekantskaps skull fdra mig 
till Vmja, ett fdrtjusande stalle, der jag hos patron Malm- 
berg gastade ocli sof den riittfardigea somn, vaknade vid 
regnvader och fdrdes per vagn till Bollsta bruk. 

"Yid AngermanelfVen kan man taga afsked af aker- 
bruket," har nagon resande fdrfattare sagt. Men Vaija 
och Bollsta atminstone far man pligtskyldigast undantaga, 
ty der frodas ett harligt akerbruk endast af den orsak, 
att det skdtes som ett jordbruk skall sk otas. Kom i hag 
det. bonder! 



127 

Jag gjorde min uppvaktning lios brukspatron pa 
Bollsta, omhuldades med vanskap och en hejdundrande 
frukost och skjutsades sedan af patronen sjelf till Sandviken, 
for hyilken artighet 

han tillgodonjot 

fdrmanen att bii genombldt, 

Det regnade som himlen varit dppen, och jag kande 
en tyngd pa mitt samvete. Sjelf trostade han sig med 
att tanka pa sin potatis. 

"Da stadsbon frojdar sig at solsken ocli vackert 

vader, sa sager landtbon: vi aro i storsta behof af regn." 

Yi raddade oss emellertid hos brukspatron Erite 

Yersteegb, hvars hollandska namn bdnderna i bdrjan for- 

enklade till Varrden. 



Ornskoldsvik ar en liten glad, fdrtjusande koping i 
Sjalevads sock en. 

"Hoga berg och djupa dalar! 
Har ar van n en, som mig behagar: 
Hej hopp, min lilla sockertopp! 
Yi ska' dansa till solen rinner opp 
Hej hopp, min skdna! 
Yi ska' dansa i det grona. 

Inloppet till hamnen ar genomgaende vaekorl med 
de allra som taokaste sommarboningar a oniso ddor. 

Med anledning af angfartygel ingermanlands an- 
komst fdrsta gangen till OmskdldiTik, der det till en del 



128 

hemmahor, var en middagsfest for omkring 300 personer, 
herrar och darner, arrangerad af fartygets rederi, och var 
denna fest till alia delar lyckad och storartad. Den ar 
beskrifven i tidningarna, och dess ytterliga beskrifning 
skulle ej knnna, utan on obehorig kortfattlighet, samman- 
trangas i denna min lilla rese-skizz. Minnet af forvarfvad 
vanskap ooh brodeiiighet skall likval yara mig kart och 
dyrbart att behalla och vardera. Lefye Ornskoldsvik, 
dess herrliga uatur, dess alskliga, lyckosamt framatstraf- 
yande samhalle! — 



Sing i Angermanland. 



•iiiix rand 



Ldrar bland bergen i Angermanland 
Pr&n morgOD till skyramande qvall. 
Jag jublar och qvittrar min yisa ibland 
ICring nipor och dalar och fjell. 
Jag mojar mig bara och solar min kropp 
I fjellsolens glodande brand: 
Hyad hade jag annars sa skyhdgt hit opp 
Att gora i Angermanland? 

Dess jord ar mig kar i hyarendaste bit 

Och yppig, som nansin man yill. 

Och himmelen har man, i fall man yill dit, 

Ej manga gastgifvarhall till. 

Jag kunde ta fatt uti molnenas svans, 

Om blott jag utstrackte min hand. 



129 

Det gov man ral ej nagon annanstans 
An liar uti Angermanland. 

I skogen mig moter hvar blomma som ran, 

Som, forr, lika landtlig och tack. 

En barndonisbekant kanns pa rosten igen 

Ofverallt i hvar sjungande back. 

Och elfven sig slingrar som fordomdags 

Och vattnar sin skuggande strand; 

Ocli aldrig jag sett nagon gladare lax, 

An laxen i Angermanland. 

Har far man sin rigtiga smak igen. 

Da smor man viil gommen fortro. 

Och. mjolken ar liar langt battre an den, 

Som spades vid Lidingobro. 

Och gloda ej drufvor och pippingar har 

Som langst bort i sydliga land: 

livad sags om de alskliga akerbar, 

Som gloda i Angermanland? 

Kar tjadern spelar i angande tall 

Och jublar i fjellstangd yik, 

Sa kaia han viil kallas i alia fall 

En hogst musikalisk klassik. 

rTiir orrfogeln spelar och eko fran hall 

TJpprepar hvart endaste grand, 

Hyad ar viil da Lumhyes och Mmmers kapel] 

Mot skogena i Angermanland? 

Ja, Angmnanhind ar, som h\.ir iikiii vol, 

Den allra som gladaste bygd. 
Seklsiedt. V. 9 



VM) 

Och nekas ej kan, att. dess gastfrihet 

Ar arf efter forntida dygd. 

Och kanns i dess g&stfria salar ibland 

Att plagning man fatt med besked, 

Sa har man hvar gang efterat till och med 

En kansla af — Angermanland. 

Jag vilie se hum det sag ut i Medelpad och giek 
d erf o re i Hernosand ombord pa angbaten jSTioi\i, som sknlle 
ga sbderut. 

Och midt i natten kom jag till Sundsvall, 
Och kallt och blasigt var det for tillfallet. 
Jag mottes af ett ganska ledsamt fall, 
Att ej ett enda rum fanns pa hotellet. 
Kring fcorg och gator holl jag rigtigt skall, 
Tills andtligen jag kom till ratta stiillet. 
Jag gjorde, bvad jag genast hade bordt, 
Jag bultade mig in hos mamsell Hjort. 

Sundsvall ar en stor stad, som funderar pa att bli 
storre. Mgot smastadsmessigt syns ej till; men hvad 
som syns till, ar ett storartadt afiarslif, grundadt pa kapital 
och foretagsamhet. En frisk och lefvande anda, ett lif 
af hopp och champagne. Sundsvall ar Jemtlands hof- 
leverantdr, Jemtland ar Sundsvalls flodande helsokalla. 
Stadshuset ar kolossalt med en praktfull festivitetsvaning, 
diverse afiars- och tjenstelokaler samt god restaurant. 
Staden har vackra omgifningar. Brunnsparken med musik 
om morgnarna, Tivoli med musik om aftnarne. Der ser- 
veras goda varor, Sundsvall har fin gom. 



131 

Utsigten ofver sjon at Alnon i soluedgangen var 
praktfull. 

Och hela hamnen som en spegel lag, 

Och sag vid sag jag sag, hvarthelst jag sag. 

Bland audra vackra stallen omkring staden, intager 
Ludvigsberg ett utmarkt rum. Det tillhor rektor Berg- 
gren, som ar nog lyoklig att med sin familj kunna bo 
der aret om. Utsigten ar den allra harligaste ofver staden 
och hamnen. En sardeles glad och. angenam middag, 
arrangerad i det grona, kom mig der till godo och som 
i det vackraste sommarvader var genomgaende praktig 
och tillfyllestgorande. 



Pa Jemtlandsvagen rullade jag af dagen derpa i 
vannen G. Wessblads vagn, som han valvilligt stalt till min 
disposition. Yattjom ar en statlig gastgifvargard, som 
har godt om mat, sasom fSretradesvis lax och andra at- 
bara saker, men som har ondt om hastar. Pa en vag 
med sa mycket resande vore det battre om det fanns 
mindre tillgang pa lax och mera tillgang pa hastar. 

Nu vill jag ntbasuna 

For vannerna, 

Att jag tog af till Tuna 

0<*li Akersta. 

Der iiinn jag uti salen 

En yfildig rad 

Af sliigi frii.ii Horj(Mlalim 

Och Stockliolmn stud. 



132 

Bland notabiliteter 
Jag blef sa glad 
Att trail'; i pi | meter 
1 Medelpad. 

Fran Vesterbottens stepper 
Bland dem uppdok 
\';ir van, soni lyran knapper, 
Gok Gokson Gok. 

Sa gastfritt stalle sallan 

Val nansin fanns. 

Per ata och dracks emellan 

Musik och dans. 

Pokalerna man tomde 

Tills man fick farg. 

Sc'n sol' Jag godt ocli dromde 

Pa Danielsberg. 

Fran Danielsberg, som ar Gok Gokson Goks sommar- 
residens, liar man en storartad och anslaende anblick 
ofver Matfors sagverk, som ar ett af de storsta sagverk 
i Norrland, med dess vackra vattenfall, hvilket pa morgon- 
qvisten, jemte sagen, togs i narmare betraktande. 

Tio laxar hade jag nojet att se upphalas ur det 
brusande svallet, hrarefter, pa inbjudning af den artige 
bruksforyaltaren och hans fru, kaffe inmundigades pa 
herrgarden. 

Eesan fortsattes sedan i sallskap med Ljungan, som 
nu af artighet holl sig pa renstra sidan om akdonet 
och pa behorigt afstand. Man sager, att i Vermland hem 



133 

man inte spotta, titan att spotta pa en brufapdtron. I Norr- 
land kan man inte se en stromfara, atan att se timmer- 
stockar, som pa egen hand i otalig mangd ooh med den 
storsta kallblodighet storta sig fram genom va-oma, for 
att blanda sig i yerldsyimlet. 

Jag vet ej om det gagnar eller skadar: 
Mig tycks dock i yar nordiska proving, 
Upprigtigt sagdt, att det mahanda finns 
For manga yxor ocli for litet spadar. 

Pa alia gasfgifvargardar i Medelpad bor en resande 
vara ntrustad med ett godt talamod, emedan lian alltid 
har utsigt att fa vanta pa hastar. Men tre timmar! 
mina vanner! det gar val langt. 8om kristen menniska 
ar man fdrpligtad att ga langt i talamod, innan man 
har rattighet att bli ond eller otalig: 

Sticks din nasa med en syl, min van! 
Tvart igenom } far du ej bli retad; 
Men om sylen ej dras ut igen, 
Har du rattighet att bli fortretad. 

Detta ar kristligt talamod, som hvar ooh en 1mm 
forskaffa sig. 

Pa Nedansjo gastgifvargard fauns, som det uppgafs, 
ingen krake att fa. En kamel fanns, men del var gast- 
gifyaren sjeir, som hade detta >etecknande namn. Tvenne 
kox sag jag, men deiD ville ej berr Kamel slappa i skjuts, 
och hastar lar imn vara myekel raad om. En kamel i 



1 3 1 

oknen kan man fa bugt pa, men kameler i Medelpad ar 
ett omedgorligt slagte, som cj later tala med sig, om det 
ej sker med Idtngande fraser. Hvad yille jag gora? Jag- 
slog upp en bok, som lag i ett fonster, och fdrdref tiden 
sa godt, jag kunde, mod att gora mig bekant med inue- 
haliet ocli inhemta den vishet, som stod till buds: 

"For att gora halm pa hustak oantandbar, bcstryker 
man den med kalkvatten." 

"Kollodium pa liktornar fordrifver det onda for 
lang lid." 

"Knan pa yllebyxor fdrsvinna, om man fuktar stallet 
med en svamp, doppad i varmt vatten." 

"Ett ondt sanivHe ar en skorpion, ett godt samyete 
ar den basta liufvudkudde." 

"En stor mage ar beyis pa godt bjerta." 

" Ail ,l; ' ©t1 rassror i ryggen ar ett medel til 
framgang." 

"En dam, som nyttjar chignon, bevisar, att hennes 
liar yager mera an bonnes hjerna." 

"For att finna livad man soker pa lifvets rag, bor 
man icke lemna nagon sten ovand." 

Jag tog sista uppmaningen ad notam, gick ut och 
lyftade pa den fdrsta sten, jag sag, for att se efter en 
hast — och se! Skjutsen kom i samma ogonblick! Det 
var en sa kallad bakskjuts, som kom mig till Irjelp, 



Hela trakten efter Ljungan ar vacker. Fran Skalls- 
berget eller Klacken, som det ocksa kallas, i Stdde sockcn, 
kan man se solen yid midsommartiden hela natten, i fall 
man ej sofVer, utan haller sig Taken.' 



135 

Stode kyrka star vid elfstranden. Vix Stodesjon gar 
en angbat, livarpa resande och afven andra nienniskor 
kunna fran Hemgrafven komma anda till Elammar i 
Torps sooken. 

Torpshammar med pappersniasse-fabriken forsvann 
for mina blickar i den sena qvallen. Tiden ar dyrbar. 
Jag ilade till Torps prestgard och koni just la-om lor 
att smorja mig med delikata sliiparter och jordgubbar 
samt med mycket annat smatt och godt uppfriska min 
genomdammade lekamen. 

"Att vara valkommen/ f sager nagon forfattare, "ar 

det forsta vilkoret for ett gladt atnjutande af det .ora 

kokerskan sedan kan astadkomma i koket. Den gafva, 

som gifves at hjertat, ofvertraffar den som gifves at magen." 

Torps prestgard, val byggd och underhallen, ligger 

tackt belagen vid landsvagen och ar derfor lattvindig 

for resande att kila in pa. TJtsigten ar storartad ofver 

Ljungan och den bordiga och valbyggda bergsbygden. 

Kyrkan ligger nedanfor prestgarden vid elfkanten. Vid 

Torp finnas postkontor, apotek, gastgifvargard och Guds 

gafvor med handelsbodar. Getberget var min favorit-titt 

om dagarna. Jag gjorde visit pa ett statligt herresato 

i trakten, ett slott i Medelpad, tillhorigt en gamma] 

skolkamrat och van till undertecknad. Patron Huss pa 

Johannisberg ha ni val hort talas om? "Ilitintill skal] 

du ga och ioke vidare" — och Johannisberg blef vand- 

punkten pa in in resa i Medelpad, 

Jag tog affiked af Torps prestgard och atervande till 
Sundsvall igen, aamma vag jag kommit, mod den for- 
andring likval, att Ljungan boll mig nu siillskap pa hogra 
sidan, alltid lika vllnlig ooh ftrekommande. 



L36 

Hyad prestgardar arc for praktiga ting, 

Da man landsvagen far for att se sig omkring. 

For husrum och kost har man foga besvar, 
Da prestgardar Annas till hands liar och der. 

Och prestgardar bar jag val sett en inangd, 
Men aidrig jag sett nagon prestgrind stangd. 

Man fragar ej torsi, man kor bara in, 
Och strax ser man presten pa trappan sin. 

En vidoppen famn utaf presten oss racks, 
Och tnting yi lit, i fall klockan ar sex. 

Om raorgonen tag man (vm.it Hka omt, 

Och frukost man far myeket fcrr an man dromt. 

Och kommer man dit omkring middagstid, 
Da motser hvar kyckling sin eviga frid. 

Och sedan man middagen stigit ifran, 
Sa kan man i hangmatta smalta Gudslaii. 

Och yill man i dnschen se n tya sig hrit, 
Sa kan man med Guds hjelp fa ny aptit. 

Och mat tad man blir, om an glupsk som en korp, 
Det har jag erfarit hos prosten i Torp. 



137 

Pa vagen bar och der framskymtade profbitar pa 
den nya jernvagen, som ar under arbeto och som snart 
skall vara fardig till Torpshammar, for att sedan fort- 
sattas till Jemtknd och Norge. Arbetarne SYettades, och 
skjutskamparna yid Yattjom sneglade med markbar fdr- 
ndjelse pa deras anstrangningar. 



