Om konsonantljuden i de svenska allmogemålen: I ...

This is a digital copy of a book that was preserved for generations on library shelves before it was carefully scanned by Google as part of a project 
to make the world's books discoverable online. 

It has survived long enough for the copyright to expire and the book to enter the public domain. A public domain book is one that was never subject 
to copyright or whose legal copyright term has expired. Whether a book is in the public domain may vary country to country. Public domain books 
are our gateways to the past, representing a wealth of history, culture and knowledge that's often difficult to discover. 

Marks, notations and other marginalia present in the original volume will appear in this filé - a reminder of this book's long journey from the 
publisher to a library and finally to you. 

Usage guidelines 

Google is proud to partner with libraries to digitize public domain materials and make them widely accessible. Public domain books belong to the 
public and we are merely their custodians. Nevertheless, this work is expensive, so in order to keep providing this resource, we have taken steps to 
prevent abuse by commercial parties, including placing technical restrictions on automated querying. 

We also ask that you: 

+ Make non-commercial use of the filés We designed Google Book Search for use by individuals, and we request that you use these filés for 
personal, non-commercial purposes. 

+ Refrainfrom automated querying Do not send automated queries of any sort to Google's system: If you are conducting research on machine 
translation, optical character recognition or other areas where access to a large amount of text is helpful, please contact us. We encourage the 
use of public domain materials for these purposes and may be able to help. 

+ Maintain attribution The Google "watermark" you see on each filé is essential for informing people about this project and helping them find 
additional materials through Google Book Search. Please do not remove it. 

+ Keep it legal Whatever your use, remember that you are responsible for ensuring that what you are doing is legal. Do not assume that just 
because we believe a book is in the public domain for users in the United States, that the work is also in the public domain for users in other 
countries. Whether a book is still in copyright varies from country to country, and we can't offer guidance on whether any specific use of 
any specific book is allowed. Please do not assume that a book's appearance in Google Book Search means it can be used in any manner 
any where in the world. Copyright infringement liability can be quite severe. 

About Google Book Search 

Google's mission is to organize the world's information and to make it universally accessible and useful. Google Book Search helps readers 
discover the world's books while helping authors and publishers reach new audiences. You can search through the full text of this book on the web 



at |http : //books . google . com/ 



It I 



LEFFLER 



HX SGhK B 



KONSONANTLJUDEN I 
ALLMOGEMÅLEN 



k**^t 

\ -it'* 



KONSONANTLJUDEN 



IJ)E SYENSKÅ.ALLMOGEMlLEK. 



Akademisk ÅfliÄndling 



af 



Leopold Fredrik Leffler/ 



tpBala 1872 

Akademiska Coktrjckeriet 



Digitized by Google 



Digitized by VjOOQIC 



Digitized by VjOOQIC 



Digitized by VjOOQIC 



Digitized by VjOOQIC 



Digitized by VjOOQIC 




■ 7- 



OM 



,KONSONÅN"fDUDEN 

OE SVENSEA -ALLMOGEMÅLEN./ 



Akademisk Afhandling 



af 



Leopold Fredrik Leffler. 



' - ; 


■ • ■ . ■ ; 


Upsala 1872 
Akademiska BoktiTckeriet 

Ed. B^rliBf. 


•" 


. • ' / 


X 

-4 


*-> 




r ■ . 


Digitized by Google 




/r- 



SZ^1- 32 V. / 



HARVARD 

lUNI^/ERSiTY' 

LIBRARY 

AUG 19 Itj/i 



Digitized by VjOOQIC 



^■■r,fr>ft.,i ,.*^.— TY^ 



■ ^to.Vif ,ii,iri I..1 . 






Digitized ty VljOOQIC 






Företal 

Den följande framställningen gör icke anspråk p& att 
hafva uttömmande behandlat sitt &mne. Källorna äro änna 
altför ofullständiga ock ojämna för att roedgifva en sådan 
bearbetning. . Hvad vi i de följande bladen kunna lemna är 
blott en stomme, som för kommande forskare pä de svenska 
landskapsmålens område lemnar mycket öfrigt att ifylla, 
fullkomna ock beriktiga. Vi hafva sökt samla ock bearbeta 
till en enhet de ofta stridiga uppgifterna från samma land- 
skap, de många olika författarnes meddelanden om skilda 
landskapsmål, ock måhända skall den framställning, vi 
häraf lemnat, fästa målgranskares uppmärksamhet på mån- 
gen ännu ofullständigt belyst punkt i de särskilda landskaps- 
målen ock bidraga att häråt gifva önskad utredning. Att 
enhet i uppfattningen af ljuden vinnes, är af utomordentlig 
vikt, för att en säker språklig bearbetning af allmogemålen 
skall kunna företagas, ock vi hafva i den första afdelnin- 
gen i synnerhet sökt att verka härför. 

Till alla dem, som benäget meddelat mig upplysningar 
om deras hemorters mål, får jag frambära min varma tack- 
samhet. I största förbindelse står jag i detta hänseende 
till Professoren, R. N. O. ro. ro. Doktor Carl Såve, som 
godhetsfullt lemnat mig många viktiga upplysningar oro 
konsonantiska ljudförhållanden i dalskan, gotländskan ock 
helsingskan. 



Digitized by LjOOQIC 



^.-^....i,.. 1^ ^■.vi.^-/j;., ,f. *^,- 



Digitized by VjOOQIC 



Begagnade källor. 

F^r vinnande af kännedom om de svenska allmogemålen 
hafva. f&ljande arbeten blifvit rådfrågade; 

Ihrb -■ Svenskt Dialect Lexicon af J. Ihre. Upe. 176e. 

Rz -• Svenikt Dialect Lexicon af J. E. Bieta. Lund 1897. 

Rtdq. ■-• Svenska Språkets Lagat* af J. B. Rjdqvist Band. I— IV. Sthou 

1850 — 1870. Innehåller mångenstädes riktiga nppljsningar om Idsm. 
Af arbeten Ofver enskilda sr. Idsm. hafva följande begagnats; de ordnas 

hår landskapsvis, på det Iftsaren måtte få en Ofversikt Ofrer bvad 

om hvarje sftrskild manart finnes skrifxet 

Västerbotten. 

WiDM. «>• Bidrag till kftnnedomen om Vesterbottens landskapsmål. Akad. 
Afhandl. (Dps.) af Fr, Widmark. Stockh. 186S. 

UirA!iD. ■■ Allmogemålet 1 sOdre delen af Vesterbottens Lin. Akad. Af- 
handl. af Ferd. Unander. Upe. 18S7. 

Språkprof: 9, 16^17 hos Widm. finnas åukilliga ulesått Anförda. 

AngermanlaDd. 

SiDEHBL. ■■ Allmogemålet i norra Ångermanland. Akad. AfhandL af 

K. SidenbUdh. Upt. 1867. 
HOi^BBRS IV. -• Samlingar til en Beskrifoing Ofwer Norrland. Fierde 

Samlingen om Ångermanland af A. A. Hfllphert. Westeråt 1780. 

Om språket i. 856, 287-8, 399, 811-9. 
Språkpri^: hot Sidenbl. t. 5. 

Jämtland. 

HOLPHBBt II "-• Ofvan anf. arbete, andra SamL om Jämtland. Wett.1778. 
Om tpråket t. 244—56. 

Medelpad. 

Bxercitiam Academicum de Medclpadia, qv. — pr»s. J. Upmarck — det 
M. HordaL Ups. 1716. Innehåller t. 45-6 några ord omdialekteo. 

HClph. i -• FCrsta SamL West 1771. Om tpråket t. 51, 63» 125-7. 

AuoutTW «-• Försök till Ordbok öfver Medelpadt Allmogemål af N. D. 
Angnttin. I Östersunds Liroverksprogram f. 1861. (A—J.^i 

. HerJeSdalen. 

HÖLFH. III — Tredje SamL West 1777. Ordllstm a. 115—117. 



Digitized by VjOOQ IC 



ii i L^arh -ni^ .'^ . ^ »i< j. . i.it... . 



Dalarne. 

Dissert acad. de Dalecarlia Fars poster. , qyam — prses. A. Gr6nwall — del 
Z. Holenias, Ups. 1725. { XI handlar: "De Lingra Dalecarloram 
hodierna'' i. 137— 14S. 

HiSMÅH -■ HistorioU Lingyie dalekarlic», pnes. A. GrOnwall, dissert pnbL 
snbmissa a R B. Kåsmao. Ups. 1733. 

Dissert grad. de Pnefectnra Nssgardensi Dalekarliie, qvam - • sab Mode* 

ramine — J. HermanssoD exh. P. Ugla. Ups. 1734. Om 

dialekten i. 17—23 (ordlista). 

HOlphbbs Dalresa ■■ Dagbok 6fver en resa igenom de under Stora Kop- 
parbergs HOfdingcdCme lydande Lfthn och Dalarne år 1757 af A. 
A. HQlphers. Wåsterås 1762. 

Arbor. Lex. ■■ Conspectos Lexid Lingyas Dalekarlicie, quem - - pnes. 
E. M. Fant, pnbl. cens. otL O. U. Arborelins. Ups. 181^. 

Dissert de Paroecia Leksand in Dalekarlia, — pnes. E. M. Fant — def. 
E. Karlin. Ups. 1815. s. 13—15 ordlista. 

Arbor. Gram. ■■ Conspectus Grammatices Lingua DalecarlicsB. Sect prim. 
— pr«s. E. G. Geijer - - oC O. U. Arborelins. Ups. 1818. — 
Sect poster. Ups. 1822. 

SXtb, Dalm. ■■ Några Upplysningar om Dalmålet och Dalallmogens folk- 
lynne af Carl Såre. 2 nppt Stockh. 1855. 

SItb, st Te. ■■ De starka verbcma i Dalskan och Gotländskan. Akad. 
AfhandL • - af Carl Sftve. Upe. 1854. 

Dal. FIs Årsskr. ■■ Dalames FomminnefOrenings Årsskrift 1867. OmOr- 
sadialekten s. 49-- 79; om Rattviksdialekten s. 80 — 111; om Lima- 
dialekten s. 111—112. 