Fagerdal vid Sundsvall. 

Ku ar att saga, hum 

Jag kom till Fagerdal 
Uti en skog af furu 
Och hagg och bjork och al. 
Sa blorasterljuft som detta 
Jag ej sett hitintills. 
Och sa kan jag beratta, 
Att det tillhor bror Nils. 

Miu afton att fdrljufVa 
I grottan bjdds jag in. 
Jag fick min lilla hufva 
Som andra fingo sin. 
Sen sof jag lugnt och stilla 
Vid sorl af vattenfall; 
Drogs da'n derpa i trilla 
AT Bismarh till SundsyalL 



Telegram till Stockholm. 
Basta herr Bonnier! Jag liar nu fullskrifyit sexton 
sidor stort regalformat. Lai mig veta om det ar till- 
rackligt, annars stannar jag har for att fortsatta. 

8var fr&n Stockholm. 
Herr forfattare! For all del sluta ocli res hem. Lat 
oss ej trotta ut publiken. Dess ynnest ar mig dyrbar. 



Sa hett skiner solen pa Ljungaus a, 
Till Stockholm skull angbaten Nordstjernan ga. 
Och afsked mi fcages af yanner och broder, 
Och taget forsdmlas: mot soder, mot soderf 

Nordstjornan ar stor, det vet en och hvar, 
Men fcr&ngj om plats bun dock ofta liar. 
Ooh omtala fcror jag, jag ej behofver, 

Ati linns itigcii plats, lar man stamia ofver. 

Den gamla tiden var ingenting mot 
Den nya, som jemt ar pa resande fot. 
Och derfdr pa angbatar, liksom hotelier, 
Finns aldrig tillracldigt med utrymme heller. 

Den seden hos oss har nu kommit i bruk, 
Att man skall resa, om man inte ar sjuk. 
Och ar man sjuk, kan den minsta blemma 
Blott botas borta, men aldrig hemma. 

For resande trangre det blir med hvar dag, 
Om ocksa han inte ar storre an jag. 



139 
Och derfor sa stora angbatar nu byggas, 
Att menskors beqvamlighet mande betryggas. 

Hos Baggstedt jag nu at en middag sa fin 

Och drack, for min helsas skull, dugtigt med vin. 

Och medan jag benen annu kunde styra, 

Sa gick jag ombord klockan treqvart till fyra. 

$ 

Och vadret var innerligt godt ocb fart 
Och angbaten gjorde en brinnande fart. 
Det rar jag ej for, att pa baten berodde, 
Att far ten var storre an hvad jag trodde, 

Kapten Martinell nog sitt basta gor, 
Och det gor nog ocksa herr styrman Schloor. 
Och faror, som hota, ej rads eller skyr man, 
Da man har sin lit till kapten och styrman. 

Det gick som en dans ofver Alands haf, 
Och vi hade langese'n slumrat af. 
Nar solen oss vackte, var he] a affaren 
Att yi voro redan i Stockholms-skaren. 

Och lyckligt fullbordad yar yar seglats, 
Och Stockholm stod qvar pa sin gamla plats. 
Och alia vi voro sa giada och nojda, 
Da redan vi Lago vid slottet fdrtojda. 



140 



Pa nyaret 1873. 

1/et gamla aret tog faryal och gick. 
Dess slsta afton liann man knappt att fira ? 
Forran det nya aret bradtom fick 
Att nappa at sig g abb ens falda spira. 

Den gamle dog som fler an han bar gjort 
Ty bar far ingen evigt sig bosatta, 
Rvad ban i lifvet bar bar gjort for stort, 
Vet fcidningspressen grimdligt att beratta. 

AC den jag sag - och det kan vara nog 
A.tt bland meriter fanns af bela bogen 
En som pa mig slog an: att gubben dog 
Som bergad karl och litet smatt formogen. 

For dfrigt bland bans manga vackra drag ? 
Att nu fa saga er, mig rigtigt glader: 
Att ban bar nastan utan undantag 
Oss ballit aret om med vackert vader. 

Yisst rasade mot slutet, som man yet, 
En liemsk novemberstorm af varsta arten; 
Bet kom sig af att Bileas komet 
Slog stjerten mot var pol i forbifarten, 



141 

Du var ej skulden, gamle SjutiiYa! 

Till allt det ofog, som bedrefs p8 hafven. 

Da vi kometer ha att skylla pa, 

Sa kan du sofva samvetslugnt i grafvon. 

Det gamla aret dog i slask och to, 

Och tung lag dimman ofver hufvudstaden ; 

Yar god, herr iSyar! ge oss lite sno ? 

Att vi fa rent och snyggt pa promenaden! 

For dig i alia fall vart hjerta slar, 
Af frojd och gamnian alia ogon namma. 
Jag vet, du onskar oss ett godt nytt ar: 
Yi ha den aran onska dig detsamma. 

I frid och nyttig bragd din ara satt 

Och gladt och modigt fram din bana vandra! 
Yar nyars-onskan blir belt ratt och slatt, 
Att du ej samre blir, an. alia andra. 



142 



Hvad jag ville ber&tta. 

Visa i Trettonfegsrusket. 

Att yadret ar forskrackligt i ar pa var planet 

Och yarit sa var hcla julhelg 6'fver, 

Det kan jag nastan tSnka, att hela verlden vet 

Och att jag ej besjunga det behofver. 

Men Illustrerad Ttdning*) vill nu en visa ha, 

Se'n, gudskelof, dess papper kom till r-itta. 

Och Batmen, ba*t jag gitter, far jag i luften ta — 

Och dot v:ir dot jag ville er beratta, 

Att Anders skiiUo braeka och gSra folk fortret, 

Det hade man viil orsajs (ill att klandra, 

Ty derfdr flok man ockflS i julas, som man vet, 

Surmulen gi i ur och skur och vandra. 

Och torg och gator suromo i miserabelt skick 

Och ingenting humoret ville latta. 

Och paraply till julklapp hvarannan menska fick — 

Och det var det jag ville er beratta. 

Ej horde man en bjellra, ej gnisslade en med, 
I sjelfva ottan fick i dy man traska, 
Och ingen stjerna glanste fran himlahvalfyet ned, 
Blott for att Anders nyss behagat braska. 



*) Ulustrerad Tidning hade blifvit mankerad p& papper. 



14;) 

Hvcms skulden an liar varit, ett vill jag ex fdrtro, 
Att sjelf jag skulle ut i jul och spratta; 
Men himmel! hvad jag sedan sag ut om by* ooh sko! — 
Och det var det jag ville er beratta. 

Jag later vadret vara och har min tro for mig, 
Och tanker att all oro mig bespara. 
Ratuxen, som bar alltid en hufvudknopp fqr sig, 
Har nog gjort klart for sig, hur det skall vara. 
Ett faktum ar det iinda, sa mycket jag forstar, 
Att intet ar man ved har spart som detta, 
Att vedpatroners nasor ej vuxit som i ar — 
Och det var det jag ville er beratta. 

Det gamla aret reste och kommer ej igen, 
Sa ville Klotho, som har hand om slandan. 
Jag gret och sade endast: adjd, min gamle van! 
Du var en hedersknyifel intill andan. 
Det var ofantligt roligt att nya aret kom, 
Fast ingenting det hunnit att utratta. 

Men om det hander nagot, sa skall jag tala om — 

Och det var det jag ville er beratta. 

I verlden hander myckst, och mycket tror jag visst 

Skall komma till att hand a under aret, 

Snart riksdagsgubbar komma och tacka oss for si si, 

Och flyga se'n hvarandra uti haret. 

Att fa komplett vart statsskick, ar ej sa latt, mill sann! 

Man lappa far och sy ihop och spratta. 

Att jag blef denna gangcn ej heller riksdagMian — 

Det var just det jag ville er ber&tta, 



211 

Jag knapper pa min lyra och liar fullt upp med det, 

For rest en yill jag tyst rain bana randra. 

Om min person dessutom jag mycket litet vet, 

Och annu mindre kanner jag om andra. 

En lycka yill jag namna uti mitt eget bo, 

Hvarpa det hogsta viirdo jag vill satta: 

Min fru lagt bort chignon gen, for evigt vill jag tro — 

Ocli det var det jag ville er beratta. 






145 



Hasselbacken. 

Utatt upp ocli sjung och sitt ej der ocb sof! 

Ocli lat oss hora nigot, som oss glader! 

Jo, Hasselbacken oppnats, gudskelof! 

ISu kan man hoppas att fa vackert vader. 

Det ser man alltid ocli har alltid sett, 

East afund stundom gor en knyck pa nacken, 

Att det ar tungt i luften allt i ett, 

Sa lange det ar stangdt pa Hasselbacken. 

En vanlig blick af solen eller man' 

Vi ej sett till pa hela langa tiden: 

Hvar kom i hast var Kalle Vinter fran, 

Ocli denna sno, som glanser som ett siden? 

Man fenomenet ser och glads igen 

Att kunna snygg fa ga om vad och klacken, 

Och skalet ar ej nagot annat an 

Att man har oppnat upp a Hasselbacken. 

Pa rusk och biota sag man ju ej slut, 
Och dag fran dag sa blef det immer viirrc: 
Hur sag det inte morkt och kusligt nt 
Blott nigra timmar se'n, om inte farm! 
Eor ej en storiuvind fram uti sitt bpp, 
8om om det varit sjelfvaste kossacken? 

Seklstedt. V. 10 



146 

Tro ej ? att stormen nansin slutat opp, 
Om ej man oppnat uppa Hasselbacken. 

Och jag kan ge or tier an ett be vis, 
Ora blott detaljerna I rigtigt fatten, 
Att Kybroriken ej kan skaffa is 
Och Djurgards-vattenledningen ej vatten; 
En skald kan lika litet tanka klart 
8om vara tjensteman i alia facken, 
Och in gen riksdag kan fa nagon fart, 
Forr an man oppnat uppa Hasselbacken. 

Var hufvudstad var dyster som en graf, 
()m ej tlen satsen tyckes er for lojlig; 
Var Djurgard ville ingen veta af, 
Der ingen trefhad tycktes vara mojlig. 
Ej fanns en krog Kr statsman och prelat 
Alt kila in pi mod kraschan pa fracken; 
Ej heller fanns det nagon skaplig mat. 
Forran man oppnade pa Hasselbaclcen. 

Nu glads och tycker hela verlden blott, 
Att det bor bli en lit en spets pa foret. 
Pa Munkbrofruarna kan skonjas godt 
Hvad som i hast liar angat upp humoret. 
Jag tycker sjelf, att lifvet har fatt vigt 
Och ej ar blott som my ran s uti stack en, 
Att jordens gladje ej ar nagon dikt, 
Se'n man har oppnat uppa Hasselbaclcen. 



147 



Jasa! 

Vart lif ar en strid!" ja, det ma nu sa vara, 
Ocli gerna for mig ma de larde forklara: 
Att yi ej lia annat att rakna uppa. 
Jag spelar pa lyran ocli svarar: jam! 

I verlden visst mycket kan opatiinkt handa; 
Men kommer en pater ocli vill mig omvanda 
Ocli hotar att domen ar hardt nara pa, 
Jag spelar pa lyran ocli sager: jasa! 

Gud gifve, jag ej i en olycksstund sagt det! 
Men kommer min viird ocli rill andra kontraktet 
Ocli sager, att hyran ban okat uppa, 
Jag spelar pa lyran och svarar: jam! 

Det ar ej sa latt till att nappas med jettar, 
Och kommer man derfdr till mig och beriitiar 
Att Kordenskjold kom ej till polen and&, 
Jag spelar pa lyran och sager: jadf 

Att klandra min sangmo till ingentifcg tjenar, 
Och kommer en kritikus till mig och menar, 



148 

Att dennu min visa iiv dum sasom fa, 
Jag spelar pa lyran och sager: jasa! 

Jag yet ej liur lange jag gar har och rotar, 
Men kommer an mauuen med lien och hotar 
Och sager: ditt timglas ar slut, lat oss ga! 
Jag spelar pa lyran och sager: jasa! 



149 



Mar det snogar. 

Um n i den gladjen mig i dag ej nekeu, 
Jag sjunga vill en sang om vaderleken. 
Yisst ar det Ijuft, da det ar varntt oeh soligt, 
Men snogar det, sa ar det ocksa roligt. 

Nar solen gassar mer an lion behofver, 
Ocli sommam, gudbevars! vill ligga ofver 
Med gok, som gal, och lit en back, soni spelar, 
Har vin tern ocksa sin a sml fordelar. 

Yal tjusas man om sommam manga ganger 
Af larkans drill oeh trastens drama sanger. 
Men tank om vintern ! Inn an man vet ordet, 
Kan man kramsfogel ha pa smorgasbordet. 

Om det ar ljuft i skogens sommartempel 
Att larfva kring, hvad sags om, till exempel, 
En vintertripp i varma renskinnsfallen 
Vid bjellrors klang, som eko ger i fjellen! 

Yart segel fylls, da sommarvindar sjunga: 
Det ar sa skiint fran vag till vag att gunga. 
Ar det ej lika skont att fara vida 
Fran brant till brant uppfi en tefflad skida 



1 50 

Om sommarn tumla vi i vilda sporten: 
Det ar en jagt utaf den fi.ua sorten. 
Om yintern stalskodd tar man som pa vingar 
Med blixtens fart utofver is, som klingar. 

Hvar tid har sitt behag. Xatur! fdrlat oss, 

Om vi ej tycka att det duger at oss. 

Den saken kan man likval bast sentera, 

Da man ar kladd och fodd och matt, med mera. 

Nu snogar det. Ja, Gudskelof! Och detta 
Ar just hvad jag har yelat er beratta. 
Se'n detta skett och vadret ror mig foga, 
8a tiger jag och later det fa. snoga. 



151 



Da man ar poet. 

Da man ar poet, ar man belaid 
Att tillika kalla sig for skald. 
Bet ar dagsens sanning, oob det vet 
Hvarje skald sa val som bvar poet. 
"Himlahuren 1,1 bor ban val ocksa 
Ej af titlar mindre ba an tva. 

Da man ar poet, ar knuten den 
Att man bar Apollo till sin van. 
Han ar alia skalders principal, 
Fast ban ej ar mycket liberal. 
Alltid Jcnappt at skalderna ban delt. 
Han ar fattig kanske: ban liar spelt. 

Da man ar poet, bar man pegag, 
En fdrflugen bast af vingad ras. 
Diktens verld pa den igenomfars: 
Skalden bar ej annat ekipage. 
Kida skall han, ofta blir ban dm. 
Hjuldon duger ej, det stor bans dwm. 

Da man ar poet, at fantasi 
Just den luft, som man skall lefva i. 
Ocb for sangens och effektenn skuli 
Skalden fail mi hjra utaf (full. 



152 

Utan den tors ingen sla sig pa 
Diktens konst och lefva i "det bla u . 

Da man ar poet, skaJJ man en tripp 

Ta emellanat till Aganipp 

Annars blir det skaldens sakra dom 

Att hans sang blir torr liksom bans gom. 

Mangen tror, ban gdr det mest derior 

Att fa pussa B#ngens vackra mor. 

Da man ar poet, skall man i sang 
Lefya dagen om och natten lang. 
Doden kommor sen helt yisst till slut 
For att blasa skaldens lampa ut. 
Men det liar han ingen ting just for, 
Da man blir ododlig, ngr man dor. 



153 



Backen. 

Li ten back, soni far 
I gal op p och sken 
Natt ocli ljusan dag: 
Se hvad skutt ban tar 
OfYer stock och sten! 
Jag min taiike liar, 
Att lian liar ett par 
Battre ben an jag. 

Vildt ban stortar ned, 
Och det gar galant 
Genom dal och hed, 
Ofver berg och brant, 
Genom grind och led. 
Inga hinder skys: 
Vanta, lilla pys, 
Far jag foja med ! 

Nej! vand om, vand ora! 
Klippan stupar djup 
Koin en attestup. 
Rom Kr Gudi skull, kom! 



154 

Got som jag en krok! 
Du ar dodsens lam, 
Ofdrvagne tok, 
Om du s tor tar fram, 

Du ar ang och yr 
Och en lustig fyr. 
Som hvar menska vet. 
Bojd for afventyr 
Du din ofard gor. 
Och det blir jag vid, 
Och mitt rid ar det 
Att du se r dig for, 
Medan det ar tid. 

Jag forstar ej alls, 
IU.mi del Ijnnar till 

All ciskera hals. 

Har blir klyflans gap 
Visst din sarkofag: 
Tack for godt sallskap, 
Do, om du sa vill! 
Det vill inte jag, 
I dag! 



155 



Fjariln. 

Du lilla fjaril, som flyger och far, 

Och bradtona liar 
Och full af lefnadslust spritter! 
Det tycks, som du blott fatt ditt unga lif 

Till tidsfordrif. 
Att leka med bast du gitter. 

Du tycker val ej, det ar ledsamt det? 

Jag samre vet: 
Dock ej pa var lefnadslott klagom! 
Tank om du bade som myran en stack 

Att dras med, ack! 
Du finge da spriitta sa lagom." 

Du klader dig alltid fint ocb fbrnamt, 

Ocb belt beqyamt 
Du gratis far svirra ocb svarma. 
Du luftar ocb tar dig motion pa cli isatt, 

Som ar komplett 
Omojligt for mig att harma. 

Att flyga sa dor ar jag into van, 
Ocb tacka fan 



156 
Mt det du dig lattare svingar. 
Bet a> dock natur n du ar skyldig tack, 

Som gjort din frack, 
Att den kan begagnas som vingar. 

Du roar dig tappert, ja det gov dm visst: 

Hvar morgonqyist 
Och standigt jag ser dig i viften. 
Bu stormar pa helsan och slosar med den, 

Min snalla van! 
Bet ser jag pa utanskriften. 

Som stov kurtisor ar du standigt hos 

Syre*D och ros 
Och Womgtren i hagar och diken. 
Och Mora nog mfirkt, att en storre kines 

An du ej ges 
Inoni hennea blomsttande riken, 

Hvad tror du att detta skall ta for slut 

Bu slocknar ut 
1 hast, at forgangelsen mogen. 
Jag tiger, ty jag ar ej fallen for gral: 

Gud hjelp dig val! 
Jag ser att det barkar at skogen. 



157 



Skogen. 

1/Li susande skog, som gungar for vind! 
Du sralkar den smaktande vandrar'ns kind, 
Du frojdar bans hjerta ocli tjusar hans syn, 
Da solen branner i skyn. 

Du oppnar for alia din lugna liamn : 
For fattig som rik star oppen din famn, 
Och derfor har namn, som fran fadren gatt, 
Af "fattigmans troja" du fatt. 

Du ekorren hagnar i lek och lopp, 
Eor foglarnas sang slar du salarna opp, 
At fisken du breder din skugga vid strand 
Och barr at my ran i sand. 

Kring bygden din skyddande ring du slar. 
Du bleks ej af solen, pa stormen du rar, 
For menskan predikar du dag ifran dag: 
Var stark, hall fargen som jag! 



ii>8 



Kung David. 

L/avid var en liten en, 
Fast som konung stor och magtig, 
Omsom syndig och andagtig, 
Spelte harpa som Sjoden. 

Upptogs uti Sauls hof ? 
Spelte da'r och qvallar genom, 
Sa det gubbens dron hven ora 
Ooh 1 1 aiis gamla oro sof. 

lolkri var ft>r David stiimdt. 
Saul kunde v'dtt ej lida'n: 
Faen vet, men horn i sidan 
Hade han till David jemt. 

David var en hjeltesjal, 
Slas han kunde liksom sjunga. 
Med en slungsten i sin slunga 
Slog han Goliath ihjal. 

D erf or med en kungatron 
Han af Samuel belontes. 
Smordes till och med och krontes 
TJtan all opposition. 



159 

David med geni som fa 
Hade snillrika ideer, 
Talde aldrig Eilisteer, 
Och det undrar ingen pa. 

Hustrur ledigt tog ban gig: 
Sag Batbseba ifran taket. 
Hennes gubbe tor omaket 
Pa befallning dog i krig. 

Om prins Absalon ar nog 

Att beratta for profane, 

Att bans bar, som blef bans bane, 

Ett par bundra siklar vog. 

Salomo, hans andre son, 
Var af visdom ett exempel, 
Byggde ett frimurartempel, 
Som vi an ba monsiret fran. 

David dog, ocb Salomo 
Spiran iirfde ocb tillika 
Hoga visor, magnifika, 
Sjong in dulez Jubtlo. 



160 



Mitt sommarnoje. 

f id Brimnsvikens strand 
Och Barkarby-vh'gen 
En stuga belagen 
Mig tagit om hand. 
Der vistas och bor jag, 
I Brunnsviken ror jag 
Och tjusas af skogar och blommande land. 



Hor hvad dot susar i gungande traden, 
Der far on ekorre liittskramd och skygg, 
Boljande vaggar den mognande sad en, 
Lojan sig gassar pa vagornas rygg. 

Foglarnas qvaden 
Klinga gudomligt bland surrande mygg. 

Mitt mosslupna tj all 
Bland tallkronta bergen 
Ar ljusrodt till fargen, 
Som Stockholms kastell. 
Och blommor man satt der 
Pa grona rabatter, 
Och tallstrunt jag andas fran morgon till qvalL 



161 

Nyligt utnyttad jag skadar nyfiket 
Han ofver viken fran bergets altan. • 
Der ser jag Stallgardens vardsbus, utskrikot 
Eordom, da man ej vid lyx var sa van. 

Der syns Kraftriket: 
Kraftorna tar visst bror Schubert fran stan. 

Der skymtar en bit 
Af stallet vid Haga. 
En skogsvag xi taga, 
8a komma yi dit. 
Dit gar jag, der mar jag: 
Af Ericson far jag 
Eortjusande blommor fran Orangeri't. 

Kors, bvad den Ericson ar bra for Haga, 
Han gor i blommor och planterar triin. 
Aldrig pa bonom man nagon hort klaga, 
Omtyckt ocb kand i alia rikets Ian. 

]STu skall ban draga 
Langt bort till Wien, ocb Gud vet se'n hvarthan. 

Der strand en yi se 
Af Tiyoli Yilla: 
Der mar man ej ilia, 
Ty der bor Cadier. 
Jag dot ej bebofver 
Utbroda mig ofver, 
Ni nagon gang varit der sjelfva kanske. 
Sehlstedt. V. ll 



162 

Gastfrihet afveii harute han visar, 
Ej blott bekanta och Tanner ban ser. 
Andra figurer han rikligt bespisar, 
Grymtande mammor med skona mane'r. 

Hundrade grisar 
Har han dessutom, om ej ban liar fler, 

Min yag ar helt gin 
Om Gronstedt jag soker 
Ocb smuttar och roker 
En sort som ar fin. 
Pa Berglund der gar han 
Och dalharlar slar han 
I gasterna, rnedan de dricka hans Tin. 

Solon g&r ned och min tankegang stannar, 
Annars kansko blof min visa for lang. 
Monstrat jag liar rnina narmaste grannar, 
Hoppas, att ej jag har gjort dem forfang, 

Ingen mig bannar, 
Derfdr att fler ej fa rum i min sang. 

Vid Brunnsvikens strand 
Oeh Barkarby-vagen 
En stuga belagen 
Mig tagit om hand. 
Der vistas och bor jag, 
I Brunnsviken ror jag 
Oeh tjusas af skogar och blommande land. 



163 



En sommardag i Mariefred. 

Att bo uti Mariefred 
Och ha tre, fyra rum och kok, 
For att en sommar sla sig ned, 
Ar just ett godt forsok. 
Ty har man har sig tagit fast, 
Sa ser man genast till och med 
Att man bor bast och billigast 
Uti Mariefred. 

Hushyran ar ej bar sa dyr, 
Man hyresgaster aldrig klar: 
For hundra "krigare" man far 
En vaning som den star. 
Du far en gardstomt, som ar fin, 
Tre, fyra rum med kok och yed, 
Sangklader, mobler och porslin 
Uti Mariefred. 

Gronsaker bar man rundt omkring: 
Man plockar sig en nafve dill 
Och far, smart sagdt for ragenting, 
Syperba kr after till. 



161 

Pa fisk och fogel Anns allskons 
Tillgang fran land och segelled 
Och iigg och niakalosa hons 
Uti Mariefred. 

Ja! hvarken fmns det eller fanns 
En flack, der folk kau sla sig ned 
Och ma sa matgodt nagonstans 
Som i Mariefred. 
Och niangen sommargast jag vet, 
Som mager kom och gick och skred, 
Blef oforklarligt tjock och fct 
Uti Mariefred. 

Tycks tidon har for lang ibiand, 
Ail taan liksom vill leds ibjal, 
• M;m tan med tretton kort pa hand 
Fflrstrd sin fcrumpna sjal. 
Man vinkar och man slar sig ned, 
Man skickar bud och far besked : 
Spelorrar Annas till och med 
Uti Mariefred. 

Men langtar du fran stad och torg 
Till Eloras sommargrona tjall. 
Du gar till Yasas gamla borg 
Atfc dromma bort en qvall. 
Du toner hdr, ett instruments, 
Kung Eriks kanske till och med? 
Nej! det ar slottets Intendents 
Uti Mariefred. 



165 

Se'n kan man "mgga" se och "gait", 
Och sedan ntaf slottets tolk 
Bli presenterad ofverallt 
For godt, historiskt folk. 
Ocli om man trottnar yid hvarann, 
Sa kan man ga tillbaka ned 
Och. roa sig, sa godt man kan, 
Uti Mariefred. 

Och nu ar denna visan all, 
Emedan allt skall ha ett slut. 
Och aftonsol'n i boljans svall 
Sjelf ocksa stralat ut. 
Jag hanger lyran pa sin spik 
Och slutar Kantilenan med: 
Att dagen varit minnesrik 
"Uti Mariefred. 



166 



Arskronika. 

Uet gamla a ret sjonk iut sin graf: 

Sa gar det till, forr'n man vet ordet af. 

Om man att rakna hop sig fdretar, 
Hvart ar en massa utaf dagar liar. 

Och nar man val liar traskat genom dem, 
Sa liar man left trehundrasextifem. 

Hvad BOm har liiim'lt pa denna langa tid, 
Der ar hvad jag mig tanker fasta vid. 

En riksdag hade vi som hvar man vet, 
Jag derfdr ej behoft att namna det, 

En kroning sago vi, fast himlens sky 
Oss tvang i regn att sta med paraply. 

Pa kyrkomotet talte man och skref, 
Och biskopsskruden undanpetad blef. 

Af angare vi fatt en valdig mangd. 
En klippa ar i Norrstrom undansprangd. 



167 

Att Rydberg var for trangt, var jerat ett gnall, 
Da byggde hen Cadier ett Grand Hotel 

Paiinska huset brann en yacker natt, 
Och oskadd endast blef dansosens katt. 

Past med fdrf attar e ar tunnt och shralt, 
Ett tryckeri man bygger kolossalt, 

Molina fontan fick Stockholms storsta torg, 
Och Uddman tick ett bus fran Goteborg. 

Var lonforhojmng gillar jag komplett, 
Blott min pension blir hb'jd pa samma satt. 

Af kora och karna ha vi rikligt fatt, 
Och derfor ha ti ocksa lefvat godt. 

Var tull gatt npp i bredd med var trafik: 
Hvar menniska tycks nastan vara rik. 

Ku sags ej mer att gull dr bara mull, 
Da yardematar'n blir det roda gull. 

Vart land rott upp sig, ofverallt man hor: 
Vart gamla Sverige skams man nu ej for. 

Och ar min kronika oj nu korrekt, 

Sa far jag bo mitt herrskap om ursakt. 



168 



Min pegasus. 

Min pegasus ar gammal nu och trog 
Och flyger ej som fordomdags han flog. 
Hans ben har styfnat, ringarae ga trogt, 
Han kommer ej fran jorden mer sa liogt. 
I skyn han gor ej sina glada puts: 
Han nailer sig vid jorden som en struts. 

Det Yar en tid, jag minus dm som i gar, 

Ba pegasus var i sin alders var. 

Da fi5g han ofta ledigt hiirifran 

Och tog sin hotapp mangen gang i man'. 

Och dertill hade han de basta skal. 

Da han i moln och mansken madde yah 

For sferernas musik han dock var skygg: 
Jag hade svart att sitta pa hans rygg. 
Men om jag fallit, lugnades jag med, 
Att jag i mjuka molnen trillat ned. 
Det gick i rymden ofta pa sin hals, 
Och stuudom visste jag ej till mig alls. 

Jag skulle ansett som en stor favor, 
Om jag fatt spanna Carlavagnen for. 



169 

Det gjorde ingenting, om den giok fcungt, 
Min diktan var att kunna sitta Lugnt. 
En yagn med "Jtjukpik, smtdda utaf gull" 
Slapps dock ej ut for skaldenyckers skull. 

Men det var an da roligt mangen gang 
Att tumla om i strangaspei och sang. 
Var historik ar uti sammandrag, 
Att vi haft roligt, pegasus och jag. 
Och ibland vanner jag ej minnas kan, 
Att jag har haft en battre van an ban. 

2^u af Medusas son ar, som I sen, 
Snart aterstoden bara skinn och ben. 
Past hans forbattring jag bekosta vill, 
Professor Lundberg sagt, det star ej till. 
For andra krakar finns det yard och yarn, 
Men for pegaser ar ej vetfrintirn. 

Och dermed ar min lilla yisa slut: 
Min pegasus star inte langre ut. 
Att allt forgangligt tir, det vill jag v tro 
Det star att lasa hos knng Salomo. 
1 vett och yisdom af mangfaldigt slag 
Han visste mer an bade ni och jag. 



170 



Vintersang. 
r 

1 bnst pa aimat sjunger jag nu om vaderleken. 
Att den ar tung och kranglig, jag tror ni ej forueken. 
Man kan derofver vara ej annat an forvanad 
I Januari manad. 