Sjpråhprof: I "En Liistigh Comoedia, om then Stoormechtighe Sweriges, Gö- 

thes, Wendes Konung Kong Gustaff then F6rsta -> — aff 

M. A. J. Pryts% (Sthm 1649) finnes det ftlsta språkprol fråp Da- 
larne, som a hafva oss bekant I 1 akten 5 sen upptrftda tre dal- 
karlar, KUidogå La$s€f KiäUi Jugåa Gunnar ock Spiote Såhbens 
NuMtf ock samtala med hvarandra på sitt mål. I 6 sen talar åfven 
den fdrstnåmnde. I 2 akten 2 sen uppträda tvånne andra dalkarlar 
ock tala. Spöte Mait Miehol ock Kart U\ff»on Matz, Man finner 
hftr redan sådana provincialismer som min (med), åhl (skall), fc^et^ 
Åtopé (folket, hjftlpa), »os$€ (som) m.lL — I ''Exerdtium academ. de 
Lacn Siljan, quod - - pras; A. GrOnwall • • det O. Siffeatrlhn 
Larsson'* (Ups. 1730) finnes (s. 40) ett på dalmål fdrfattadt poem. 
Hos Näsman ock Arborelius finnes en mängd språkprof anl&rda. 
I DaL Fis Årsskrift finnas uppteckningar på Grsa-, Rättviks- ock 
Lin 



Digitized by VjOOQIC 



in 

Helslngland. 

LixsTK. = Ordbok Ofver Helsing-Dialecten. Aktd. Afb. af C J. Léo- 
strOm. Upt. 1841. 

Uppr. = Uppränning till Grammatik {6r Deltbomålet, ntgifven af Helting- 
lands FornminnesälUkap. 9 appL Hudlktvall 1870. 

För språket i Delsbo, Bjnråkers ock ljusdals snr har författaren dessntom 
genom Professor Sftves 'godhet haft att tillgå en af honom författad 
handskriftlig uppsats benämnd : 'K&gra )jad6fvergångar i Helslngskan.' 

Språlcprof finnes i Uppr. . 

Gestrikland. 

FOr detta landskapsmål år Rietx vår enda kalla, så når som på en npp^ 
gift hos Hiårne (Orth. svee. s. 47). 

Värmland. 

Fkrmow = Beskrifning öfrer Wårmeland af E. Femow. GOteb. 1773^ 

1779. S. 151—6, liten ortlista. 
Axelsöm = Vandring i Wermlands Elfdal och Franskogar afM. Axelsoou 

Meddelanden om språket flst Ordlista s. 146— 158. 
BjOrkm. r= Beskrifning Ofrer Wermland af P. Björkman. Carlstad 1849. 

8. 34—41 handla om dialekten. 
Jbsseh = Utdrag af optegnelser om Vermsk og Båhaslånsk af E. Jessen 

i Psedagog. Tidskrift t 1869^ s. 299—7. 
Språkprof: hos BjÖrkm. ock Axelson. 

Vecrtmanland. 

Språkprqf: en folksågen i Djbecks Röna för 1849, haft. 1, s. 18. 

Nerike. 

Djurkl. =r= Ur Nerikes Folkspråk ock FolkliH Anteckningar af G. Djur- 
klon. Örebro 1860. 

HoFB. V. Krk. Allm. := Allmogeord i Vestra Herikes bjgdemål. Sam- 
lade af H. Hofberg. Örebro 1861. 

HoFB. K. M. =r Nerikes gamla minnen af H.. Hofberg. Örebro 1868. 
Om folkspråket s. 269—984. 

I Antiqy. Tidskrift f. Srerge II, s. 45—48 finnas ordlistor från Nerike. 

Språkprof: Folksågner m. m. hos Djurkl. ock Hofb. (N. M.). 

Vpland. 

Wablstb. =: Uplands-dialekten. Akad. AfbandL (pnes. J. H. Sebröder) 
af J. £. Wahlström. Upa. 1848. 



Digitized by VjOOQIC 



xr 

Södermanland» 

Upm. = Uppljtningar om Folkspråket i SödertOrn. Ak. Afb. (Upt.) af 

G. Upmark. Sthin 1869. 
WiBTTBR, hdskr. = "Olika attal af åtskilliga ovanligare talesftU och ord 

nr folkspråket i Södermanland, BönÖ hftrad, antecknade af 

Axel Wsetter. Handskrift hos Kgl. Vitt-, Hist, Ant-Akad. 
Språkprof: en folksaga hos Upmark, aftrykt i Läsning fOr Folket 1869 

N:o 12, dftr åfven af sammi^ f5rt andra prof ar sOdertÖmsspråket 

meddelas. 

Dalsland» 

Dissert acad. de Dalia, qr. — — (pnes. M. Rjrdellns) — — snbm. L. 

Hesselmao Upe. 1718. OrdlisU s. 68^5. 
LiOM. = Beskrifning Ofver Grefiskapet Dal af A. LignelL L Sthm 1851. 

Om språket s. 97—114. 

BohaslAn. 

Jbssbii. Se ofvan. 

HoLMBBBO s= Bohusläns Historia och Beskrifning af A* £. Holmberg. 

2 uppL Örebro 1867. Om munarten s. 851—266. 
Åbbro, Ber. = Berättelse till ^itt-, Hist-, Ant-Akad. om provinsdia- 

lekten i Bohl. (handskrift). 
I Göteborgska Magasinet 1 1759 finnes en ordlista af en Gothenint. 

Västergötland. 

Hor =: Dialectus Vestrogothica. Sthm 1772 af Sr. HoU 

Wkrs. = Westgötadialecten, betraktad i ittrhållande till fomspråket L 

Ak. afh. af L. J. Wersander. Lund 1862. 
Bklfr. = Om Terbet i Vestgötamålet Ak. Afh. af Å. G. Belfrage. 

Lund 1871. 
i Antiqyansk Tidskrift f. Srerige II, s. 158—188 finnes en ordlista af F. 

A. SäTe. 
Hos Richert (se nedan^ finnas flst upplysningar om YästgOtamålet 

Östergötland. 

I FOrsAk till en Nj Beskrifning Ofver Östergötland af P. D. Widegren 
I. Linköping 1817 finnas s. 40— 46 några upplysningar om språket 

KalAk: ÖstgOta Dialekten. Acad. Afh. — (praes. J. H. SchrOder) — af 
M. W. Kal6i. Ups. 1846. • ^ 

RU» = Ydremålet af S. Fr. Bääf. Örebro 1859, . 

I Antiqv. Tidskrift 1 Sverige I, 147—158 finnes e|i ordlista af ?. A. Säve. 



Digitized by VjOOQiC 



SmUand. 

Laoeborbit, hdskr = den af Rs i Inledningen s. lY dterade handskrift. 

af t6rt begagnad i Stbm. 
Hylt.-Cay = Vocabolarium VsBrendieam Cprat. J. H. SchrOder) Ak. Afh. 

af G. O. Hyltén-Cavallint. Upa. 1837. 
WiESBLOR. = Kjr Smilandf Beskrifning af P. Wieselgren 3 band. WexiO 

1844—6. Om språket, I, 43—48 samt flst. 
Alltw Vb. bd =: Beskrifning Cfrer Wftstbo Hårad i Jönköpings lin af 

J. Allvin. Jkg 1846. Om språket s. 14—16, 19S— S. 
Allyiit, öb. h^ = Beskrifning öfver Östbo Härad af J. Allrin. Jkg 185S; 

Om munarten s. 156— 8. 
Livdbr: Om Allmogemålet i Södra Möre birad af Kalmar Lån. Akad. 

Afh. af N. Linder. Ups. 1867. 
Oabm Pbbs. = Beskrifning öArer Öland, besynnerligen det Norra Mötet 

af S. L. Oahm Persson, Ups. 1768. Om språket s. 18S— 4. 
Ablquibt = Ölands Historia och Beskrifning. Del L Calmar 18SS. Om 

språket 391—6. 
Gadd = Om Allmogemålet i östra Hårad af Jönköpings Lån. (I Carli- 

krona låroverksprogram f. 1871.^ 
Språkprof: "Fader vår" på Småländska hos Hjrlt.-Ca?. 

Gotland. 

SXyb, Bem. «■ Bemierkninger över öen Gotland, dens Indbjrggere, og dSt- 

ses Sprog af Carl SIve, Kiöb. 1843 (I Molbechs Hist. TIdskr. 

IV Bind, s. 167— S5S.) 
SXyb, Sta. ve. » Se ofvan under Dalarne. 
SlYB, Gutn. Urk. •■ Gutniska Urkunder Acad. Afh. afCSåve 

Sthm. 1859. 
I Götbeborgska Magasinet t 1759 finnes (I Ko. 50) "en Samling Gotlån* 

ska ord och ulesått", af Mg. Alander. 
SlYB. P. A., Ber., se Rs Inl. i. IV. 
Språkprof: "Anglå Våisn" i Bem. 25S. Folkvisa hos Djrb. Runa t 1843. 

HallaniL 

MöLLBB •■ Ordbok öfver Halländska Landskapsmålet, af P. Möller. Lnnd 

1858. 
CoLL. •■ Bidrag till kännedom om Halländska Allmogemålet. Akad. Afh. 

af C. A. Colliander. Lnnd 1868. 

Språkprof: hos Möller i. XVU— XXL 

Blekinge, 

öirLBR — Beskrifning öfver Jemshögs Sochn : af J. J. öller. Weziö 

1800. Om språket s. 167— 18t. . \ 



Digitized by V3OOQ IC 



TI 

Ciiiii. — Någm Uppljrsningtr om Folkspråket I Bleking. Ak. Afh, af 

a B. CimmerdahL Lund 1S59. 
Sprakprof: Verser meddelade i Skå. Sami. («■ Samlingar till Skånes bi- 

storia 1871) s. 102—105. 

WiBBRG — Bidrag till Ordbok öfrer skånska Landskapsmålet. Ak. Afh. 

« af T. Wiberg. Landskrona 1859. 
KuxGB. — Skånskt Dialect-Lexikon. (Bihang till Minnen från 1889—3» 

af H. P. Klingbammer). 
Sjpråkpr<f: verser I Skå. SamL a. 105—130. 

Finland. 

Hippnio: •■ Om Srenska Språkdialecten i Kyland af A. J. Hiffimo. (I 

Acu Societ Sdent Fennic II. 4. a. 1077—1178). 
Fbbudbnt. •■ Om Srenska Allmogemålet I Kjland af A. L Frendenthal 

Helst 1870. 
Elmobbn ■» Beskrifning Ofver Pargas Socken af S. Elmobbh i Snoml, 

7 årg. 
Radloff •■ Beskrifning öfrcr Åland af F. W. Badloft Åbo 1795. Om 

språket a. S48-150. 
Sprakprof: bos HiFFUiO s. 1131—49* ■ ' ^ 

Esthland ock LIffland. 