Och mina bada spaman de arc undeiliga: 
Jag ser pa termometern oeh den vill bara stiga. 
Jag ser pa barometern, om den vill opp sig knalla, 
Men den vill bara falla. 

Forunnas oss en vintor, tva grader under nollan, 
Sa fa vi, som vi funnit, ej dygnet om behallan. 
Hvad fa vi da behalla? J 0j blott den tillfo'rsigten 
Att fa behalla gikten. 

Det ar sa dodt och trakigt om vintern nu for tiden, 
Da Bore tycks ha trottnat att blasa lif uti den : 
Da inga glada flingor i luften mera singla 
Och inga bjellror pingla. 

Pa vinterplagg man slosat onodigt mangen summa: 
Min granne fiok till julklapp ett sladnat af sin gumma. 
Men blir nu hvarje vinter som denna, utan fore, 
Ar det ej vardt ett ore. 



171 

Ej ser man nagra runor i isen skurna, 
Ej kan man kopa hjerpar, af fruktan att de surna. 
Att ej af grymma koppor man ma inkommoderas, 
Man maste vaccineras. 

Man kan bli trott pa mindre, an jemt i regn bli blotta. 
Doktorer ser man kuska, uttrakade och trotta. 
Man hor blott menskor pjunka och ofrerallt sig grnfya 
Eor reumatism och snufya, 

Hvad hjelper dock att klaudra hvad man ser fdrefalla: 
Natur'n bar battre hnfvud och hjerta an yi alia. 
Kanske med blida vintern sig himlen vill fdrbarma 
Mot fattiga och arma. 

Lat derfdr bli, min sangnio, att i onodan pjunka ! 
Lat term- och barometern sig hoja eller sjunka, 
Att lifvets gladje sjunga dig mycket battre klader 
I alia Herrans vader. 



172 



Forsta foret. 

unon i luften hviriiar nu som bast, 
Innan qvallen ha yi fore mest. 

Ljuft det skulle vara, 

Den som hade bara 
Himdra daler och en Men hast! 

Hvarfran kommer detta hyita fjun? 
Som ett draper! af mjuka dun? 

Snart dot bliindhyitt skiner, 

Uppsatt som gardiner 
Kring naturens tysta paulun. 

Nordanyinden blaser snalt och hvasst, 
En och annan skofyel syns och qyast, 

Bjellror klinga redan, 

Flere komma sedan: 
Det blir lif och lefyerne i hast. 

jSTyss man inom staden holls och tvangs. 

Nu man nojs ej mer med Berns och Bhnchs; 

Man skall ut till JVacka, 

Stallgaln och Norrbaclca, 
Vardshusvard och akare till gagns. 



173 

Hvart man aka skall, det far bero: 

Om det nagot ar till Stockbolnisbo, 

Aldrig miste tar han, 

Vaderkornet har ban 
Bast och siikrast till Lidingobro. 

Det blir ocksa resans mil till slut, 
Dit jag ocksa sjelf bar langtat ut. 

Hejsan! Ofver Gar det 

Batta kosan bar det: 
Der syns skymten af dess gula knut. 

Har ar folk ocb frojd uti livar skrubb, 
Har gar at i afton rubb ocb stubb. 

Kaira pa denna lake! 

Har du kannt dess make? 
Det var mums, sa f-en, tugga null! 



174 



Ett stycke reseanteckningar. 

(Sommaren 1873.) 



Jag 



natt- och kappsack har packat redan. 
Jag maste resa igen, erne dan 
En gang for alia min kropp sagt till, 
Att han blir sjuk, om han sitter still. 
En gliidje ofver mitt yasen spred sig, 
Da han beslot att ta sjalen med sig. 
Det yar af kropp en ett yackert drag, 
Som icke hiinder hyarenda dag. 
Fast i latiuot vi aro sirale, 
Jag vet att animal sociale 
Ar just hyad kroppen i fddseln yar, 
Och derfor vill han ha sjalen qyar. 
"Han yill ha sallskap," de larde mena, 
"Han morkradd ar om han blir allena." 
Jag tror fullkomligt pa deras ord — 
Men nu ar tid till att ga ombord. 
Och yill ni titta uti marschrutan, 
Sa bar det rakt opp till Areskutan 
Och kanske langre, om Odet yill, 
Som ofta staller sma npptag till. 

Jag tog afsked af tya bekanta, som skulle resa till 
en brunns- och badort, och tankte dervid pa prof e ten 



175 

Jexemia: "Hvad hjelper dig att du far iti uti Egypten 
och Till dricka af vattnet Sihor! hvad hjelper att du 
far till Assyrien och vill dricka af elfveno Phral? Det 
ar din onskos skull att du sa plagad vardor. Om du 
tvadde dig med lut och toge der mycken sapo till, sa 
synes dock din ondska dess mera, sager Herren." 

En annan van traffade jag vid samma tillfallo, som 
var stadd pa resa till utlandet och, som han uttryckte 
sig, till soderns paradisiska lander. Han beklagade mitt 
ode att ga till motes fjellens isande vindar. Vart korta 
samtal af slots med fdljande fragor och svar : 

"Kennst du das land, wo die Citronen bliihn?" — 

Nej ! jag har aldrig varit utom byn. 

Jag trifs sa godt i gamla Svealand 

Och langtar ej till nag on annan strand. 

Om soderns land du mera foredrar, 

A la bonheur! sa var sa god och far! 

Men jag vill fraga ungefar sa har; 
Kennst du das Land, wo det fins akerbar 
Och lingon, glodande utefter mon 
Och i arom langt ofver din citron; 
Kennst du das Land, som ej sin like har? 
Ich kenne es — och derfdr blir jag qvar. 



Och sa kullradc jag och mitt ressallskap pa angbaten 
Carl den fembonde ofver Bottniska boljorna till den idoga 
staden Sundsvall. 



176 

Af angan och boljorna drifyen 

Till Sundsvall, som sagdt var, jag drog. 

Den sta'n ar sa ofta beskrifven, 

Att det kan for oss vara nog. 

Att mina bekantskaper oka 
Jag kunde nu fatt mig en ny, 
Om blott jag had' velat besoka 
Hin hale i Ljusta by. 

Jag rill ej med nagon mig stota, 
Dertill ar jag alltfor human; 
Men skulie liin hale jag mota; 
Sa skulie jag ge honom fan. 



Det Tar son dag, da vara vagnar rasslade genom 
staden. Kyrkklockorna pinglade. Gubben Sallen skulie 
predika. Sommarfogiariio sjongo sina smabitar i den 
bla luften-. Vagen dammade och det bar af med rask 
fart landet oppofver. Pa Torpshammar gjordes ett kort, 
men angenamt uppehall. En aftonrisp intogs i det grona, 
och morgonrispen inmundigades dagen derpa i Torps 
prestgard, hvilket giok for sig, oaktadt prestfar sjelf for 
tillfallet ej var hemma. Jag bor kanske niimna, att rid 
Torpshammar timrades och iordningstaldes en storstatlig 
areport for Hans Maj:t konungen, som vantades. Pa 
flera andra stallen hade vi afven tillfalle att iakttaga 
samma festliga anordningar. 



Sa kommo vi rakt till Ostersund, 
Der allt stod i blomma och gront. 



177 

Och strax med en sak kom jag undevfund, 

Att stadens lage var skont. 

Ering torg och gator jag staid c mill gang 

Och gapade, rokte och teg; 

Gick ofver en bro, som ett syndastraff Lang, 

Sexhundra och trettio steg. 

Af fjeHmygg jag fick ett och annat sting, 

Ty solen nu gassade hett, 

Och korna de ramade rundt omkring, 

Att betet var aldrig for fett, 

Jag stod just beredd, som naturens van, 

Att sla pa min lyra en knapp; 

Men skatorna skrattade at mig, fastan 

Jag hyttade at dem med kiipp. 

Bet var en skandal och bevisar bestamdt 

Att skator ej ha nagot vett. 

Be tyckte val ej jag sag ut som en Jamt 

Och stockholmsbor aldrig de sett. 

Min sang var forbi och jag viindo till sta'n, 

Oaf skatorna jemt den och den, 

Och gick till bror Ocklind och pa bans altan 

Brack punsch och tog skadan igen. 



Ostersund hade en festlig pregel i anseende till det 
vantade konungabesoket. Bet fejades dfverallt, sjelfva 
residenset stod under uppstufning och en knippa stark- 
kjortlar bars ofver torget. Stadon ligger" vackert pa 
ostra stranden af Storsjon, midt emot FrSaon, som staden 
Sehhtedt. V. 12 



178 

hakat fast vid en bro, for att forekomraa dess bortfly- 
tande, hvilket, om det intraffade, skulle blifva en stor 
forlust for staden. 

Till Froso lager voro vi af officerarne inbjudna pa 
middag, sora under frojd och musik intogs i det grona, 
hvarefter vi hade nojet ase en faltmanover till hast, 
som var sardeles vacker och upplifvande. Efter denna 
angenama och rikliga valfagnad drogo vi vidare, gjorde 
en liten sjoresa pa farja och anlande lyckligt och val till 
Haste gastgifvargard. 

Sa kommo vi till en praktig gavd, 
Och ypperligt viirdfolk det fanns i den. 
Der madde vi, under den ommaste vard, 
Som peiia i guld hos var gamla van; 

Ty dot var just lian 

Och ingen ann': 
Nth Larson i Tullus, var riksdagsman, 

Det var en gudomelig Juli-qvall, 
Och larkan sjong sin lilla kuplett, 
Och solen sken pa de blaa fjell, 
Och varden skalade med oss tatt. 

Och det var just han 

Och ingen ann': 
Nils Larson i Tullus, var riksdagsman. 

Det blef for oss alia en hogtidsdag, 
Och flaggan han hissat pa hogan stang. 



179 

Gilds gafvor farms godt om af alia slag, 
Och bordet, det svigtade i hans saloug. 

Och det var just han 

Och in gen ann' : 

Nils Larson i Tuttm, var riksdagsman. 

Och timmame flogo sa innerligt fort, 
Och nu Till jag endast beratta for er: 
Att se'n vi om dagen oss rigtigt smort, 
Sa gaf han pa kopet oss nattqvarter. 

Och det yar just han 

Och ingen ann': 
Nils Larson i Tullus, var riksdagsman. 



Nasta dag gastade vi hos hans broder, som hade 
sin statliga gard nast intill. Harifran sago vi Areskutan 
pa sex mils afstand. En tarn renkalf gick pa garden 
och sprattlade och sprang emellanat i kapp med ungdomen. 
Yi drojde liingre an vi skull e, som det vanligen sker, da 
man ax hos gastfritt folk, och det ar det godt om i 
Jamtland. 

"Det hander ofta sa med det som tal uppskjutas, 
Att det uppskjutes langre an det tal.** 

Jamtland har ett gastfritt slagte, 
Hvaraf resande ha vinst: 
Erukost aio vi, som riickte 
Halfva sommarda^en minst. 



180 

Men nu yar ej tid att sola, 
Dagen snart tillandagick, 
Och bestamdt yi blifvit knola, 
Om vi drojt ett ogonblick. 



Jamtland kan raknas bland de skonaste landskap 
i Syerige. Trakten kring Storsjon ar af en oforliknelig 
skonhet rned en nastan sydlandsk Yiixtlighet. Boskaps- 
skotsel och akerbruk iiro naturliga for Jamtland med 
dess stora odlingsmarker, som ligga och Yanta pa battre 
tider, hvilka fordrojas af skogsafverkningen, som ar 
onaturlig, Men vanta flugor, det hlir val vinter! Jamtland 
har en ljus framtid att emotse. 

Jamtland ar ett magasin, 
Eullt af gomda rikedomar. 
En g&ng Bkal] dock industri'n 
Bryta upp dess las och bommar. 

Skiffer, kopparmalm och gull 
Aro fjellen icke utan; 
Den som kunde runka kull 
Oviksfjellet eller Shutan, 

Gerna in man komma vill, 
Slagtet ar pa guld begifvet: 
Nyckeln, som hor lasen till, 
Blir till slut — lohomotivet. 



Areshutan ar den storsta skuta, jag sett, och jag bar 
anda sett bra manga skutor har i verlden. Dot skulle 



181 

vara roligt att fa titta in i lasttirmmet och nagelfara 
med innehallet efter biista tycke och fcrfckilning. Are- 
skntan har en hojd af 4,924 fot, Orn man &ntrar opp 
i stortoppen, sa har man en storartad atsigt BlVer tvakten. 
Man behofver ej befara nagon krangning, ly skutaD ar 
styf och tvarsaker i alia viider. Tiden tillat o»s ej at1 
ga ombord, 

Innan vi kommo till Areskutan, bdr jag < i j glSmma, 
att vi i Kyland gjorde ett besok hos en gamma] heders- 
man till prest, dor vi spisade middag och ofverhopadrs, 
som alltid i Jamtland, med valvilja och valfagnad. Fran 
trappan hade man den harligaste utsigt ofver trakten 
kring Undersakers kyrka at ena hallet och Eistansforsen 
at det andra. Det var en tafia och en belysning for 
tillfallet, som man ej kunde trottna att betrakta. Sedan 
vi pa eftermiddagen blifvit lyckliggjorda med kaffe och 
en ordentlig presttoddy och rokt nagra glada bloss, fore- 
togs afresan under ett snart ofvergaende askvader. 

Thor, bland gudarne den framste, 
jSfarmast Oden var i rang, 
Och hans borg var ej den samste 
Uti prakt och moblemang. 

Tola sjelf om honom talar 
Och har gifvit svart pa hvitt, 
Ait han i femhundra salar 
Bodde snyggt och hyresfritt. 

Jag kommer for ogonblickct ej ilia-* mera af guden 
Thors historia och kan derfdr ej fortsfttta poemet, som 



182 

annars, till att doma af borjan, torde sakert ha blifvit 
ett ibland de allra vackraste. 

Pa qvallen anlaude yi till Dufed, der forut bestamdt 
och forordnadt var, att vi skulle kinesa, hvilket vi ocksa 
grundeligen gjorde i tullforvaltar Eodeas gastfria hus. 

Hos tulliorval tarns led man ingen nod: 
En vacker bostad upplats for det forsta. 
Och mat fanns dagen om i ofvernod 
Och ingen, Gudskelof! behofde torsta. 
For mig var getost och ragruttebrod 
Delicer, som jag ansag for de s torsta. 
Och fet och knubbig blef jag ett, tii, tre: 
Om ni ej tror, var god och kom och se! 

Midsommardagen reste vi till Tannforsen, sedan vi 
under viigcn gjort osa en glad stund hos Bergstrom pa 
Forssa. Tannforsen torde vara det statligastc vattenfall 
i rart land. Sa mycket sag jag, att hoppar man i, sa 
kommer man aldrig helskinnad opp. Ofvanfor fallet pa 
en gron plan vid en vanlig lada dukades var middag 
ur matsacken, hvarefter vi knogade vidare till Skaltjern- 
stugan och sofvo der ofver natten. Jag fick till sang- 
tacke en getskinnsfall, hvaruti jag trillade in min lilla 
person och befann mig sardeles va] konserverad. Om 
morgonen mottes vi af en regnig och kail vaderkk, 
Stallet har ett vacker t vattenfall, som ar vardt att taga 
i betraktande. Yi voro nu blott fern mil fran Eorge. 
Jag tror att det gar undan. 

Pa gastgifvargarden SlcaMugan var stort broil op, 
da, vi kommo dit klockan sex pa aftonen. Brollopsmid- 



183 

dagen skulle just borja, sedan vigseln iorut blifvit ofver- 
stokad. Yi inbjodos af varden, grossbandlaren Steensaas, 
fodd uorrman, som tillika var gastgifvare pa stallet, att 
deltaga i festmaltiden. Det var ett dubbelbrollop, som 
grossbandlaren gjorde for Ole Yoblen ocb Ane Lisabeth 
samt Peder Yigen och Marie Korsjon. Efter middagen 
voro bord anordnade ute pa den rymliga gardsplanen 
med toddy- ocb punsenanstalter. Det yill nagot vara, 
ty gasterna bestodo af minst tvabundra personer, hvar- 
ibland befann sig en rik lappfamilj. Lappen ville nu 
mera beta fjellman, om det skall vara val. Det var en 
stadad ocb forstandig fjellman. Gladjen var bogljudd, men 
anstandig, ocb valfagnaden riklig ocb tillfyllestgorande. 

"Men naar saa endelig er samled Alle, 
Hvem gammel Gjestfribed til Huset trak, 
Da giver Huset Gjenlyd af en Snak, 
Som naesten babylonisk man kan kalle." 

Morgonen derpa var frukost for bela sallskapet, da 
man kunde so 

"At udi samme Forhold Gladden hyldes 
Som Glasset ocb Tallerkenerne fyldes." 



Fran Skalstugan till Sul i Norge ar tva mil, men 
skjutsen betalas efter tre. Ejellet var odsligt ocb snoigt. 
Yinterrocken maste pa. Hu! bvad det ar kallt i Norge! 
Latom oss skynda. Levanger ar en liten trenig stads- 
■unge med ett godt liotcll, som var godt att ha under 
en regndag. 



184 

Vagen till Trondhjem ar vacker, ehuru nagra gemena 
backar gerna kunde vara borta. Staden ar prydlig, ehuru 
for det mesta bestaende af fcrabyggnader. Den bar ett 
sundt lage ocli hade for tillfallet en hog, bla himmel 
ofver sig. Hotell Britannia, der vi togo in, ar ett ud- 
umrhet Kvarter. Varclon hette Myhre. Jag tankte pa 
vinhandlar Holm i Stockholm. Stadens storsta markvar- 
dighet, Domkyrkaia, besoktes, men der sago vi af hela 
liarligheten invandigt endast hyfvelspan och plank. Den 
stocl under reparation och anordning for kroningshogtid- 
ligheterna. Lang nasa ! lnbjudna samma dag till konsul 
Dahl, som liar ett kolossalt bryggeri, sokte vi att trosta 
oss med en glad middag. Dahls beromda ol liar ej sin 
like pa hela jorden. Den stora hastmarknaden, som i 
dessa dagar pagick, var af ingen betydenhet. Daliga 
hastar och hoga priser. Marknadsplatsen heter Ihlevoldm. 
Hjorten, "Cafe Kestaurant", beJBunes i granskapet. Der 
afprofvades under musik hvarjehanda bade fasta och liqvida 
varor, och befanns allt vara ganska godt. 



Eomsdalen, som ar 6 mil lang, bar en gigantisk och 
afventyrlig natur, som kan vara intressant att taga i 
betraktande och gapa pa en vacker sommardag, men der 
jag ej skulle ha nagon lust att bosatta mig. Det fore- 
foil mig, som om naturen vid nagot tillfalle haft berg 
till ofverlopps och ej vetat i hast hvar hon skulle gora 
af dem, utan staplat upp dem huller om buller i Eoms- 
dalen som i ett magasin. 

Gastgifvargarden Aak bar ett behagligt lage och vim- 
lar om somrarna af engelsman, som ha god trefnad i Norge. 



185 

De engelman aro laxmetande man, 
For noje dock mer an for magen. 
De meta och meta och meta igcn 
Ocli meta till domedagen. 

Har och dev pa gastgifvargardarna i Norge star pa 
en tafia anslaget: "Veifarende och ^aerboende, som maatte 
see nogen Beskadigelse paa Telegraftraaden af Grene eller 
Blade ligger over samme, anmodes om velvilligen at 
melde det till den herboende Opsynsmand." 

Vid Aak reser sig Romsdalshornet med en svindlande 
hojd och visar sallan sin spetsiga kagia alldeles molnfn. 
En engelsman liar for en betydlig snmma kept dfversta 
spetsen, till hvad andamal, vet ban bast sjelf. 

Vid hotellet var en areport af granris upprest for. 
Hennes Maj:t drottningen, som viintades och for hvilken 
nattqvarter var iordningstaldt. En half mil derifran 
ligger den lilla kopingen Veblungsnses vid Isefjorden, och 
der lag korvetten Balder, som sknlle fdra Hennes Maj:t 
till Trondhjem. Yi kommo en dag for ut till kopingen, 
innan den hdgtidliga embarkeringen skulle forsigga, 

Och plotsligt jag en vacker tan a sag, 

Eotograferad iir den redan vorden: 

Vid Veblungsnses korvetten Balder lag 

Och svalkade sin kol i Isefjorden. 

Och solen glanste ofver fjellens vag, 

Och blomstersmyckad som till fest var jorden. 

Hvad Made? Jo, att lyckan sa bedr^f, 

Att vi till middag lingo bjudningsbref. 



186 

Det var en sondag, som jag ej kan glomma, 
Da Eriggas son med smak och elegans 
Gaf nriddag, hraroni yi ej kunnat dromma, 
En akta svensk, med 6*1 och. pomerans. 
Det smakte godt att sve?iska biigarn tomma, 
Och nar den tomdes, gick det som en dans. 
Det maste medges, att man ofvermattan 
Fortraffligt mar pa Kongl. svenska flottan. 



Dagen derpa, som var en varm och solig sommardag, 
gick drottningen ombord, helsad af folkets jubel, som 
synbarligen uttryckte dess gladje att se Hennes Maj:t. 

I Komsdalen bor man ta i betraktande SlettafoTsen, 
hvars fall ej ar sa hdgt, men utmarker sig genom den tranga 
bergoppning, hvarigeaom vattenmassan stortar sig med 
iorfarlig kraft. En bro loder ofver forson, i fall man 
har mod och lust att titta mat dalen. Vill man se de 
skonaste fjellformer, sa har man dem till hands i Trold- 
tinderne. llomsdalshornet ar 4,400 fot i viidret 

Gudbrandsdalen ar beromd for sin fagring och for- 
tjenar det iifven. Lougen slingrar sig genom bdrdiga 
dalar under hoga skogbevaxta fjellvaggar. Korge har 
inga hvad vi kalla bondbyar. Enstaka stngor blott har 
och der, och, de se just ej sa treniga ut. Eagon hvit 
gardin far man saltan se i nagot fonstor. Godt och hygg- 
ligt folk traffade vi ofverallt, Har och der ser man en 
Saeter. "Ordet Swter," sager nagon forfattare, "eger en 
fortrollande kraft. Det malar for de ileste en tafia af 
rild och sublim natur. I den klara luften sta de lysande 



187 



snofjellen tydligt, till ocli rued vid horisonten, och bilda 
en kraftfull kontrast mot de vilda fjellvaggarno ocli dc 
kaotiska, stensadda fatten i Sffiterns grannskap. I Seeter- 
dalen betar boskapen, och utanfor stugan star vaUpigan 
och lockar dem med rop och sang." Men jag liar hort 
att det skall vara ratt osnyggt och otrefligt i saeterstu- 
gorna i Eorge. I Gudbrandsdalen larer man dock kunna 
patraffa sseterstugor, som utan och innan motsvara den 
idylliska trefnad, som man sett framstallas pa Tidemands 
tanor. En Sseter pa Dovrefjell sago vi, som lag sardeles 
treliigt belagen vid en lang och smal sjd, vid foten af 
ett praktigt fjell, kalladt Blahuvet. 1 Avsjon fiskas harr 
och foreller. Vid en bro, som gar ofver en a, spisade 
yi ur den pa en klippa uppdakade matsaeken. 

Dumbaas gastgifvargard, 2,000 fot ofver hafvet, ar 
for resande ett sardeles godt 'kvarter', der man tillika 
bar postkontor och telegraf och en utmarkt viird. Ack! 
duglada Sievert Dumbaas! 



Att aka uti karriol 
Jag forr an nu har aldrig gjort. 
Man sitter som uti en stol 
Beqvamt och kommer fort. 
Man har en hast, forstas, framfor, 
En gutt bakut och sjelf man kor. 
Sa gar det backe opp och ned 
Och lugnt man foljer med. 

Man aker utan nagot brak, 
Om notabeue mau sa vill. 



188 

Med skjutsbond slar man sig i sprak 
Om man har lust dertill. 
Man tager efter eget val 
Hvad samtalsamne man kan ha. 
Och far man icke svar pa tal, 
Sa mar man lika bra. 

Och tycks var tanke stilla sta 
Och ej tycks vilja komma loss, 
8a tutor man cigarren pa 
Och drar ett gudabloss. 
Da sattes blodet i omlopp 
Och sjalens tiygt far battre fart 
Och tankons dammar springa opp, 
Och allt blir Ijust och Mart. 

An backar oppfdre och an 
Dylika utfore man far. 
Och bundtar utaf engelsman 
Man traffar der ocli hyar. 
Och morgon- eller aftondags 
Man ser dem lugna sta vid sjon 
Att lura at sig Gorges lax 
Med flugor och med spon. 

Af gammalt kanner hvar och en 
Att Forge ar i matyag klent; 
Men lanclet, fast af bara sten, 
Ar meget smukkt och peent. 



189 

Af forsar imns del ofverflod 
Ocli f j ell, som hugga sonder skyn, 
' Men solsken ar som knaekebrod 
En ytterst sallsam syn, 

Gastgifvargardarne med fog 
Man kan dock icke klaga pa: 
Pilbunke far man skaplig nog 
Och Oring likasa. 
Pa mig slar killingstek ej an, 
Och granax star ej till att fa; 
Men farsk, kokt lax man ata kan 
Sig puckelryggig pa. 



Holager ar thesKkes en praktig giistgifvargard, der 
yi af vardfolket blefvo pa det giistfriaste emottagna. 
Yarden hette Peder Bjornson Holager. Vardinnan visade 
oss en vacker broseh, som drottningen forarat henne. 



Lillekammar ar en liten peen by vid Mjosen, med 
ett rigtigt finfint hotell, som kallades hotell-Hammer. Der 
togo vi nattqvarter. 

Morgonsolen sken pa Mjosens Tag, 
Vattenytan som en spegel lag. 

JLngfartyget pep och skull c ga, 
Tiden inne var att hoppa pa. 



190 

Uppa bryggan sag man Tanner sta, 
Och der pussades man, tva och tva. 

"Adjo!" skreks, da angarn utat gled. 
Adjd, Lilleliammer ! skrek jag med: 

Undra ej, att du mig sorgsen ser, 
Aldrig dig i lifvet ser jag mer. 

Jag dig bjuder fritt bad' opp och ned, 
Om du vill till Eisvold fdlja med. 

Angbaten Skidbladner, byggd i Motala, ar en vacker 
och elegant bat med en sardeles utmarkt restauration. 
Hallskapet ombord var litet, men honnett. En herre, som 
var nte pa en nskrcsa i Mjosen, gaf mig en lektion i 
fiskkonseryering, som jag vill anfdrtro fruarna. 

"Stor stromming, farsk sma sill, eller sma sik lagges 
i en lada med salt. Ett hal gores i botten pa ladan, 
som sedan hanges upp atta dagar. Sedan tages fisken 
upp och lagges in igen pa samma satt med nytt salt. 
Fisken far en utmarkt smak och bibehaller sig aret om ? 
som om den yore farsk." 



Kristiania var mig ej beskardt att taga i betraktande, 
utan nodgades jag skilja ' mig fran mitt angenama res- 
sallskap och genast begagna fdrsta bantaget till Sverige. 
Kristiania far jag se en annan gang ! — alldeles som en- 
gelsman, som fdrsof sig da han skulle se midnattssolen i 
Haparanda. 



191 

Och lyckligt snart jag ofver gran sen yar 

Och tankte hit och dit uppa atskilligt, 

Och slot med att i Karlstad stanna qvar 

Och inte fjeska mer an ratt och billigt. 

Och detta hade till sin goda fdljd, 

Att jag med tacksamhet ? som hofs en kristen, 

Mig mojade hos yiinnen Liljeskold 

Och reste klockan fern pa morgonqvisten. 



Att resa sa har hela Norge omkring 
For roskull och ej i affarer, 
Ar dyrt utaf hin, men det gor ingenting, 
Da man reser — med millionarer. 



192 



Pa jernvagen. 

Liti jernvagskupen 
Salt jag resfardig re'n 
I mitt stoppade horn. 
Och i morgonens sken. 
Genom gluggen pa dorr'n 
Sag jag snart Sodertorn, 
Med dess dalar och berg 
Uti sommarens farg 
Superfin i kulorn. 

Ilimli'ii glansando tin 
Lyste molnfri och rcn, 
Bla som ultramarin. 
I ett hal pa gardin 
8 tod med facklan i hand 
Dagens pappa och sken 
Ofver blommande land. 
Uti dal och pa sliitt, 
Uti lund och i skog 
Emot solguden log 
For hans artighets skull 
Att forse sa komplett 
Hennes var-toalett 
Med sitt flammande gull. 



193 

Ocli jag. tankte: "0, att 
Jag pa rappMna satt 
Ocli fick skota min torn!" 
Och att nu ett tu tre 
Hoppa ur min kupe, 
Yar min ogonblicksdroin. 

Men det Yar ej sa fatt, 
Ty jag satt, der jag satt 
I mitt eviga horn. 
Som med fangskjuts jag gatt 
Satt jag liksom for brott 
Instangd af konduktorn. 
Och min irrande blick 
Knappt ett ogonblick fick, 
Der jag satt inom las, 
Har och der af natur'n 
Se en skymt genom burn. 
For hans skull den filur'n, 
Konduktoren, forstas ! 

Finns det nagon ide 
I en jernyagskupe? 
Ingenting far man se: 
Man far fram som en rind, 
For natur'n som en blind 
Ofver bro, genom grind, 
Genom berg som en pil, 
Genom skog som en il 
Far man mil effcer mil 
Sekhtedt. V. 13 



194 

Och far knappt sa pass fred, 
Att man kan hinna med, 
Fast aptiten ar frisk; 
Att i mag-en fa ned 
Uti hast vid en disk 
Lite kott oiler fisk 
Och af krafs lite hvart 
Pa en qyart. 

Sitter jag i kupen, ■ 
Domnar snart mina ben, 
Om de ej domnat rem. 
Man blir dum som en span, 
Tankegafyans forman 
Ar man nastan ifran. 
Ooh man kiinner bestamdt 
Ait man ^timing blir jemt, 
Ty man ar allt i ett 
Samma imbad iiti, 
8om ett tnrkiskt sa hett, 
Samma qyalm, samma svett 
Att man kollrig kan bli 
Och forbi. 