Russw. mm Eibofolke öder die Scbweden an den Kflsten Ebstlands nnd aof 

^ RnnA. von C. Rosswnrm, Reval 1855. 
Ekmaii «■ Beskrifning om Rnnö i Liffland af F. J. Ekman. Tavastebni 

1847. a. 61—68 om språket 
Körd. Tidskr. —• Nordisk Tidskrift f. 1852*3, ntgifven af A. Soblmåx. 

Stockbolm. En nppsats om estsve. t. 139-160. 
Talrika sprakprof bos Rit-sw. 

För öfriga skandinaybka munarter hafva följande arbeten 
begagnats: 

Aåsbii, Ordb. «■ Ordbog över det norske Folkesprog af L Aasen. Kristi* 

ania 1850. 
Aasbii, Gramm. •■ Norsk Grammatik af I. Aasen. Cbristiania 1864. 
Aasbh, no. Fkspr. Gramm. «■ Det norske Folkesprogs Grammatik af I. 

Aasen, Kristiania 1848. 
Hammbbsb. ■* Fieröisk Sproglsre af V. U. Hammersbaimb (i Annaler for 

Nordisk Oldkjndigbed og Historie 1854) Kjöb. 
GiSL. •■ Oldnordisk Formlsure ved K. Gislason. KjGbenb. 1858. 



Digitized by VjOOQ IC 



Kok — • Det Damke Folkeiprog i SOndeijylland Ted J. Kok. IQ(^beDluiTB 

1863. 
Varm. — Det jydske Folkesprog af L. Varming. Kjöbenham 186t, 
Lyrobt, Sö. Spr — Bidrag til en Sönderjysk Sprogl«re af K. J. Lyngby. 

KCbenhavn 1858. 
Lyhobt, Uds. Böjn. ■» Udsagnsordenet BOjning i Jyska Lot og i den 

Jyske Sprogart af K. J. Lyngby. KObenb. 186S. 
Adlbr — Pröre paa et Bornbolmsk DialekUexikon ved A. P. Adler. 

KjOb. 1856. 
Dtrlund •• Udsigt orer de danske sprogarter, af F. Dyrland. Köbenb. 

1857. 
Haobr. •■ Om det dantke sprog i AngeL af E. Hagenip. Köb. 1854. 
MoLBBCH» DiaL L. — Dansk Dialeet Lexicon ved a Molbech. KiObenh. 

1846. ' 

MoLB. Ordb. — Dansk Ordbog af a Molbecb. KiOb. 188S. 

Af Ofriga begagnade arbeten Sro f5\jande på de ställen, 
där de anföras, icke fullständigt angifiia: 

Bj. Hald. mm Lexicon Isl. Lat Dan. BjOn. HaldorsonB. Havn. 1817. 
Dannbil mm Wörterbucb der altm&rkisch-plattdentschen Mnndart v. J. Fr. 

Danniel. Saizwedel 1857. 
Oriiim, Gram. ■■ Jacob Grimmt Dentscbe Grammatik, i nppl. GOt^ng. 

182S— 37. Där 3 uppL af 1 delen ftr begagnad, angifvea det iir- 

skildt. 
HilRNB, OrtSvec. «• Orthographia Svecana, af U. Hiime. (ntan tryckår). 
J. A. A. •■ Bidrag till Svenska språkets Ljndl&ra af J. A. A. LinkOp. 

1869. 
KocH, Hist. Gr. EngL ■« Historische Grammatik der Engliscben Sprache. 

v. C, Fr. Koch, I Band. Weimar 1863. 
Nbroer mm Grammatik des meklenborgiscben Dialektes. ▼• K. Nerger. Ldpi; 

1869. 
BicuBRT «■ Bidrag dll Uran om de konsonantiska ^ndlagame af M. B. Bio- 

BBRT. Ups. 1866. 
SoBLBiCHBR -• Dic Deotsche Sprache. v. A. Scbldcber. Stoltg. 1860. - 
Spbobl, Gloss. Sv. Got •■ Glossarinm-Sveo-Gothicnm. af H. SpegeL Lund 

1718. 
SuKDRT. •■ Om pbonetiska bokstäfver af C. J. SnndevalL I Vetensk. Aka- 
demiens HandL t 1855. 8. S5— 9S. 
SwBDBBRO, Gram. mm En kortt Swensk Grammatica. af J. Swedbeig. Abo 

1722. 
SlvB, HamL — Om HamleU namn af C. Sive. I Nord. Univa Tidskrift 

t J864. ' \^ 



Digitized by VjOOQIC 



>a«i"i ^itmw i*ii iMiinriii 



TUI 



Af öfriga anförda förkortningar torde föyando bohÖf?a för- 
klaring: 

kalm. = språket i Kalmar lin. 



Aga. = angloaachaiflka 

<) blek. =: blekingska 

bohl. s=: bohnslindika 

da. = danaka 

dal. ;= dabka 

daUl =: dalsl&Ddaka 

dat. = dftrsammaatftdea 

eng. r= engelaka 

eatsv. = eatavenska (eller apråket 

i de rjraka GaterajOprovinacma). 
fhtj. =r fomhOgtyska 
ffiria. = fomfriaiaka 
flat =: fleratadea 
iaacha. = fornaachaiaka 
fkapr. = folkaprik 
fbo. = fornnoraka 
fra. = franaka. 
nUrO. = niröiaka 
G. L. = Qutalagen 
got === gotiska (moeaogötiska^ 
gotL = gotlindaka . 
gstr. SS gestrikska 
grek. = grekiska 
baL = han&adaka 
hd. =s härad 
hela. = helaingaka 

a Dlab. =s a i Delsbo an 
heij. = heije&dalaka 
Sal. = Salindaka 
itaL s=s iulienaka 
jmtL = jåmtlåndaka 



lat r= latin 



litan. = litaoiaka / 

medelp. = medelpadaka 

mekLs= meklenbargaka fkapr. 

mhtj. = medelhOg<^ka 

n. =: norra 

nbtn. = norrbottniaka 

nfria. == njfriaiska 

nholL == njboll&ndaka . 

no. = noraka fkapr. . 

nrk. = nerkiaka 

nyl. = nylåndaka 

rapr. = rikaapråkei 

adm. =s aödermanlindska 

akå. =: akånaka 

amåL == amåUndaka. 

, var. =s , I Vårend 
an. =: aocken ' 
ap. = apanaka 
8T. = avenaka 
vbtn. S vaaterbottniska 
vgöt = vaatgOtaka 
. ibm. = målet I aOdra. Alfa- 
borga lin. 

Ttml. =5 Tiatmanlindaka 

ål. ?= ålindaka 

ångmt SS ångermanlindaka 

OdaL = Oaterdalaka 

ögOt = OatgOtaka 

CL = Olindaka 



1) Då aamma förkortningar som fÖr landakapamåleo, men med ator 
initial, i det följande begagnas, ntmirka vi hirmed ^ilfva landskapet 



.Digitized by V^OOQlC 



Inledning. 

,Tbe rcal and nataral lif« of language b in itt dialeeta.*. 

MAX MflLLBB. < 

Hvarje folk, 8om nått en högre grad af odling, eger i 
skriftspråket ett oskattbart medel for bevarande, utbredande ock 
fullkomnande af denna odling, for underlättande af samfard* 
seln på det mänskliga lifvets skilda områden. Folkets tungomål, 
af skalderne, lagstiftarne, täukarne iklädt skriftens form, vinner 
härigenom likformighet, fasthet ock stadga. Men den stora 
betydelse, ett sådant riksspråk eger, må icke komma oss att for* 
bise, att det öfveralt vid dess sida på allmogens läppar lefver ett 
större eller mindre antal munarter^ hvilka stundom ganska betyd* 
ligt afvika från det gemensamma riksspråket, det bildade tal* 
ock skriftspråket. Det är därför klart, att for den, som vill* 
vinna en fullständig kännedom om ett lands tungomål, det icke 
är nog att, om ock aldrig så grundligt, undersöka ock genom* 
forska riksspråket under hela dess utveckling, utan att han åfvea 
måste taga hänsyn till språket, sådant det lefver på folkets mun. 
Ja, såsom vi af det följande skola finna, är detta i själfva ver* 
ket utomordentligt viktigt for att få en klar inblick i språkets \\U 

Då man från riksspråket riktar aina blickar på de särskilda 
munarterna i ett laud, framställer sig först till besvarande den 
viktiga frågan: I hvad förhållande till det bildade språket står 
allmogens språk? Ett f5r alla land gällande positift svar på 
denna fråga kan ej gifvas, ty forhållandet är väsentligen olika 
i olika land. Sålunda intager det nyhögtyska språket en helt an* 
'nan ställning till de tyska dialekterna än. det svenska rikssprå* 
ket till de särskilda svenska munarterna '). Ett negatift svar 



1^ Det tyska språket delar sig nämligen i två, vidt skilda h&lfter: den 
Ugtyska ock den högtyska afdclningen, mellan hvilka tkilnaden ir vida 
större, &n emellan svenskan ock danskan. Det nn Öfver hela Tyskland 
gällande rikssprålcet bör till den högtyska språkgrenen, ock det kan så* 
ledes endast till de högtyåka dialekterna iniaga en ställning likartad med 
den^ det svenska riksspråket intager till de svenska mnnartema. 

1 



Digitized by V3OOQ IC 



3 

kan dock gifvas, som gäller om alla verkliga munarter inom 
alla land, inom alla språk: des^Oi munarter äro icke förvrän^^ 
ningar *) af det bildade språket. Men for att ?inna ett mera 
bestärodt ock upplysande svar på den framstälda frågan» måste 
man betrakta h varje land särskildt. 

Hvilken ar då de svenska munarternas ställning till det 
svenska riksspråket? 

Svaret på denna fråga kan endast finnas formedelst språk- 
historiens hjälp. Ville man ntan kännedom om det svenska 
språkets historia foretaga sig att förklara de svenska landskaps- 
målens ock riksspråkets inbördes ställning» skulle ett sådant försök 
leda till de orimligaste slutsatser ock helt ock hållet misslyckas. 
Yäxlingen och mångfalden., i landskapsmålens former skulle i 
de flesta fall icke kunna tillfredsställande förklaras ur det nuva- 
rande riksspråkets enhet Godtyckligheten skulle här hafva fritt 
spel, ock hugskott ock gissningar skulle träda i den vetenskap- 
liga bevisningens ställe. Eller ock skulle man nödgas uppgifva 
all tanke på en systematisk behandling. Landskapsmålen skulle 
te sig som en kaotisk, oordnad massa, utan inbördes samman- 
hang, utan sammanhang med riksspråket. Lyckligtvis ega vi 
emellertid numera i språkhistorien ett medel att fora dialek- 
ternas mångfald tillbaka till en enhet, en annan än det nu- 
varande riksspråket, att i säkra drag teckna detta senares för- 
hållande till de förrå. Med språkhistoriens tillhjälp kunna vi 
uppvisa det svenska språkets skick för århundraden sedan, kunna 
vi . 'gå till baka till fomspråket^ ock då vi med dess ljud, 
dess ordförråd, dess former, med ett ord hela dess språkbygg- 
nad jämföra dialekternas, skola vi lätteligeu finna, att det är 
härur, som dessa böra ock kunna tillfredsställande förklaras, ' 
ock icke ur våra dagars svenska skriftspråk. Fornsprå- 
ket är således dialekternas grundval; men ur fornspråket har 
ju ock det nuvarande riksspråket utvecklat sig. Häraf blir 
det nu klart, hvilken ställning munarterna och riksspråket in- 
taga till hvarandra. De äro radier, som utgå från samma cen- 
trum, de äro floder, som strömmat ur samma källa åt olika håll. 



1) Förvrängnin};;ar knn man nog finna i allmogeniälen, men endast af 
utlätahka ord, hvilkas skarpa motsats till det inhemska ordf)>rrådet just hår* 
igenom på ett i ögonen fallande sfttt framträder. Det fr&mmande, obe- 
gripliga ombildas, på det att man måtte kunna finna någon mening uti 
det, ock så får man sådana ord som joråtfrafi f&r geogrqfi^ badaäng fftr 
baJMtn,^ skamdal (6r tVandal^ ralUväg fftr railvåg Oftmvftg), undervuttét tbt 
wnwerntet, abekati för advolcati dkepasch fOr ekipage ock många dylika. I 
sanning, en talande protest mot det främmande v&sendet 



Digitized by VjOOQIC 



eller, for att tala iitan bilder, de olika munarterna hafva, såvXl 
som rikssprAket, själfstäudigt utvecklat sig nr det for dem alla 
gemensamma grundspråket, fornsvenskan i dess alsta skepnad. 
Ii armed är också munarternas ställning inbördes antydd, ock 
vi hafva nu funnit en fast utgångspunkt for hela vår följande 
undersökning, hvilken det för en riktig uppfattning aT dialekternas 
egendomligheter ock betydelse är af stor vikt att ständigt fasthålla. 
Detta visar sig bäst, om man går några årtionden till 
baka ock undersöker, huru de svenska munarternas egendom- 
ligheter uppfattades af dem, som då skrefvo härom, men 
icke hade till sitt förfogande de hjälpmedel, som den histori- 
ska språkforskningen . numera erbjuder oss. På grund af ofta 
obetydliga skiljaktigheter i uttalet mellan innevånarne i när- 
gränsande socknar eller härad var man genast färdig med teo- 
rier om en altifrån den första bosättningens tid befintlig stam- 
åtskilnad dem emellan *). Ja, ofta nog gick man så långt, att man 
på grund af tillfälliga likheter med främmande språk i en eller 
annan dialekt för denna antog en närmare släktskap med det ut- 
ländska språket än med landets eget skriftspråk! Vi skola 
nedan anföra åtskilliga talande exempel på en sådan uppfattning. 
Vid en språkhistorisk belysning visa sig emellertid sådana teo- 
rier stå på en högst osäker grund. Skiljaktighetema äro nämli- 
gen sådana, att de alla från ett ur vetenskaplig synpunkt full- 
komligt tillfredsställande sätt kunna förklaras ur det för hela 
Sverge gemensamma fornspråket -). Det måste derför alltid 
blifva högst vanskligt ock godtyckligt att i dialektskiljaktjghe- 
ter söka bevis f5r någon ursprunglig stamåtskilnad. «01ikhe^ 
terna inom de nutida munarterna* vitnar också Carl Sävé 
(Gutn. Urk. s. IV),« kunna icke sägas vara grundade på forn- 
tida skiljaktigheter, utan de äro snarare alster af tiden, såväl 



1) Så antager Alhin (WUtbo hd. t. ISX aU „FiDvedAme åro hår^ 
komlingar ifrån en hel annan urstam ftn isynnerhet deras nordliga och vést- 
liga grannar", ock stöder sig hftnrid bland annat på deras språk. Wteåd» 
gren anser Finvedens folkstam skild från Wflrends, emedan den förre ntta- 
lar som aj den diftong, som i Warend låter som of (Ny SmåL Beskr. II. 
886). Åfven Strinnholm söker i munarten ett stöd lÖr det antagandet, att 
inbyggarne i ^amma landskap ofta n^i^gått från serskilta, ehum i roten 
besUgtade stammar." (Sveriges historia i sammandrag Sth. 1857 I. s. 39). 
3) Icke ens mellan svea- ock göta-landskapens språk tro vi att 
några verkliga karaktftrsskilnader kanna nppgifvas. Vi vilja emellertid 
icke gå en nn pågående närmare undersökning härom i fSrvftg, utan hån- 
visa blott till de ställen i de f&ljande afdelningarne, där gemensamma egen- 
domligbcter lör det sydliga ock det nordliga^ Sverge framhållas. 



Digitized by VjOOQIC 



Dar afvikelserna blott höras i uttalet, som nfir de ftfven fram- 
träda i ordförrådet.» Liksom skriftsprftket har sin historia, 
liksom vi for att förklara dess nuvarande former måste följa 
dess utveckling steg for steg, så ar det ju naturligt, att vi också 
for att förstå våra munarters språkskick ej få förbise, att åfven 
dessa måste hafva en historia, måste hafva varit underkastade en 
fortgående utveckling. Det ar förbiseendet håraf, som vållat de 
ofvannamnda äldre teorierna om dialektegendomligheterna. Vi 
hafva nämnt, att fornspråket är nyckeln till dessas förstående. Men 
härvid är det stundom icke tillräckligt att gå till baka till det 
älsta svenska skriftspråket. Det finnes nämligen i dialekterna 
ljud och former, som ur detta ej skulle kunna tillfredsställande 
förklaras. Man måste därför gå än längre till baka i tiden ock 
göra för sig klart, huru det svenska språket sett ut på ett sta- 
dium äldre än Västgötalagens. Först då kan man rätt för* 
klara sådane former som det dalska -tA i 2 pers. pluralis eller 
sådana ljud som de i flere landskap bibehållna ålderdomliga 
tveljuden ei^ an m. fl. Att fornsvenskan haft diftonger, ådagaläg 
ger nämligen språkhistorien på det mest otvetydiga sätt. Lika 
säkert är ock, att fornsv. i 2 pers.plur. haft -ip^ ehuru inga svenska 
skriftliga minnesmärken kunna intyga det. Redan af de här an- 
förda exempel Icunna vi finna dialekternas stora betydelse för den 
svenska språkforskningen. De kunna nämligen stundom i någon 
mån ersätta oss bristen på språkliga lemningar från en äldre språk- 
period, i det de ställa for våra ögon former, om hvilka vi visser- 
ligen kunna sluta, att de engång funnits i svenskt språk; men 
om hvilkås verkliga tillvaro det måste vara en synnerlig tillfreds- 
ställelse att erhålla ojäfaktiga bevis. 

Vi finna således, att dialekternas egendomligheter stun- 
dom kunna vara af ansenlig ålder, men äfven dessa mest ål- 
derdomliga finna sin förklaring ur det älsta svenska forn- 
språket. 

Huru har nu ur denna enhet en sådan mångfald kunnat 
uppstå, som den vi nu skåda i de många munarterna ock riks- 
språket? Svaret ligger nära till hands, om vi från vårt land 
blicka ut öfver de öfriga skandinaviska landen. Liksom näm- 
ligen det gemensamma skandinaviska urspråket sönderdelats i åt 
särskilda skandinaviska språken, aldeles på samma sätt har inom 
hvart ock ett af dessa land dess grundspråk ytterligare sönderde- 
lat sig. Det mänskliga språket är nämligen, såsom en lefvande 
organism, stadt i beständig utveckling, men denna utveckling 
är icke enformig, sker icke öfveralt efter samma lagar, — huru 
skulle då någonsin olika språk hafva kunnat uppstå? — utan 
under inflytelse af olika naturförhållanden, olika grad af odling^ 



Digitized by VjOOQIC 



olika lefnadsvanor ock mftngfaldiga aiidra faktorer göra i olika 
trakter olika lagar »ig icallaode» går i den ene delen af ett 
språkområde språkets utveckling långt raskare ån i den andre, 
få språkljuden, ordformerna, ordförrådet i en trakt en olika ka* 
raktår mot i en annan. 

Under gynsamma ytre fSrbållanden kunna dessa olika mun- 
arter upphöjas till särskilda språk, ock så har det gått med 
svenskan^ daiukan ock isländåkan^ h varemot i Norge den in- 
hemska munarten, från att en tid hafva varit i skrift gällande, såsom 
riksspråk fått gifva vika (or danskan och numer blott lefver 
splitrad i en mängd dialekter. Ytterligare kan sedan under in* 
verkan af andra gynsamma omständigheter en af de munarter, 
hvaruti ett lands språk sönderdelat sig, upphöjas till allmänt 
gällande riksspråk, ock så anses i Sverge den södermanläudska 
munarten hafva höjt sig till landets skrift- ock kultur-språk. 
(Se härom utförligare hos Rydq. IV, 153 — 163, samt hos Såo€ 
Outn. Urk. s. III.) När en munart på detta sätt blir upphöjd 
till skriftspråk, stores till en viss grad dess naturenliga utveck- 
ling, i det den under tidernas lopp blir utsatt för en mängd 
främmande inflytelser, för reglemen teraude och förkonstling, hvar- 
för de omedelbart på folkets mun ett fritt ock naturligt lif lef- 
vande dialekterna långt mindre äro utsatta. I sjelfva verket Sr 
det ju också för det mänskliga språket någonting fullkomligt 
oväsentligt, om det någonsin blir uppfattadt i skrift. 