Midt emot i kupen 
Sitter handelseyis 
En kamrer, som har snus, 
Med ett hjerta af sten 
Tar han pris efter pris 
Och med blahyit nasduk 



195 

Gor en geste sa gemen, 
Att man just kan bli sjuk. 

Sedan fastes var bHck 
Pa en fru, som har skagg. 
Hon ar knotig och lang, 
Har pince-nez och tunique, 
Och som godt underlagg, 
Da hon lutar mot yagg, 
En ofantlig chignon, 
Jag ej den, om jag fick, 
Ville rora en gang, 
Om jag an hade tang. 

Kast intill har sig satt 
En patron, som ar tjock 
Ett par ganger som jag. 
I sin guldgula rock, 
I sin snusbruna hatt, 
I sin grasprangda lock, 
Som af solen ar vat, 
Ger han verlden god dag 
Med dess myckna besvar, 
Snarkar till mellanat 
Med en fruktansvard pust, 
Att man hoppar till just 
Si sa har. 

Sitter sedan en fru 
Med en skrikhals till son 



196 

Icke allt langt ifran, 
Da kan hvar och en ju 
Liksom jag fmna latt 
Att man har det komplett. 



197 



Pa landet 

Um jag radde om dig, lilla sota stuga, 
Baddad in bland lonn och doftande syren! 
Djupt jag skulle mig for fru Eortuna buga 
Och i storsta hast mig etablera se'n. 

Jag* mig skulle noja 

Och. ej langre floja 
Efter lyckans gunst pa mina korta ben. 

Har jag skulle bo, som uti Manures hinder 
"Fordom lycklig bodde fader Abraham, 
Englar kimde har fa lika glada stunder 
Om mitt basta 61 jag at dem satte fram. 

Har jag skulle larfVa 

Sa min teg och harfva 
Och ga sjelf i vail med mina far och lamm. 

Angen star i blom och bugar sig for vinden, 
Ho, sju atta skrindor fick jag har yid pass. 
Bruna falen star och tigger brod vid grinden: 
Han skall dra mitt ho, och sjelf jag kor mitt 

Har har skogen orrar, 

Gaddor och abborrar 
Tumla om i skuggan af den grona vass. 



198 

Boligt ar att se hur honsen ga och plooka, 
Se hur stolta tuppen flyger upp och gaL 
Der tva kossor ser jag frodiga och tjocka: 
For min ladugard ar det ett lagom tal. 

Elott hvad som ar nodigt, 

Intet ofVerflodigt 
Finnas far hos mig i uthus eller sal. 

Har jag skulle sitta mangen qvall i skuggan, 
Njuta Guds natur och njuta om igen, 
Dricka hembrygdt 61 och blossa rok ur snuggan, 
Hora trastens sang och tjusas utaf den. 

I en frid som denna 

Djupt jag skulle kanna 
Att naturn ar gubbars allrabasta van. 

Om jag radde om dig, lilla sota stuga, 
Baddad in bland lonn och doftande syr&a! 
D J u pt jag skulle mig for fru Fortuna buga 
Och i stdrsta hast mig etablera sen. 

Jag mig skulle noja, 

Aldrig mera noja 
Efter lyckans gunst pa mina korta ben. 



199 



Hit och dit 

(Sommaren 1874.) 

Jag far ocli. flack ar stundom bit och dit, 
Fastan det blir blott nigra mil i sender; 
Men om man ocksa far blott bit for bit, 
Sa kan man komma till bra manga lander. 
Och vill man hem igen tillbaka hit, 
Sa sker det lattast om man atervander. 
Se'n bar man ju fullbordat, eller hur, 
En storre eller mindre rese-tur? 

En storre eller mindre rese-tur 
Kan pa det hela vara just detsamma, 
Blott man ej reser uti ur och skur 
Och ej nar vagarna for mycket damma. 
Man flyger ut if ran sin hvardagsbur, 
!Na* man det basta vadret kan anamma: 
Och bar man vadret efter onskan fatt, 
Sa bar man valt ett vader, som ar godt. 

Och bar man valt ett vader, som ar godt, 
Sa star man sig pa resan for det mesta. 
Man slipper fa sitt pickpack genomvaU 
Och man ar glad och vanlig mot sin nasta. 



mo 

jSTaturen njuter man i ofvermatt, 

Och tar man in hos nagon van att gasta, 

Sa ar bans yanskap nilstan oerhord, 

Ty vadret ar sa larapligt for bans skord. 

Och ar blott vadret lampligt for hans skord, 
Da kan man gerna fb'lja sina nycker 
Och helt trankilt, af inga skrupler stord, 
Kinesa vecktals, om man trifs oca tycker. 
Men mulnar himlen som till nederbord 
Och varden nacken emot himlen knycker, 
Da spar man in en mangd af obehag, 
/ fall man reser genasL Sa gor jag. 



201 



En titt i Ryssland 1874. 

Bref fran en van pa landet. 

(l anile hedersvan och broder! Ar det da verkligen sannt, 

att da skall resa till Kalmuckemas land? Hvad i all 

yerlden skall du till Kyssland? Ata kaviar, lukta hvitlok 

och komma hem med stinkande skodon! Ar icke Sverige 

stort nog att resa uti for en sa liten gubbe som du? Du 

har ju annu ej yarit i Dalarna och icke heller pa Gotland ; 

och da du inte yarit pa Gotland, sa har du ingenting 

intressant att beratta for Eyssarna, da du kommer dit, 

Det tjenar till ingenting att afrada dig fran att resa, det 

yet jag pa forhand, emedan pa din norrlandska envishet 

skulle mina sunda framstallningar aldrig hafya nagot 

inflytande. Kes derfor bast du gitter, men for atminstone 

en ordentlig dagbok under resan, sa att jag sedan i dina 

reseskildringar matte fa nagon ersattning for den tid jag 

nodgas umbara ditt angenama sallskap, hvilket jag just 

yid denna tiden hade lofte att fa atnjuta bar ute pa 

landet. Jag hoppas emellertid att du snart kommer igen 

och onskar dig nu derfor en lyckosam resa. Ett par 

tofflor kan du kopa i Eyssland, om du kommer ofyer. 

Min hustru behofyer dem; men tag dem sa mjuka som 

mojligt ... ( 

Hastigast gamle vannen och kogubben 

Z von Y. 



202 



Min dagbok. 
Den 27:de April ar 1874 klockau i/ 2 2 pa dagen 
gick jag ombord pa det nya praktiga angfartyget Pitea, 
bugade mig for dess befalhafvare Jacob Sundberg och 
tog min blifyande och flytande bostad i ognasigte, samt 
fann att allt var ganska godt. Synnerligast fastade jag 
min uppmarksamhet pa fartygets batar och lifraddnings- 
bojar, hvilka jag med valbehag fann vara i basta ordning 
och skick, sa att jag sag mig med sakerhet kunna parakna 
trod och styrka i motgangen, i fall det skulle behoiVas. 
En yiss odslighet radde ombord, ty jag sag inga passagerare. 

Jag ett bekymmer hade, 
Som stamde ned mitt mod. 
Om jag for dig det # sade ? 
Du kanske mig forstod. 
Mig ingen kan formena 
Att denna tanke ha: 
Att menniskan allena 
Mar aldrig rigtigt bra, 

Jag stod och ofverlade 
Och tankte ackurat: 
Den som nu bara hade 
En hygglig reskamrat! 
Jag fruktade bli titan! 
Men om min gladje dom, 
Da sist ombord pa skutan 
Kom Major Wennerstrom, 



203 

Och nu var ingen fara, ty i allra sista stunden 
kommo efter hvarandra Here glada fysiker af bade herrar 

och darner. Bland andra lojtnant S g, forsedd, 

utom med nodiga reseffekter, afven med en utmarkt sprak- 
lada. Ett godt snacketoj ar en valsignad sak pa resor 
till lands och sjos. 

Klockan 2 afgick fartyget, atfbljdt af sin stallbroder, 
angaren Lulea, Kapten Ankarorona, bad a for samma rederi 
stadda pa vag till Kronstadt i den yackra afsigten att 
hemta rag och mjol if ran det rag- ocli mjolrika Eyssland. 
Deraf kan ses att ri inte reste for roskull. Ingen reser 
for sitt noje skull denna ticl pa aret, om man icke ar 
intresserad i fore tag et. 

Da yi passerat Kodjupet, spisades mid dag och man 
onskade liyarann en lycklig och angenam resa. Eestaura- 
tionen ombord ar sardeles utmarkt och uppassningen, 
bade midskepps, akter och for, i hogsta grad beromyard. 
Samma fdrhallande larer vara radande afven pa Lulea. 
Sandhamn passerades klockan 6, TuMaggan hissades, 
men bara pa half stang. Anledningen obekant. "Dtanfor 
Gronskars fyrbak borjades rullningen, men af lindrig 
beskaffenhet. Damerna forsvunno, och en och annan nians- 
person drog sig forsigtigtvis in i sin hytt. i)etta hindrade 
ej att en och annan mera sjdvan tog sin lilla tuting och 
vid cigarren betraktade hafvets "oroliga sdllar". 

Far man pa det vida haf, 
Som intraffa kan ibland, 
Ihir man alltid kanning af 
Att man inte ar pa land. 



204 

For heir ^eptun jag ej kan 
Tycke fa det minsta grand. 
Storsta skepp mod rigg och man 
Ar ett fnask uti hans hand. 

Ingenting kan halla hop, 
Mr han rigtigt braka vill. 
Ofta far man sig ett dop, 
Att man vet att man ar till. 

Plotsligt ser man sin peruk 
Hogt pa kammen af en sjo. 
Ofta kan man bli sa sjuk, 
Att man tror att man skall do. 

Innan man vet ordet af, 
Kan man petas ofver bord : 
Hafvet ar en gammal graf, 
Ni kan tro pa mina ord. 

Jemt man vara skall pa vakt: 
Ingen ro och ingen fred! 
Hafvet ar, som jag har sagt, 
Ingenting att leka med. 

Hafvet ar icke alltid sa beskedligt som nu var fallet. 
Det ar icke langesedan jag sag det i vildaste raseri. 

Jag for pa hafvet, det gick opp och ned : 
Min Gud, min Gud! ' Ni skulle varit med. 



205 

Nordvesten bet och slet i stitaf <><•!» tlfig, 
Och som en spruta var hvarenda vig. 

Kaptenen, ddf for vind och boljors hot, 
Stod som en varg och grinade emot. 

Det ser man, att man umgas kan med fan 
Och vara lugn — om man ar bara yan. 

Tisdagen den 28:de gingo vi under hyggligt yader 
med 9 knops fart. Dagen tillbragtes med lasning, musik, 
prat och atning. Is syntes bar och dor drifva omkring 
i det ode hafyet Pa, qyallen syntes en fyr, som jag 
tror hette Ekholmen. Lojtnanten bjod pa karavanthe, 
som ban hade med sig. Manen roade sig med att forsilfra 
vagtopparna, sa manga ban kunde fa tag uti. 

Manen ar min basta van: 
Gammal karlek aldrig rostar. 
Ingenting bans vanskap Irostar, 
Aldrig han mig svikit an. 

Tyst han gar med lugn och sans, 
Som det hofs en vakt om natten, 
Och jag vagar nastan att en 
Punktligare aldrig fanns. 

Alskar att pa fredlig fot 
Jemt sin pligt mot jorden fyUa. 
Ingen honom kan beskylla 
Att ha gjort en mask emot. 



206 
Titta hur han vandrar der 
Uti ljus och klarhet bara. 
Tank hvad manljust der skall vara, 
Da det ar sa manljust har. 

Gerna jag med hononi bot, 
Der han gar i molntulubben : 
Hcrre Gud, hvad han ar sot, 
Den som finge pussa gubben! 

Under natten passerades Hogland. Isbitarne dansade 
omkring oss,. och emellan dem visade en och annan sjel 
sin svarta trindskaile pi morgonqyisten. Fran en liten 
fingb&t kom lots ombord for att be oss yara valkomna 
till Kronstadt. Han talade bra svenska, men brot annu 
battre pa finska. 

Sa kommo yi in uti Kronstadts hamn 

Och fingo tulltjensteman se. 

Yi maste uppge yara arliga namn 

Och oss underdanigt bete. 

De nogsamt sago i papperen ner 

Och sedan pa oss och kapten, 

Det gor ingenting att jag biktar for er, 

Att yi darrade pa yara ben, 

Och se'n de fdrseglat var packning med bly 
Och fatt sig en rafflande sup, 
Da kande man sig som en menniska ny, 
Da de knallade ned i sin slup. 



207 

De hade uppfylt yederboraiules bud, 
East tjensten var allt utom rusk. 
Jag tankte och suckade: Herre nrin Ghld, 
Hvilket fult och onodigt patrask ! 

Mellan Kronstadt och Petersburg gar Sngb&t lyra 
ganger om dagen och resan ar gjord pa halfaiman timmo. 
Fran Kronstadts hamn fardas man pr droska nod till 
angbatsbryggan, som ligger ett godt stycko if ran. Tju-u 
kopek kostar akningen, och den ar icko mora, viinl, 
erne dan man aker samre an pa nagon svensk rapphona. 
Droskorna aro for det mesta ensitsiga utan nlgot rygg- 
stod eller nagot pa sidoma att halla sig fast yid. Man 
sitter som pa en pianostol eller en uppskrufvad kontors- 
stol. Man far balansera bast man kan, medan kusken, 
som ar af tarfligaste utstyrsel, kor med en brinnande 
fart ofver den daliga stenlaggningen, sa att man hoppar 
opp och ned, som om man barbacka red pa en hast som 
stoter. Bjuder man till att gora nagon anmarkning, sa 
syarar ban bara dobraf och korfmed den storsta sorgloshef 
till det bestamda malet, 

Yid angbatsbryggan koper man biljett, som kostar 
1: 50 svenskt, och gar ombord pa en ganska stor och 
bastant angbat med kolossala hjulhus och en salong med 
helgonbilder och tailor med religiosa framstallningar. 
Storsta delen af passagerare utgores af marinknektar. 
Byska offlcerarne se mycket trefiiga ut, Soldaterna ato 
salt och brod, sa att det gnistrade om apparaten. Offlce- 
rarne ato bifTstek och drucko karayanthe. Tror jag det! 

I Petersburg visiterades vara reseffekter, men pa 
ett mycket fdrekommande satt. Tullgubbarna sago nog 



20* 

att vi voro folk, som det ej var radligt att leka med. 
Stadens lage ar lagt och sankt. Deraf komraer troligen 
namnet: Sankt Petersburg. Emellertid hapnar man ofver 
det stolta och storartade hos en sadan ungtupp till stad 
som Petersburg. .Jag menar en orn! 