Redan af det sagda framgår, att för den, som vill studera 
språket i dess fria, naturliga växt, ock i synnerhet för den, 
som vill följa språkljudens utveckling, dialekterna måste vara 
det rätta fältet. 

En språkvetenskaplig undersökning på detta fält synes osa 
derför vara i hög grad påkallad, ock den bör för en vidgad in- 
sikt i det svenska språkets lif vara synnerligen fruktbringande. 
Såsom en begynnelse till en dylik undersökning ämna vi i den 
följande afhandlingen underkasta de i allmogemålen förekommande 
konsonantljmlen ock dessas förvandlingar en utförligare gransk- 
ning under belysning af fornspråket, nuvarande riksspråket ock, 
såvidt sådant synes oss ändamålsenligt, äfven af främmande 
besläktade språk^ i synnerhet de öfriga skandinaviska ock deras 
munarter. 

Men innan vi öfvergå till denna detaljerade undersökning, 
torde en allmän ock till de viktigaste dragen begränsad öfver- 
sikt af de svenska munarternas språkliga ståndpunkt vara på 
sin plats. Säkerligen skall en sådan öfverblick långt kraftigare, 
än vi ofvan kunnat, ådagalägga de svenska munarternas betydelse 



Digitized by V3OOQ IC 






for svensk sprSkforskning ock ofvertyga om ?ikten af en specialun* 
dersökning på allmogemålens område. 

Det faller sig härvid naturligast att utgå från det nuvarande 
svenska riksspråket ock låta dialekternas språkliga egendomlig- 
heter framstå genom ådagaläggande af deras skiljaktigheter från 
dctU. 

Dessa skiljaktigheter bestå dels däri, att dialekterna i många 
fall kvarstå på en ålderdomligare ståndpunkt an riksspråket^ atl 
de från fornspråket bevarat månget minne, som i riksspråket 
ofta for många århundraden sedan gått forloradt Dels bero 
de därpå, att dialekterna under sin språkliga utveclcling gått 
framom riksspråicet, hvilket senare då bibehållit det äldre språk- 
skicket. Slutligen kunna dialekterna ock riksspråket genom olika 
lagars tillämpning hafva utvecklat sig så, att ingendera kan sä- 
gas stå på en äldn^ ståndpunkt än den andra, utan båda hafva 
jämnsides hunnit samma utvecklingsgrad, men på skilda vägar. 

Vi skola först betrakta nSgra fall, då mnnartema stå 
på en äldre ståndpunkt än rikssp9*åket. 

Fästa vi oss först vid OrdföiTådet, finna vi snart, att mun- 
arterna i afseende på bevarandet af den från fäderne ärfda språk- 
skatten stå vida öfver riksspråket. Ock i själfva verket är det 
helt naturligt, att så måste vara. Då skriftspråket först upp- 
stod, • utvalde det bland den ofantliga ordmassan sådana ord^ 
som bäst tjänade att återgifva de tankar ock begrepp, som i 
skriften i synnerhet söka sitt uttryck £n oerhörd mängd ord 
blef så aldrig af skriften upptagen, men bevarades fortfarande i 
trofast vård af allmogen, som alltjämt visste att göra gagn af 
det stoff, som engång för människans behof blifvit frambraict. 
Ofta kan det också hända, att skriften en tid begagnat ord, 
som det sedan funnit onödiga eller af ett eller annat skäl olämp- 
liga ock så kastat bort, men hvilka då nästan alltid befinnas 
fortfarande lefva hos allmogen. . • 

Detta ämne är altfor rikt, för att vi skulle kunna här mer än 
i största korthet vidröra detsamma. Som ett bevis på, hvilken skatt 
af uråldriga äkta nordiska ord vårt folkspråk eger, vilja vi blott 
anföra, att bland de af J. Grimm (i Gesch. II, 526) såsom ut- 
döda anförda nordiska ord de allra flesta återfinnas lifslefvande 
i våra svenska dialekter, ehuru de i riksspråket alldeles saknas; 
Några af dem må här anföras: (no. fönn (snödrifva) ' lefver 
kvar i fannt fänne; lidttr (sed) i håU\ fok (snöyra) — fåk% 
bil (kort stund) — bel\ pömb (båge) — tämpel (väfspännare); mor 



Digitized by VjOOQ IC 



n> illWw I II ll,fc»l 



(stofi) — mar; statdi (tjänare) — Mling (pojke» Vbtn. Fö- 
res af RiETZ oriktigt under Slaver.) 

Likaså skall man i munarterna återfinna månget inhemskt ord, 
till hvilket riksspråket numer blott har ett motsvarande utifrån lå- 
nadt. Några exempel må upplysa förhållandet: rspr. har koka 
af lat. eogito, dial. hafva välla eller sioda^ sju eL såda (m. 
fl. former) af fsve. siupa; då rspr. har «iti^a af nsachs. sehtd" 
der^ hafva diaU det inhemska tiård^ häl af fsve. /uerp: rsprs. 
/«Vl, fördär/vot JUHg^ fårstSndy alt ursprungligen tyska ord, 
motsvaras i dialekter af de inheniska: mjärm^ spjéUlat iden^ 
nimme^ 

Hvad som vid betraktandet af allmogens ordförråd icke 
mindre är egnadt att väcka uppmärksamhet, ja forvåning»- är den 
oerhörda rikedomen på uttryck f5r samma, eller i det när- 
maste samma, sak. I riksspråket hafva vissa bestämda ord 
ock uttryck för . en sak så att säga blifvit stereotyperade» 
men allmogen har att välja ibland en stor mängd i det när*- 
måste liktydiga ord det, som bäst tjänar att uttrycka den fina 
skiftning i begreppet, som i ifrågavarande fall afses. Så eger folk- 
språket en stor mängd ord, som alla motsvara riksspråkets springa^ 
men hvart ock ett med en vi^s modifiering ock närmare bestäm- 
ning af detta begrepp. För gosse ock ftieka finnes likaså ett 
betydligt anul ord i folkspråken^). 

Äfven då rspr. ock Idsm. hafva ord gemensamma, skall 
man stundom finna dessa i idsm. hafva bibehållit sia äldre 
betydelse^ där denna i rspr* utbytts ttiot en i. någon mån, ja 
stundom ej så obetydligt, olika* Några få exempel må åskåd- 
liggöra detta förhållande. Verbet läsa hjir i skå. bibehållit 
sin gamla betydelse ploekai kjusa (samma ord som i rspr. 
skrifves tjusa) har än, under skiftande former, kvar sin älsta- 
betydelse vä^a (jfr. tä-kora^ som är samma ord); gemen^ ne 
drtg^ kona, frakk el. fräk (rspr. fräck) ock andra hafva, mån- 
genstädes i Idsm. kvar sin äldre betydelse, vid hvilken ingen 
dålig meuing var fäst; gram^ betyder flst. «/>d€f, y&i, hvilket är 
dess älsta betydelse (med afseende på öfvergången till dess nu- 
varande betydelse jfr. i ty. klein ock Kleiffod); kmkk ock nimnui 
(rspr. för-nimma) hafva flst. ej fått andlig betydelse, som i rspr. o. s. i. 

1) Af Rydq. anfSrat (III, 877-8) exctnpelm 14 benimningtr fi)r goae- 
ock 10 för Jlieka. Se hflr några ytterligare bidrag till deniw samling, som 
Ändock år långt ifrån fullstindig: törgoue (ntom de af Rydq. upptagna): BrtU, 
brimå e\, brönu^ &a6e, larv^ ttu&er^ pott, tulUy Mnting^hMt^hytting^ pimi^guU 
el. gudf hgding^ stump, häoling (Ihre Dial. Lez. s. 92), tak, vom, «/im(, 
hjfiOing, pai, stöling, voik, kWppt tule^ höling/feg, kkUéf kiUs^ kisdi saml 



Digitized by V3OOQ IC 



8 

Landskapsmålens Ijiullära Tisar många drag af en beun* 
drausvard forntrohet. Främst i detta hänseende står bibehål- 
landet i många Idsm. af de uråldriga tveljtulen, såsom i gottländ- 
skau, vester- ock öster-bottniskan» nyländskan« estsvenskan m. il. 
I de älsta skriftliga minnesmärken (med undantag ^t 0%dalagen% 
ock några få enstaka ställen i andra fornskrifter) hafva dessa 
redan försvunnit, ock dock lefva de ännu mångenstädes kv. r på 
allmogens läppar! Sådana ord som bein eller bain, (Hra eller d«rd» 
lau8 eller låus innehålla dylika fornljud. som i svenska riks- 
språket utbytts mot enkla vokaler: ben^ drr7« lö9. Ännu ett 
märkligt exempel på bibehållande af ålderdomliga vokalljud må 
här anföras. De i Vbtn. befintliga orden mtiE, JU^ Uro stå 
med sina obrutna vokaler i ursprunglighet långt öfver de fsve. 
mid (miöl); ficX (jM) ock txuera^ samt de fno. mj(A^ /jöl. 
ijara. Många andra synnerligen märkliga exempel på fornrena 
vokalljud skulle kunna anföras, om utrymmet medgåfve det. 
Med afseende på konsonardenias ljudförhållanden förete Idsm. 
äfvenledes en mängd drag, som bära lefvande vitnesbörd om^ 
den trohet, hvarmed allmogens tungomål så ofta bevarat för- 
fädernes språkskick. & ock /C som uu i rspr. framför mjuka 
vokaler fått helt nya ljud, nära lika j ock 0, bevara så ilerstä* 
des i Idsm. (t e. gottl. estsv.) sina ursprungliga hårda ljud. På 
bibehållande af konsonantljud, dir de i riksspråket för länge 
sedan försvunnit, lem na sådana former som sniv (sno) *), sålv 
ock ååtva (svala)*), ditgvitt (dagg)'), dög (slö)*) lärorika 
exempel. Det i dessa ord till stammen horande v har redan i 



för fliclcai siuka, P^vpo^ h^ vaska, ttulka, häta^ hrik, åhtmpOy taha, 
thdia, stunta, tSsesmoHé. Tillsamiiians med de af Rydq. anförda således 
43 tynonymer för gatse, ock SS för JUckal Af detta kan man na påtråfla 
ett betydligt antal i en ock tamma manart H&ribland tro icke de upp- 
tagna, vid hvilka någon dålig biberoårkelte år Att Af tådana eger folk* 
tpråket ett otroligt förråd I synnerhet till det feminina ordet 

1) Jfr. fno. tnjöv^ar, got tnaiVt, lat nliKtt, grek. M^-a; tamt rtpr. 
sfiff^a, med öfvergång från till ^ liktom i åtuga för ildre stuva (tå än i 
rådsti^va), 

S) Så i Vbtn. Jfr. (hty. svalawa, nhtj. Sckwalbe (nttaladt schwaliö€\ 
se Scbldcher, Deot Spr. s. SIO) ock eng. swaBow. 

3) I estsv. Se Rnttw. II. 30S. Jfr. fno. dSggvar, plnralit af åögg. 

4) egentl. slöv, bvart v blifvit g\ jfr. not S. I fno. kommer ttam* 
mens v fram nnder böjningen, t e. sljöva af sjjör. Danskan har ännu sl0v» 
Ofvannimnde dialektiska form sl9g trängde nnder 1 7oo-talet in i tkrilttprå- 
ket Rydq. II. 3 78 anter slog \ tådana &11 ttå genom tammanblandning 
med ett annat adj. sUig, tkicklig. Sådant tynes emellertid mindre troligt, 
då de båda ordens be^deUe ir tå Tidt tkiVaktif. 



Digitized by VjOOQIC 



9 

fthU fsve. skriftliga minoesmilrlceQ gått forloradt Af såga ock 
liafva finnas finnu bevarade imperfekta sådana som sågdå (gotl.), 
haviT (estsv.) med bibehållen stamkonsonant framfor indelsen» 
ehuru i rspr. de synkoperade formerna sade ock liade redan for 
300 år sedan gjort sig gällande. På flere stallen sågas ånnu 
taka^ jak, mik m. fl., i hvilka rspr. redan på 1400-talet utbytte 
den hårda konsonanten mot den veka : tciga, jag^ mig. I vbtn. 
ock estsv. finnas af rsprs nyekel synnerligen ålderdomliga for- 
mer med begynnande /.* IVgil^ likol. Motsvarigheter till dessa 
formeri svenskt skriftspråk kunna vi endast träffa, om vi gå 600 år 
till baka i tiden, d. v, s. till äldre Yåstgötalagen, dar den gamla for- 
men lykä finnes, i yngre VgL. redan utbytt mot nykä, däri I öfver- 
gått till n (jfr. fra. ntvean, lat. Ubella; lat. lympha ock nt/mp7ia; sv. 
dial. lokke ock nokke)^ hvilken ljudväxling väl äfven i de flesta 
allmogemål gjort sig gällande, men som vi funnit icke i alla. 

Mångenstädes får man i landsorteme, i st. f. jag/oim, höra jag 
fant. Denna illa anskrifna form är i själfva verket vida äldre än 
riksspråkets. Yerbety&ma har nämligen ursprungligen hetat i infin. 
Jinda, såsom synes af de fno. fundum^fnndinn ock af goi. finjxm 
(jfr. iy. Jbiden), samt i iräpf. fond, till hvilken form just mun- 
arternas /ani svarar^hvaremot svenska riksspråkets/oim, i denna 
form befintligt redan i fno. ock fsve., likdanat det efter n fol* 
jande d med n, likasom man i dagligt tal säger hann f5r hand. 
I riksspråket har ändeisens r i plur. af adjektiven re- 
dan vid Kalmarunionens början afslipfits, men i Orsamålet 
finner man det ännu här bibehållet, såsom man kan se' 
af sådana pluralformer» som båder^ mikkler. likkliger^ «ttir- 
sker. På samma sätt år i dalskans v£r, ä*» der ock trtgr samt 
i gotländskans t^ ock tråir det nom. plur. utmärkande r bi- 
hållet| som i rsprs vi, i^ de ock tre för länge sedan afnötts.' 
Här är riksspråket nämligen inne på den väg, som de flesta 
nyare europeiska språk beträdt, ock som leder till afslipning 
ock därmed också till förenkling af de grammatikaliska fojrmema 
ock deras inskränkan^le till det minsta möjliga antal. Äfven i 
detta sistnämnda hänseende stå landskapsmålen stundom på en 
äldre ståndpunkt än riksspråket, i det de bibehållit mera af 
fornspråkets formrikedom. Detta är så mycket märkligare, 
som man skulle vara benägen att tro, att böjningsändelserna 
bort lättast bli ett byte for allmogemålens af inga skrift-, 
liga band tyglade frihet Då sålunda de svenska substantiven 
numera blott hafva 2 kasus kvar, nom. ock gen.» ock adjekti- 
ven, från att i fornspråket hafva haft en särdeles rikhaltig ock 
uttrycksfull böjning, i det nuvarande rspr, förlorat alla spår 

S 



Digitized by VjOOQIC 



10 

af kasusböjniDg» finner man i ilere munarter af subttantiven da- 
tivformeri hos adjektiven genitiv-, dativ- ock ackusativändelser. 
Ett vackert prof på bibehållen adjektivisk fornbojning i dalskaa 
har Prof. Savb meddelat i Språksk. s. 15. Ackusativformer,' 
enl. fomspråkets lagar olika f5r alla tre genus, ftro ganska van- 
liga i munarterna, men de hafva då ofta undanträngt den ur- 
sprungliga nominativen. Så i hels., där adjektiven hafva for- 
merna -ofif-a, -<, alldeles i ofverensstämmelse med fornspråkets än- 
delser for ackus.^),t. e. stegan^ alega^ ahgt. Så äro de i flere mun- 
arter vanliga formerna våran^våra^ våraU eran m. il. att förklara. 
Med afseende på detta utbyte af nomin. mot ack. må jämfaras rspr. 
annan^ någon, mycken^ liten^ hvilken^ mången, detme^ två, hvilka, 
nu begagnade som nominativer, ursprungligen äro ackusativformer, 
ock till hvHka man ännu ur munarterna kan uppvisa gamla nomina- 
tivformer, såsom annor; nåkar (gotl.) någår (dal.) eller nagr (estsT. 
Eussw. II, Z42);myhUl (sing.) ock mikler (plur.); Ud(ibtUd, 
litilL jfr. rspr, lUU f5r liiU)\ hålehur (estsv.) ^; mang (fsve. man- 
ger)\ dessen (dal.) eller dissen (gotl. Savb Bern. s. 295), båda 
motsvarande fsve. pesn^), pisai; samt iver (dal.) tvair (gotl.), 
motsvarande fsve. tver ock (i G. L.) tveir. I nära sammanhang 
med bibehållandet af en större formrikedom hos adjektiven står 
den i allmogemålen vid kraftigt lif bevarade känslan for ordern 
hön. Det är allmänt bekant, att i rspr. skilnaden mellan 
maskulinum ock femininum är på god väg att forsvinna, men 
att den hos allmogen fortfarande vidmakthålles. Vi vilja här 
endast påpeka, hurusom denna fortlefvande känsla for kons- 
åtskilnaden i de flesta trakter gifvit sig ett uttryck i de pos- 
sessiva pronominas ock den obestämda artikelns form i nom. 
sing., som i rspr. är densamma for mask. ock fem., men hos 
allmogen är olika for hvart genus, så att man finner af min 
i nom. sing. mask., fem. ock neutr.: mm, mt, mitt eller mån^ 
mtg, mett eller mtfti mina, mitt m. fl. skiftande former, ock af 
en: änn^ ä^ ätt (gotl.) eller en, e^ ett^ eller in, ei, itt, (nbtn.) 
eller «n, ain, ait (estsv.) m. fl. former. 

Äfven i fråga om numenu förete några landskapsmål märk- 



1) Denna gamla bOjntng finnes ånna hevarad i bibelspråket, dår man 
i ackoi. mnsk. Ar le t ex. "döma någon ohOrdan^^ "göra någon fSraktdigan^ 
(Jerem. 49, 15) samt i ack. fem.: "sade honoro aUa åonningena* (Mare. 
S, 33); "fria iina sjal"; "lågga tna bördo nppå" (Psalt 68, 20) m. fl. 

8) RusswoRM IL 306. Donna form vitnar om så mycket högre ål* 
der, som man icke ent från det älsta svenska skriftspråk kan oppvisa nå- 
gon orspmoglig nominativform af hmlken. Se Rtdq. II, 506 — 7. 

3) Denna form fins <j krar i byt. i mask., dir redan acknsatirfor- 
men fimmi inträngt Bipq. U, 497. 



Digitized by VjOOQIC 



11 

liga spår af ett åldre sprftkskick. I det eve. rtpr. finnas» såsom 
bekant, numera endast tvanne olika former af numerus, siugularis 
ock pluralis. Det STe. språket har emellertid i längesedan for- 
flutna tider haft förmåga att särskildt beteckna tvåtalet eller 
dttalis. Så finner man i fomsvenskan särskilda dualformer for nk" 
graprcnamtna^), i det att vi två^ i två ock bådcu vårniiryYttM 
med egna ordbildningar: vit^ it ock okar. Ehuru dessa former 
ur rspr. längesedan försvunnit, kvarlefva i allmogemål några pro- 
nomiqa, som till sin grammatikaliska form äro af dual natur, 
ehuru deras betydelse öfvergått till allmän pluralbetydelse. Så 
har dal. wid ock id (Sayb, Dalm. s 33), jmt. ock herj. ekk 
(I; i fno. ykkr) tamt ekkan^ dekkan^) (eder), de sista svarande 
till Orsamålels ikker ock ikketi^ ikka ^. Dessa senare dualfor- 



1) Eham inga verbala dualformer finnas bevarade i tkri/Uiga tkan* 
dinaviska minnesmårken, hafra dock ifven sådana antagligen en gång fan- 
nits i skandin, språk, likavål som i goi^ läam,, grdc, m. fl. — Prof. Buoon 
anser en verbal daalform i skand. språk kvarstå I formen variiu (vi två 
skrefvo), befintlig på den med götisk (åfven kallad anglataehsiåk eller mt- 
nordisk) runinskrift f6rsedde Vamumstenen i V&rmland. Se Tidskr^/or 
Phildogi og Padagogik, 7 Aarg. S. 841 ock Aarböger/or Nordisk Oldl^ 
digked og Historis 1870 S. 813—314. — Af na lefyande besUktade eu- 
ropeiska språk hafva endast Uiau. ock sloveniskan bibehållit verbaldualis. 
(Se Gbimv Oesch. II, 670). De af Grimm (a. st 678) fSr bajerska ock 
Österrikiska folkspråken angifna verbala dualformema fatta vi n&mligen med 
BuGOB (Aarb. t K. Oldk. 1870 s. 813) såsom vanliga pluralformer med 
efterhangdt dualpronomen. 