Vi togo in pa liotell d'Angleterre, lielt nara Isaks- 
kyrkan med sin kolossala guldkalott, som utsags till var 
ledningafyr vid vara strofverier kring gatornapa egen liand. 
Hotellet var stort och praktigt. Det fdrsta, som vi 
anmarkte, da vi kommo in, var en egendomlig spottlada: 
en lada med lock, som flog opp, da man tryckte pa 
knappen af en upprattstaende kapp. Sedan man begagnat 
ladan, slog locket igen med fart, som om ingenting handt. 
En af sailskapet anmarkte, att ideen var god, emedan 
morgontwpparna ej kunde ilyga bort, utan voro i sakert behall. 
Hvar och en som reser till Petersburg vill jag rada ' 
att han tar med sig en kappsiick med kliider och en dito 
lika stor med rublar. Allting ar dubbelt dyrare an i 
Stockholm ; mat och vatvaror, pepparkakor och ullstrumpor, 
skodon och nattmossor, papyrosser och peruker, hvitlok 
och apelsiner! med ett ord allt som man kan upptanka. 
Endast ett lysande undantag vet jag, och det ar akning. 
I sparvagn eller droska aker man billigt. For 20 kopek 
aker man langa vagar. Betalar man mera, sa aker man 
annu langre, och sa undan for undan. 

JSTewanoden var packad med drifis, som dansande 
drog oss om nasan med ganska kyliga ilagtar, under det 
den passerade staden, for att navigera i Ostersjon. Enligt 
Eyssarnes mening, ar den skyldig att vara undan till 
den 13 Maj, da 1 Maj firas i Petersburg. 



•209 

Ulan afseende pa vadierleken, mSste vi resenarer 
bittida och sent vara ute och gin*, tor at1 p8 den kortu 
tid, som stod ess till buds, kunna so atminstone nagot af 
allt hvad den praktiga kejsarstaden liar att bjuda pa. 
Jag tanker alldeles icke i den liar dagboken besviira, mig 
med att beskrifva Petersburg och dess markyardigheter. 
Det ar myeket lattare ocli beqvamare att be hvar och 
en, som onskar gora s tad ens n arm are bekantskap, att resa 
dit sjelf ocli mod egna ogon se och begrunda; ty sa ha 
vi gjort och sa anser jag livar och en bor gora. 

Likval bor jag ej undandraga mig att papeka hvad 
som vid ett kort besok kan vara sevardast, det ar: Ami- 
ralitetsplatsen, Peter den stores staty, Isakskyrkan, Kasan- 
kyrkan och dessutom minst I'M) kyrkor, if all man ar 
myeket kyrklig utaf sig; Vinterpalatsot, Marrnorpalatset, 
Nikolai och Katarinas staty er, Senatcns palats, Eremitaget 
och Here tusen privata paiatser. Isakskyrkan med sin 
stora kupol af klara guldet ar val bland det miirkvardigaste 
man kan se i Petersburg. Men hapnar ofver den prakt 
och rikedom af guld och adla stenar, som finnes samlad 
i en kolossal myckenbet inoni dess murar. Man hapnar 
emedan man aid rig kunnat tanka sig nagot ditat, afven 
om man hort och last de ntforligaste beskrifningar der- 
om. Newski perspektiv vacfeer er beundran, Bazarer ser 
man der med otaliga butiker, der herrar och darner vimla 
i olika bestyr och funderingar. Hiir kan man se lika 
tokiga tVuntimmeiv-hattar som i Stockholm. Do rysfca 
damerna aro till sin klddsel temligen lika vara Stock- 
holmska: samma tillkranglade och osmakliga toaletter! 
Jag tankte pa Erik Bogh: 



Sehlstedt, 



14 



210 

"Enhver lille froken, der vil fblge med sin tid, er- 
kjender uundgaeligheden af, at hendes ansigt og frisure 
tilsammen far ett hestehoveds langde, og at der nederst 
pa hendes ryg forudsattes eller rettere bagudsattes en 
dromedarpukkel, ti: Her re Gud! man er jo dog nod tiJ 
at 86 ud som et menneske!" 

Sa kom jag ihag Egron Limdgren : 

"Huruvida icke moderaseriet, isynncrhet bland frun- 
timmer, verkligen narmar sig till svagsiuthet, maste lem- 
nas till medicinska fakultetens afgorande. Atminstone 
torde denna modesjuka tills vidare bora anses sasoni en 
for den sanna kulturens blomstring vadlig farsot." 

Och sa kom jag ihag mig sjelf : 

Hu'r hb'gt jag vet att qyinnan hogaktas skall, 
Hon klar sig S oin ett spoke i alia fall, 
Och derom bar viil ingen ibland oss tyistat. 
Att bli sa ful som mojligt lion slar sig pa, 
Man ser pa hennes dragt ifran topp till ta, 
Att smak for estetiken total t lion mistat. 

Pa tya dagar kan man i Petersburg ej hinna att se 
mycket. Den 29:de April yar kejsarens fodelsedag. 
Qvalleii forharligades med storartade illuminafioner och 
en storartad balett pa teatern, och ingenting annat. Jag 
forsakade danskonsten, emedan jag for min del tyckte, atl 

Tre rub el for en biljett 

Yar for mycket for en balett. 



211 

Dagen derpa var stor militarisk st&1 pa Marsfaltet. 
Derom kunde man ej fa nagon kunskap i tidningarna, 
emedan nagon sadan ej kunde tryckas pa en helgdag, sad an 
som kejsarens fddelsedag. Saledes gick jag miste om har- 
iigheten ocli fiok endast se ett regemente hastgardister, 
som tried spel och fanor aterkommo derifran. Musiken 
var vacker, men hastarne iinnu vackrare. 

Den 1 Maj var dagen klar och solig. Jag lemnade 
Petersburg i all dess glans och aterreste till Kroirstadi 
pa samma lagaiide satt som jag kommit derifran, glad 
att fa nra fdrsta Maj pa svensk botten, clet vill saga ang- 
baten Pi tea. Jag tror, det duger: en glad och treflig 
middag om bord hos kapten Sundberg och en dito aftoit 
pa dfligt svenskt Djurgardsmaner ! 

Dagen derpa utbrdt on forfarlig storm med snoyra, 
som varade mest hela dagen. En glad middag om igen 
pa Lulea, med thy atfoljande aftonunderhallning hos kapten 
Ankarcrona, forsonade oss helt och hallet med vaderleken. 
For min enskilda del tanker jag af bada dagarne lange 
ooh vill behalla ett siirdeles angenamt minne. Lefve 
kaptenerna, bolag och fartyg! hurrej ! 

En storm i Kronstadt later om sig varre an nagon 
annan, ty tjutet och hvinandet i de otaliga och tatt samman- 
packade fartygens tackel och tag jemte sjomannens eviga 
ohoj och. hivej ! ar my eke t mera dofvande och fruktans- 
vardt an pa nagot annat stalle, atminstone som jag sett. 
Lagger man da afven till schdarnes grymtande sprak- 
sammelsuriuni, sa ar det rigtigt dobra harasclia! 

Kronstadt ar Eysslanis vigtigaste sjofastning och det 
egentliga varnet for Petersburg, som ligger 5 i/ 2 mil der- 



212 

ifran. Staden ser ut som Carlskrona: trakig och med 
breda gator. Kronstadt ar anda ingen smastad : 60,000 
menniskor tyckas sla sig ratt bra ut pa sina inkomster 
af handel och sjofart. Ear ar myeket att se och beundra, 
men da vadret ar daligt och ruskigt, sa forlorar man 
lusten att lustvandra mer an nodigt ar. 

Uti Kronstadt jag gick, fast ur himmelens sky 
Kegn och hagel i ymnighet foil, 
Och jag staden besag, fast mitt resparaply 
Jag bestandigt for ogonen holl. 

Och jag sjoknektar sag med fdrtraffligt humor 
Defilera min nasa forbi, 

Och en sallsam musik blaste takten framfor 
Medan trummorna stanide uti. 

Och do blaste, sa ogonen hvalfde sig ut, 
Ett entonigt tututteritu, 
Ocli tututteritu blef det anda till slut, 
Och jag hor samma toner annu. 

Jag officerare sag i kapotter och gull, 

Jag sag folk uti tvister och skamt. 

Jag sag bam uti smuts och kaptener pa lull, 

Och madamer i trasor alltjemt. 

Och pa dockor och skepp gaf jag granneligt aki, 
Jag sag dufvor i tackel och tag. 
Jag sag kranar till sjos, jag sag Kejsarcns jaki, 
Jag sag "bordingar" fulla med rag. 



Ocn jag sag en bazar med allt mojligt uti, 
Jag sag nunnor ocli sjoman pa kryss; 
Jag sag tagverk och skinn, jag sag tra8nidori, 
Jag sag skodon, som luktade Ryss. 

Och hotell Rosalie jag bland annat besag, 
Under det jag kring gatorna strok. 
Med mitt saUskap jag at kaviar och pirog 
Och drack ronnbarsjjkor pa forsok. 

Och yard inn an charmant emot gaiterns yar: 
Henries namnsdag del var saratna dag. 
Och pa fcyska lion bad oss en stund stanna qvar, 
Och sa bjod hon pa vin ofver lag. 

Ocli en sjoofficer, som var 1'inne till bord, 
Slog sig ned ntan tyekan och sol. 
Att Stockholmaro so, blot' lian slutligt sa rord. 
Att ban rakt af fortjusning blef knol. 

Och vardinnan oss bjod uppa tavta jemval 
Och vi skoljde med sherry den ner. 
Efter frukosten togo vi hjertligt farval 
Med on bock uppa Stockholmskt maner. 

Och nar klockan slog tolf, just som tolfslaget dog, 
(lick ett skott, att jag nastan blef stum. 
Och jag tankte: om Stockholm den seden antog, 
Yore inte den saken sa dum. 



214 

Ocli jag sag nagot stort uti regnluften # sta, 
Och jag undrade forst och gick train: 
Oeh S tor-Peters staty stod och trampade pa 
Carl den Tolftes baner. Det yar skam! 

Se'n jag skadat rnig trott, rann det bjert i min hag, 
Att I llyssland vi ha en koloss. 
Och af allt hvad jag sag uti Kronstadt, jag sag, 
Att jag inte med Byssen vill slass. 

Ukraine, Bessarabien, Astrakan och Kasan m. m. 
hann jag ej besoka. Por den korta tiden nodgades jag 
iifven forsaka nojet att fiska star i Wolga och yaska dia- 
manter i Ural, Tiden yar inne for afsegiingen. Bade 
Lulea och Pitea yoro fullastade med rag och mjol, och 
med den storsta forsigtighet k ran glade do sig ut ur det 
troligen trangaste af alia utseglmgshal i verlden, for atl 
komma ut i ett friare och renare yatten. Vadret yar 
godt, fastan yinden yar emot. Kapten Sundberg gjorde 
i hast en ofyerhalning eller monstring ombord, innan yi 
koramo rigtigt i gang. 

A ro alia fruarna med? Ja ! 

Proknarna? Ja! 

Major en? Ja! 

Lojtnanten? Ja! 

Skeppsmaklarn ? Ja ! 

Poet en? Ja! 

Saledes aro alia torsamlade har? Ja, kapten! lefVe 
kapten ! 



215 

Vi viftade at Kroustadt, upplifvade ;ii* den Ijufya 
kanslan att vara pa hemvagen. SinnesstSmningeii om- 
bord var den basta man kunde onska sig; ooh det ar 
ocksa sakert det fdrstandigaste for en sjelf ooh detange- 
namaste for en medresande, att livar ocli en fcar med sig 
sitt basta lynne pa resan. Man kan ta med sig ett par 
byxor mindre i staUet. 

Drifis motte vi har ocli det af ganska kompakt 
beskaffenhet, ocli detta gjorde att Lulea kom att ekilja 
sig nagot if ran oss. Det gor ingenting, vi traffas snavt 
och hoppas emellertid att fa behalla vart vackra vader 
pa hemresan, 

Pran storm, o liaf! oss skona, 
Lat milda boljor ga! 
Farval, du Ankarerona! 
Farval, du Lulea! 
Snart fa vi ljufligt lefva 
I Stockholm vid "Norrstrom, 
Da Petersburg ocli Xewa 
Forsvinna som en drom. 

Oss kan ej Eyssland blanda, 
Vi lugnt ta dess f o dust: 
Hur ljuft att ryggen vanda 
Mot Eysseiis frusna kust! 
Hans snoluft an oss biter, 
Hans isberg mot oss ga: 
Ur vagen Moshoviter! 
Ge rum for Pitea! 



216 

Wibo) 'gslca sm al/r / 1 s min n e 
Jag lifva vill hos er: 
Der ligger Wiborg inne 
I viken, som ni set*. 
En lunta uti qvallen 
Kunt Posse gjorde klar — 
Och lukten efter "smcillen" 
Finns an i Kysslaiid qvar. 

Derborta, om vi titta, 
Syns Hogland, som fdrut. 
Godt folk! jag tror, besitta! 
Att an det luk tar krut. 
Der var det, 88, 
Som her tig Carl angrep 
Och ekramde Rysslands liotta 
PI flykten, bI del pep. 

Hell Auras skald! Hvem tvekar 
Dig ge sin hyUningsgard? 
Katt ut, som jag nu pekar, 
Dor ar en sangarverld. 
Der molnets kant sig skubbar 
Mot hafvets blaa farg, 
Der ligger Borga, gubbar! 
Och der bor Kuneberg. 

Vi Eyss- och Finland lemna, 
Det gor oss ingen sorg. 
Fast knappt jag vill dig namna: 
Farval, du Sveaborg! 



217 

Snart svenska boljor skolja 
Var kol med lif och lust! 
Farval du iinska bolja, 
Farviil du finska kust! 

Det gick som en dans ofver 5stersj8n, och da vi 
komino in till Sandhamn, sago vi fill var stora gladje 
att tullflaggan var hissad i topp. 

Sa ser jag dig, min gamla klippa Iter 

Ett tjugutal af ar jag larfvat hat 

Och tullomlmldat skeppar-fenomenrr 

Och sugit musten ntur mager strumming, 

Tills ej elf jag magrat som en.fangad mas, 

Som strand salt blickar pa sin klippta vinge, 

Och ser med sorg mot ^mdens fria ban. 

Hut kan man satta bo uppa en o 

Med tva mils vattenviig till fasta laiidet, 

Da man ej stellar bar som Lunkentus 

Och ej som Ragnar vattentata byxor! — 

Ed Lunch intogs, da vi passerat Kanholmarne. 
Nagon anmarkte, att man alltid bor sitta, da man tar 
aptitsupen, ty da far man aldrig rod nasa. Den 8:de 
Maj gick Pitea triumferande in i Laclugardslandsviken 
oclTlandade vid Sillhofvet. 

Och niir klockan var tre och pa Skeppsholmcn slog, 
Kom en tullkarl och omt tog oss an. 
Och ett moln ofver sallskapet hastigt sig drog, 
Da vi togo larval af hvarann. 



218 

Och jag trangtade hem ooli i droska raig satt 
Och var glad att jag kominit till bys. 
Och jag motte en van, som mig helsade gladt 
Och pastod att jag luktade Eyss. 

Uti Petersburg's stad jag nu sag och fornam, 
Att jag akte ej half ten sa rart. 
Och hos Blaportens vakt jag mig mutade fram, 
Och kom hem med en brinnande fart. 