Duala pronominalformer finnas däremot flst bevarade, såsom I no.» 
dar dualformen i andra person har blifvit "saa godt som eneherskende' 
(Aasbh, Gram. a. 178), på FårOame, dår i vissa trakter &fven den duala 
be^delsen kvarstår (Haiimbbshaimb s.303), i bl^erska. Österrikiska, flera 
lågtyska munarter m. fl. (Gbimm a. st) 

8) Jämte ekk^ som egentligen ir ackus., flnnes en nominativform (25, di9, 
som motsvarar fno. {>^, eller möjligen t>tit. Dessa med konsonant böljande 
former af andra person förete en bildning, alldeles motsvarande rsprs Ni^ • 
i det i båda fallen verbal&ndelsens slutkonsonant (-[», -n) hflngt sig fast 
vid de ursprungligen med vokal börjande pronomina. Se hårom Rtdq. 
Hist Språkf. s. 40. Jfr. ock nedan om me (vi) under assimilation (Afdln. 
III). Ho. fkspr. bafva en mängd former af andra persons pronomen, be- 
gynnande med 4 såsom dH de, dlfkk, dikkon^ dökkerf dykke m. fl. (Se 
Aasbh N. Fkspr. Gram. a. 161). 

3) Dal. Ffs, Arskr. a. 58. Afven i Yåmhns finnas former af detta 
pronomen. Rtdq. II, 486— 7. I det af Btdq. (a. st) hirmed sammanstålda 
estsv. iggar (så tecknadi afven af Rusaw. II, 306; men£^ II, 301) torde 
man ej böra se en dualform, utan blott en form af u2ar, uppkommen genom 
den i estsv. vanliga Öfvergången af J mellan vokaler till ^, såsom niger (ne- 
der), spage (spade), m. fl. (Russw. II, 301), en öfvergång, som afiren före- 
kommer i flere andra svenska Idsm., såsoia i nrk: Uiga (båda), Uoga 
(bloda) m. fL 



Digitized by VjOOQIC 



T-'£j^jL-ci. \ : 



13 

mer af andra person (ekk m. fl.) aro sä mycket -mårkligHrey 
som af dera inga spår finnas ens i Rista fsve. 

Vid tal om gamla graramatiska formers fortlefvande i Idsm. 
kunna vi ej underlåta att med några ord afven här påpeka ett 
förhållande, hvarpå af andra uppmärksamheten flera gånger blif- 
vit fast, nämligen att allmogemålen bevara många starka ver- 
balformer, som i rspr. blifvit utbytta mot svaga, hvarpå såsom 
exempel må anföras sådana korta ock kraftfulla gamla former som 
hanff^ skopf mol^ v$^ ok^ bragg^ las, galU jåm förda med 
riksspråkets hängde, skapade, malde, vräkte, åkte, brygde, läste, 
gälde^ Se härom vidare Såyb st. ve. 2-3 ock Bydo. -I, 260-4. 

Ännu ett märkligt drag af i dialekterna bibehållet forntida 
språkskick må det tillåtas oss med några exempel belysa. Un- 
der det att rspr. ofta förändrat gamla ord genom vidfogande af 
nya afledningsändelser, finner man mångenstädes allmogen ännu 
altjämt bevara dem i deras gamla, enkla form. Eiksspråket 
har sålunda numera rag-la^ frad-ga^ i st. f. de förr begagnade, 
enklare raga^\ frada\ hvilka också ännu altjämt brukas 
af allmogen. På samma sätt hafva allmogemålen sprata, keta, 
glana^ roda^ hwisa^ där rspr. har de afledda sprat-la, kä-la, 
glän-sa^ rod-na^ hvis-kot med alldeles samma betydelse som de 
enkla verben. Likaså i Idsm. de oafledda substantiven näia^ 
blik^ gUm^ ham, där rspr. har de utvidgade formerna na«-^ (för 
nät-la), bltai (blik-st), glim-t^ Iiam-n. 

Oändligt mycket mera skulle vara att anföra till belysning af de 
svenska munarternas ålderdomlighet i jämförelse med riksspråket, 
men det för en inledande öfversikt begränsade utrymmet tvingar oss 
här att stanna. Hvad vi anfört torde emellertid vara tillräckligt för 
att ställa i en klarare dager en viktig sida hos landskapsmålen, som 
äfven af den bildade, men om sitt eget språk okunnige, ofta förbi- 
ses, i det nämligen sådant, som i själfva verket är dyrbara åter- 
Ijud af våra fäders språk, ofta nog uppfattas såsom ett ohyf- 
sadt ock ovårdadt uttal eller| i bästa fall, som en onaturlig 
ock oregelbunden språkväxt. 

Att för språkforskaren dessa gamla former skola hafva stort 
intresse är naturligt. De lemna många viktiga upplysningar om 



1) Se t e. JuDAS REDivivus (trykt 1614), §. 18 i den i Stockb. 1871 
omtrykta upplagan. På Spbobls tid fans äfven den nyare formen ragla. 
Se Gloss. Sv. Got (1713). 

2) Se Spegel Gloss. Sv. Got ''Konnnlli dicant fradga* , anmärker 
Speobl. Vid denna tid synei tåledet den nya formen börjat tränga 
ég In. 



Digitized by VjOOQIC 



13 

spräkutFecklingens gång ock bidraga Ull att vidga v8r kuoskap 
om det svenska språkets historia. 

Men hafva vi lärdomar att hämta af det gamla , har det 
nya icke mindre att lära oss, såsom vi skola finna, då vi nu 
gå att taga i betraktande några fall, då allmogemålen stå på 
en yngre ståndpunkt ån riksspråket. 

Bland dem äro synnerligen anmärkningsvärda några fall, då 
landskapsmålens nyare former uppkommit genom en här mera genom- 
förd tillämpning af samma lagar, som äfven i rspr. gälla, men där 
långt mindre följdriktigt tillämpas. På den af språket en gång be- 
trädda vägen fortgå allmogemålen, ledda härvid af en sund språkin- 
stinkt. Några af de vanligaste fall af detta slag må här vidröras* 

I det nuvarande rspr. har ett i fsve. befintligt p framför t» 
som ej är böjningsändelse, allmänt öfvergått till// så att fsve. 
pt = nsv. ft^ hvadan vi nu hafva skaft, afton^ gift^ efter m. fl* 
i st. f. fsve. skapt^ aptan, gipt, CBptir, I många dialekter 
finna vi, hurusom denna ljudlag fått en långt vidsträktare bety- 
delse, så att äfven under ordböjningen pt öfvergår till ft, hvadan 
köpa i impf. blir köjie^ djup i neutr. blir djn/i, ock sådana 
former som knafft^ roffte^taftt ro. fi. förekomma i st. tknapi^ 
ropte^ tapte (tappade); ja t. o. m. utländska ord ombildas efler 
denna lag, t. e. kafien^ receft, Egyften for kapten, recept^ JEgypten. 

I afseende på medljudens likdaning (assimilation) har lika- 
ledes munarternas utveckling ofta fortgått, där riksspråkets häj- 
dats. Sålunda finner man i munarterna sådana former som bmnoj 
änna, nnner^ banne^ kunne m. fl. för riksspråkets binda, under, 
bonde, kunde; hvaremot rspr. i flere andra fall visar exempel på 
denna samma assimilation, ock sålunda här öfverensstämmer med 
Idsm., såsom i orden finna^ annan i st. f. former med nd (Jfr. 
iysVh Jlnden ock änder). Likaså i munarterna åtter, miller, 
där rikspr. har ålder^ mild; kröppUng^ sopp för krympling, 
svamp: akkare, sjukka för ankare, yunka. I alla dessa fall 
har däremot samma slags assimilation i andra ord gjort sig 
gällande äfven i riksspråket, som sålunda har skulle^ niull, kall 
för skulds^ mxddnt k(dd (iy. kalt); kapp, trappa f. kamp, trampa; 
dricka, tack för former med nk (jfr. drinkare ock det fr. tyskan 
lånade af-danka). 

Ännu ett' exempel på en sådan landskapsmålens större re- 
gelbundenhet gent emot riksspråkets mera vacklande hållning må 
anföras. Då rspr. har hcUla ocV fålla men kall aflialdti^falda^ 
kalder, finner man i flere dialekter såväl hålla oA fålla som 
kall, i det grumlingen af a till å vid Us assimilation hår blif- 



Digitized by V3OOQ IC 



14 

vitreg:el. Denna ljudlag har i Idsro. blifvit ån ytterligare ut- 
sträktf så att man af de orspmngligare lambf kunb^ damb 
finner i dialekter kåmmf latnm^ damm, då rspr. däremot hår 
harJlofTii lam^ dam. Alldeles samma lag har gifvit npp- 
hof åt sådana dialektiska former som såtm^ blarmaf ånnet 
hann m. fl. for rsprs sand, Uofula^ ande, hand ock hvar- 
dagssprfiket^ «ami, blanna^ luxnn. Hår finna vi altså i Idsm. en 
genomgående lag s^öra sig gällande, enligt hvilken a öfvergår 
till å, då det följande konsonantljudet har uppstått genom assiroila* 
tion af en liqvida ock en mvJUu I rspr. finnas diremot blott 
svaga spår af en dylik ljudlags inverkan. 

Ganska ofta finner man åter i landskapsmålen former» som åro 
mycket oregelbundna, ock som for mången synas vitna om en «tbond- 
språket* förbehållen frihet ock brist på hyfsning. Det skall emeller- 
tid ofta visa sig, attsjålfva rspr. ofta gjort sig skyldigt till alldeles 
liknande oregelbundna bildningar. De i allmogemål befintliga, 
.fria bildningarna ti^ ttir, tao^ punner (i, ur, af, under) motsvara 
sålunda till sin bildning fullkomligt rsprs på, hvilket ord dar 
for längesedan vunnit burskap. Likasom på är sammandraget 
af uppåt äro nämligen de anförda dialektorden bildade afu^ 
t^ ut tir, ut aft upp under. J(r» i ty. neben af mhty. en-ne' 
ben (Grimm Gram. II. s. 763). 