Ocli nu vill jag alien as t beratta till slut, 
Att nnessen af resan Tar den, 
Att jag Petersburg glomde i samma minut 
Som jag kom till mitt Stockholm igcn. 



219 



Vid Ny Illustrerad Tidnings redaktions fe^t 

pa hotel de Suede 1872. 

Mel.: «Aek! hvad fdr en usel koja». 

flar vi samlats liela hogeu, 

Bara snillen allihop, 

Har finns ingen oformogen, 

» 
Alia svara for sitt stop. 

Sanson har iVau vara lyror 

Klingar mera ren och skar: 

Just sa har 

Tidningsbyra'r 
Borde vara ungefar. 

Lat oss hit pa Svcdon fiytta 
Med bad' press och redaktion ! 
Texten hade deraf nytta 
Liksom hvar illustration. 
Har med pennan och med nalen 
Snillet mera hogstiirudt blef : 

Norstedt kief 

Elitigt kring balen 
Fryatligt med forlaggar-sleL 

Jag forsakrar er andaktig, 
Att jag ar den tanken af, 



220 

Alt var text blef mera praktig. 
Mer sublira var xylograf. 
Jag i vad mitt hufvud Batter, 
Att pa Ian det som i stan 

Blef man van 

Att fa portrlitter 
Lika utaf sjnlfva fan. 

Dubbel minst blef hvar fdrmaga, 
Ja tredubbel, om det knep: 
Sniekar Benekert skulle saga 
Buxbom at oss, sa det j>ep. 
Ivar Haeggstrdms stora rykte 
Steg i typografisk flygt: 
Mera snyggf 
Tex ten ban tryckte, 
Om ban sjelf sa hliv blef tryckt. 

Hufvudredaktorens like 
Icke da pa jorden farms. 
Byran blef ett hirnmelrike 
Stiidse i olympisk glans. 
Gruld ocb lagrar till att skara 
Oppet stod for hvar och en: 

Wieselgren ! 

Stor blef din iira, 
Och ododlig blef du se'n! 



2>\ 



Bror min fran landet och jag. 

(Vinter- och manskenspromenad.) 

t intern kommit if ran tjrllcn. 
Stjernbcstrodd ar himlapellen. 
Foret ofvur allt ar undorbart 
Klingaude och cart. 
Hiir vid Opris t om vi passu, oss, 
Akarsladax ha vi uti gross. 
Hiralen slutat sn5ga, 
Manen i det hog*a 
Aker uti skyn med bloss. 

Silfver glanser fran bans bommar: 
Titta, hunt Ljusel Btrommar 
Ofver vara berg och skogar, ack! 
Fran bans gyllne rack. 
Emot jorden blickar hac sa klar. 
(Jammal karlek har ban iinnu qYar. 
Vintergatan far han 
Och i molnen bar ban 
Tunnlar, som han genomfar. 

Hej! lat se att du ar Taken, 
Akare! kor fram med kraken! 



2-22 

Sladens numraer? Ja, har star ju: 

Hundratjugusju ! 

Akartaxan hanger har framfor, 

Bjellror klinga, allt ar som sig bor, 

Eriskt cigarren blossar: 

Fy. hvad fallen bossar! 

Ut till Djurgardsslatten kor! 

Karl den tolfte star och hyttar — 

Der har ITorge sin a sky t tar — 

Hej ! det gar ju som en vind — 

Har at Djtfrgardsgrind! 

Har stod Blapis, som yar en gang bast. 

Har har Brats mangen Bacchi fest. 

Har yar for de iieste 

Bacchi basta naste: 

Gud vet, u;ir <lct blir harnast. 

Man en sorgligt pa miner 

Ofver tempelplatseu skiner. 

Har skall nu en circus ett tu ire 

Byggas af Hinne. 

Flydda aro forna, glada lag. 

Hastar gnagga har en vacker dag, 

Lyckan kan sig yanda: 

Da, min bror! kanhanda 

Engageras du och jag. 

Titta nu sa har till venster: 
Har ar morkt i alia fenster. 



323 

Hvarje giist ar som h;m vote blast, 

Templet igenlast. 

Kansk e ar det oclets glada Uk. 

Att i stiillet oppnats ett aptek. 

Hasselbacken stangdes, 

Apteksskylten hangdes 

Midt for fader Bellmans ek. 

Har ar SIMten, nom det heter, 

Skapt for pukor oeh trumpeter. 

Der ser du 'Alhambra i sin glans, 

8om det fordom fanns. 

Har kan, nar som heist, du sla dig loss, 

At a middag, dra din lilla bloss; 

Folja dina nyeker, 

Dricka, om du tycker, 

Kaffe med en larbados. 

Ear vi andtligt ha Novilla: 

Eor hvad messingstoner trilla! 

Hiir ar som pa hvart fdrnamt cafe, 

Afgiftsfri entree. 

Har ar kotteri vid kotteri, 

Hiir kan latt man konfunderad bli. 

Hiir ar till exempel 

Genombrutna tempel, 

Fullt med Bacehi horn uti. 

Bellmans-sangen gladt oss moter: 
"Fader Berg i hornet stoter". 



224 

Alia skratta, ingen dli sig bryr, 

Om det ute yr. 

Likagodt, hvad kolden liar lor gran. 

Midt i yiutern ha vi lof och blad. 

Ljuft oss lagern skuggar, 

Friskt Tritoneii duggar 

OlVer snackorna sitt bad. 

Vanner traff'as har och grannar. 
Tiicka konet trifs och stammr, 
Fastan roken, stundom intensiv, 
Skatas kail med knif. 
Dock om Djurgaln viindes in och ut, 
Har skull Bacchus ha, liksom torut, 
Sina biista klubbar — 
Xejj godoatt nu gubbar, 
Xu ar qvallen slut! 



Byxorna*). 

(Saga till den moderna verldens skraddare.) 

Aderton . , . v&ga att pnnd. 
Jacob Skomakabb. 

1 man pa hoga skraddar-tronor! 
Hor upp att sy — och lyssnen till 
Den sagosang i enkla toner, 
Jag er till julklapp qvada Till! 

Men H den staden heter, 

Der sagans grund jag liort for ut: 
Jag endast sagan vandt i meter, 
Liksom ni yander en syrtut. 

Ej heller nagon ilia tage 
Ett rimttgt smink pa sagans hy: 
Ni ofta med en sammetskrage 
Gjort allrasamsta frack till ny. 

8a tagen da fornojdt och glade 
Bon gard, jag for tillfallet kan ; 
Den ar val ringa, men jag hade 
Gud straffe mig ! ej nagon aim ! 



*) Betriiffande detta ansprakslosa sty eke torde del. bar bora 
erinras om hvad derom redan ar papekadt i lefnadBteclcmngen 
ofver ftirf. (pag. 7 denna del), att del eger silt egem$iga Intresse in* 
den synpmikten att det ar det forsta trychta ahtret af Elias 
Seklstedt och forfattadt redan under hans gymnasietid. 

Seklstedt V. 15 



226 



1. 

Det ar sa morkt och kallt derute, 
Och qvallen gomnier jbrdeii i 
En kylig vinterluft — men yi 
Eortroligt oss kring brasan slute; 
Men, som i fadrens Ragotid, 
Lat oss till aftonnoje valja, 
Att rundt kring laget sagor talja 
Och glomma kold och is dervid. 

NI tvekar ej, ni gillar cLetta, 
Valan! sa borjar jag beratta 
Om Master Lind och Mikael — 
Och pa on mork och kulen qvall, 
Hvad annul bor an skamtet lain? 
Var Mickel skulle till Upsala; 
Att han behofde byxor da, 
Dot kan den dode sjelf forsta. 

Der bodde uti vinterstaden*) 
Tu skraddare i ropet da, 
Som skaligt nog med nal och tra 
Tog sjuttiett magistergraden. 
Nu kasus var att valja en, 
Det kunde rigtigt hjernan rora, 
Ty valet var ej godt att gora 
Emellan Lind och Carl Langen. 



') H 



227 

Var Mickel borjade fuudera, 

Till hyem af dem han m&nde ga, 

Att ett par byxor gjonla fa, 

Har syart att yalja nagondera ; 

Ty bada gjorde ganska vaJ, 

Men lago i ett evigt griil, 

Om hvem som sydde bast pa modot. 

"Ben bar val mera skicklighct, 

Som eger mer erfarenhet?" 

jSTej, pastod Lind, det lag i 'blodet'. 

"Se, denna rock, du gjort, bror Lind! 
Han ar ju sued, ban ar ju vind 
Ocb byxorna ej annorlunda, 
Se traden grinar bar ocb der, 
Och pressningen, hur klen den ar, 
Oeb knapparna ej en gang runda — 
Ett nygjordt plagg med skarf i skarf, 
Det kallar du att sy pa modet: 
Jojo, det ligger val i blodet, 
Att sy ocb skara som en slarf." 

"Hur mangen, mangen bar ej burit 

Till mig att andra, byad du skurit," 

Genmalte Lind, "min bror Langen! 

Hvart plagg, du gjort, ar klippt af slumpen, 

An ar det ridt, an trangt i gumpen, 

An snaft i armar, lar ocb ben, 

Man sager att du syr ocb drommor, 

Men en och bvar herr Lind berommer; 



228 

Langen, de saga, slarfvar sa, 
Men Lind syr fort ooh val anda, 
Jag mangen rock med gullgaloner 
Har sytt at grefvar och baroner, 
Och aldrig an ett plagg forskamt." 
Sa ungefar de stridde jemt. 

Re'n hade dagens stund fdrllutit 

Och Mikael funderat sa, 

Att han skall resa da'n derpa, 

I foljd hvaraf han nu beslutit, 

Att ga till Lind — men hvar bor han? 

Han fragar qvinna, fragar man, 

Der han dern allestades moter, 

Da andtligen pa honom stoter 

En karl, som sager: har bor an 

Den store skraddarmastaren. 



2. 

Ung Mickel sin anyisning lydde, 
Gick in — och midt uppa ett bord, 
Med ben i stallning, enkom gjord, 
Satt master Lind och ifrigt sydde. 
"Go' dag, herr Lind! nu ar det sa, 
Jag onskar ett par byxor fa 
Af herrn till morgon middag gjorda: 
Jag reser bort om klockan ire, 



229 

Och Till, forstas, ha byxorne 

Pa fransyskt mod, del nyss foraporda." 

Sa glad ser ingen botanist 
En okand blomma uti lunden, 
Som master Lind sag nya kunden 
Pa permissioner lida brist; — 
Och fortare, an det kan tankas, 
Med nal och trad ett marke lankas, 
fSom tar notis om Mick els kropp ; 
Som droppar nti regnets floder 
Snart styng pa styng i tyg och foder 
Otaligt ga i nattens lopp. 
Och dagen kom och middagssolen 
Stod klar, den ljusa karneolen 
Pa himlens ring, den eyigt bla, 
Da Mick el borjar tanka sa, 
"Att skraddarloften sallan duga: 
Be aro mastare att ljuga, 
Liksom att sy med nal och tra. 
Ponera dock att Linds ej svika, 
Da yiU jag stads med nit predika: 
Bland skraddare uppa var jord 
Jag kanner en, som haller ord." 

Men klockan slog i sommarvarmen 
Med dofva slag i tornet tu — 
Och master Lind infann sig nu 
Med byxorna pa yenstra armen, 
Och bockande beromde stort 



230 

Det arbete, han hade gjort. 

Alltsa till profiling skrider saken 

Och Mickel drar de byxor pa, 

Men hur ban drar, han kan anda 

Ej fa de byxor ofver baken; 

Han drar, han syar, han syettas, nej ! 

Hur an han drar, det hjelper ej, 

Ty felet sig bestack i benen. 

"Ni sakramentska' skraddare! 

Hyad har ni gjort — besinna! se! 

Ej rum i kna, ej rum i grenen — 

Ni modets arma masterfa, 

Drag han for tusan eran farde!" . . . 

"Ack!" svarte Lind, "som herrn begarde, 

De aro a la mode frawsais" 



3. 

"Hvad fanders mod pa byxor!" sade 
Var Mickel, som nu profyat hade — 
"Min resa ar nu rakt forbi — 
Jag kan ej tranga byxor lida, 
Man bor val ha dem sa pass yida, 
Att man kan rymmas deruti — 
Man sagt att ni ej kunde fela, 
Och nu har det skenbarligt handt — 
Och yet, att man ej blir student, 
Sa framt man ej har byxor hela — 



231 

r^i liar gjort narr af rnina ben — 
Jag angrar nu fdrsent den dagen, 
Da ni, min Lind, blef foredragen 
Eramfor er embetsbror Langen — 
Jag vill ej langre med er tvista, 
De byxor bli minsann de sista, 
Ki mig skall gora; hela sta'n 
Skall med forundran se och libra, 
Hv^t byxor master Lind kan gora 
Sa ryk ocli rami for tusan fan!" 



Xnnehall: 



Lefnadsteckning 3. 

falednihg 21. 

Under mitt portrait .... 22. 

Nyarsmorgonen . 23. 

Eko 25. 

Snofallet d. 11 Febr. 1872. 28. 
En marknads-titt i Upsala 

1872 30. 

Tidig V&r 36. 

Sommarens ankomst den 4 

Juli 1871 38. 

Pa Djur garden 40. 

Lifvets borda 51. 

Efter ett Var-regn 53. 

Nyars-sang 56. 

Svalan 58. 

Pa Tivoli berg 62. 

Sommarens forganglighet . 68. 

I mauskenet 70. 

Gubben 72. 

Visa 74. 

I Host-rusket 76, 

Just det samina 78. 

Seglnts pa Malaren .... 80 

En regndag pa Bjurgarden. 82. 

En ynglings aftoniuck. . . 84. 

BaccM recept 85. 

Drom i en angbatshytt . . 86. 

Till komministern i Moja. 88. 

Sang i November 90. 

Hemvandring i ovader efter 

Kiksdagsmannavalet ... 92. 



Unga skol mas tarn 94. 

Sommarnatten 96. 

Skogsbruden 97. 

Till lands oeh sjos .... 102. 

Mot norden! Mot nordeu . 116. 

Pa nyaret 1873 140. 

Hvad jag ville beratta . . 142. 

ITasselbacken 145. 

Jasa! 147. 

Nar det snogar ...... 149. 

Da man ar poet ...... 151. 

Backen . . . 153. 

Pjariln 155. 

Skogen 157. 

Kung David 158. 

Mitt sommarnoje 160. 

En sommar i Mariefred. . 163. 

Arskronika 166. 

Min pegasus 168. 

Vintersang 170. 

Porsta foret 173. 

Ett sty eke reseantecknin- 

gar 174. 

Pa jernvagen 192. 

Pa landet 197. 

Hit och dit 199. 

En titt i Kyssland 1874 . 201. 
Vid Ny Illustrerad Tidnings 

redaktionsfest 1872 . . . 218. 
Bror min fran landet oeh 

jag 221. 

Byxorna 225. 



mwim&^^^mmmmmmMiM 



mtxisumMi&tunxwMxmamimtmim&stfs 



^ 