Då man i hall. finner en sådan form som dåmme, i estsv. tätmst 
båda i betydelsen deras, till formen motsvarande ett deme, om 
ett sådant ord funnes, ock i dal. anume (~ honoms) ^) i betydelsen 
lums, ligger det nära att häri se en, f5r munarterna egen- 
domligy själfsvåldig ordbildning, i det af en dativform bildati en 
genitiv. Likväl har rspr. vid bildningen af hveme gått till 
väga på alldeles samma sätt ; hvem är nämligen egentligen en da 
tiv, ehuru numera begagnad som en nominativ, ock till den har 
genitivmärket e blifvit fogadt. Då munarterna begagna dom som 
nom. i st. f. de, är detta alldeles detsamma, som då rspr. har 
detta hvem i st. fl den gamla nominativen Ao. 

Med den dialektiska formen hanses for ftans kan jämföras 
rsprs deras for dera, som redan i denna senare form är genit. 
(jfr. någön-dera, någon af dem). Hedan fuo. har motsvarande 
exempel att visa, då den af de gamla genitiverna sjr^fidr^brå' 
&ur bildat nya: s^s^ fjdrs, bréÖurs'). Af detta disras har 

1) DaL Ffs. Årsskr. t. 78. H&nned likartade bildningar åro de dalska 
bestimda gen. plar. kaUumäå, goisumäå, /olumä9 (karlarnet, gossarnet, 
folarnet) m. fl. (Arborbuus Gram. I, 7), bvilka alla åro bildade af da- 
tivformer. 

3) Dylika fall af grammatikaliska formeri oorganiska fcOrdobbling aro 
idceså sillsyota. Sådana mOta ost i rsprs trädet, som egentUgen innehåller 



Digitized by V3OOQ IC 



15 

sedan i munarter ännu en ny genilivform deråses bildats» där 
således trenne geqitivmirken finnas. 

Med det anförda fir det natarligtris icke vår mening att 
söka visa, det t. e. luinses eller Iumom$ är lika språkriktigt som 
Itariå. Vi hafva tvärtom sökt framhålla» att vi häri hafva att 
se oregelbundna bildningar, men hvad vi velat påpeka är att 
landskapsmålen icke häller i detta hänseende förete någonting for 
den allmänna språkutvecklingen främmande. «Ett i alla delar 
regelrätt och fullkomligt språk är hittills icke uppvisadu» säger 
Rydqt. (IV, 166), ock af allmogemålen bör man då icke be- 
gära mer än af de mest vårdade skriftspråk. 

Det händer icke så sällan, att man i de svenska munarterna 
finner i ljud ock ordformer mycket» som» på samma gång det 
afgjordt skiljer sig från riksspråket, i förvånande hög grad på- 
minner om andra germaniska språk. Här gäller det då att vara 
på sin vakt mot hvarjehanda teorier om inverkan från dessa 
främmande språk på munarternas utveckling eller rent af om eu 
närmare släktskap mellan munarterna ock ett eller annat främ- 
mande språk, än mellan munarterna ock riksspråket Sådana åsik- 
ter rörande fiere svenska munarter äro ingalunda sällsynta ock 
hafva ofta blifvit uttalade. 

* Dylika orimliga antaganden bero emellertid på förbiseende 
af den i besläktade språks historia ganska vanliga företeelsen» att 
dessa, oberoende af h varandra» utveckla sig/7ara/feft,.hvadan de 
stundom, ehuru de kunna vara skilda mycket långt från hvarandra, 
komma att förete i vissa stycken öfverenSstämmande bildningar. 
Detta förhållande är i språkhistorien af ett synnerligt intresse» ock 
särskildt är det för en rätt uppfattning af våra dialekters språk- 
liga ställning af stor vikt att beakta detsamma. Några syn- 
nerligen märkliga exempel på en dylik öfveren^stämmelse mellan 
svenska munarter ock andra germaniska språk må här till be- 
lysning af det of van sagda anföras. Hjälpverbet skola har i flere 
munarter» såsom upl.» vgöt.» smal.» dal. (Bättv.; Dal. Ffs Årskr* 
8. 110) m. fl. utstött sitt kf hvadan presens heter #a<s skall) 
ock imperfektum sulU (f. shdlé). Detta är nn alldeles samma 
ljudföreteelse, som då tyskan fått^oU for skall (Schlbichsr» Deut 
Spr. s. 286) ock lågskotskan sall t skall ^). Här se vi na 

två bestämda artiklar: trä-d-et^ i rikena, där likaså två bestämda artiklar fin- 
nas, i uUei, som innehåller tvänne nentralmftrken. I da. finner man verdé» 
nen, I franskan WlUrrt^ {^lt,th%art af bedera), med 3 best artiklar. Hos 
BoRMS får man se ett £A« Hiher (tbe th*other). Ilskan bar ^eife» (=ge- 
g^essen) c s. v. 

1) Bydq. i, 37. Verbet heter på got åhäan^ men redan i fh^. ians 



Digitized by VjOOQIC 



16 

samma ljudlag göra sig gSllande på vidf skilda orter» utao att 
man med minsta grad af saoDolikhet kan antaga någon inver- 
kan af det ena språket på det andra i detta hanseende. 

I flere svenska munarter, från hvarandra långt skilda, såsom 
småländskan , ångermaulåndskan ock estsvenskan , har ursprungligt 
rent s fortjockats till sc/t (tecknadt Z) framför vissa konsonanter, 
i synnerhet framfor/, men äfven i olika munarter framfor v, m. 
n, så att man såger zlag (for slag), Zv}a$*t (f. svart), Zmia (smida), 
Zfijo (snö). I tyskan har alldeles samma IjudfSrvandliug för- 
siggått. Schloss^ sehtoarZf sehmieden^ Scitnee stå där f5r 
äldre former med rent # ')• Detta «tfA-ljud i de svenska mun- 
arterna har man nu velat förklara genom tysk inverkan ^« 
Huru orimligt ett sådant antagande är, visar sig ibland annat 
däraf, att det t. ex. finnes i Ångermanland, där man svårligen 
torde kunna forutsätta tyskt iuflytande'). Förhållandet är helt 
enkelt det, att såväl i Tyskland som i Sverge # har varit mot- 
tagligt for en sådan fortjockning i vissa lägen 

Äfven med eng. förete de sve. Idsm. i flere fall slående 
likheter. Så har i flere sve. munarter, såsom vbtn., estsv., 
finsksve. (nyl. ock öbtn. Freudenth. s. 70), vrml. (vissa trakter, 
WiDMARK s. 17), m. fl. infinitivmärket, som från älsta tider i 
8ve. rspr. varit -o, i fiere dial. grumladt till å eller é, alldeles 
bortkastats, så att blotta verbalstammen blifvit infinitivens form, 
hvadan man t. e. säger (i Ybtn.) väx, bår^ /Ufr^ rid^ stryk 
for rsprs växa, bära, hora, rida, stryka. Här är nu en utveck- 
ling, som fullkomligt öfvereusstämmer med det engelska språ- 
kets. Äfven där har nämligen infinitivmärket, som älst är-oit, 
sedan -en ock -e^ i själfva verket öfveralt forsvunnit, om det också i 
vissa verb fortfarande betecknas i skrift Wcm. bear^ hear så- 
väl som ride^ strike motsvara alldeles de ofvan anförda sv. 
dialektformerna ^). I engelskan kan man följa denna afslip- 
ning af infinitivmärket från f5rsta början; de skandinaviska språ- 



jämte åoäan formen tuUn ock i ffri. Jämte ikéla äfveo ida. Sannolikt är 
detta utstötande *sf h äfven i de svenska munarterna ganska gammalt 

1) Tyskan har som bekant i detta afseende gått än längre, än skrif- 
ten utvisar. Äfven framför p och t nttalas $ som «cå, så att man säger 
$chpr{ng€n , schttJEUn i en stor del af T^kland. 

3) Ja, Wieselgren har till ock med på detta «cå-ljndbygt en hypotes, 
om att sm&ländingame skalle vara närmare besläktade med tyskarna än 
med de öfrige svenskarne! Se Ny Smal. Beskr. I. 44—48. 

3) I de lågtyska manartema, från hvilka väl närmast det antagna 
tyska inflytandet skalle hafva kommit, är iör öfrigt detta «cå*\jad i dessa 
ställningar ingalunda allmänt. 

4) Äfven i Jatska fkspr. har inf.märket öfveralt bortfallit, t e. Vgg^ 
$^. (YAUfura s. Sä). 



Digitized by VjOOQIC 



17 

ken fiter hafva redaa i de älsU lemoingar» vi ega af dem, intet 
-nm att uppvisa ' ), som vi ofvan antydt, hvadan vi i dem sakna 
den första länken i utvecklingen. 

I dal. foreter en annan ljud förvandling stor likhet med för- 
hållandet i eng. Tj bortkastas nämligen framför åtskilliga kon- 
sonanter nämligen v, ff ock ib samt iband p, m ock #, hvar 
vid den förut stående vokalen förlänges ock «får ett tjockare 
eller likasom grumladt ]jud« (Savx, Dalm. s. 29). Sålunda så- 
gas där kåv (kalO» tåg (talg), båk (balk), måm (malm) o. s. r. 
Härmed må jämföras eng. i€äk, uttaladt tak; ealm^ eaif utta- 
lade Jt^m, ArT/. Likheten är i sanning öfverraskande ock har 
också gifvit upphof åt teorier om en närmare släktskap mellan 
dalkarlar ock engelsmän. Med språkutvecklingen såv&l i Tysk- 



1) Af Stbpubms anföras emellertid 7 sådana infinitiver iirån nininskrif» 
ter (Se Old-Northern Bunic Monumenta i. XL ock 619). I största kortbel 
må hår de skal anföras, som bestämt vår bårifrån afvikande oppfattning af 
de af Stbpbbiis anförda ställena. 

1. Arsunda-Btentn (Stbphbms s. 636). LiLJBoaair (Ronurknnder Ko. 
1054) laser h&r jRis:ia iflir^ i det den melUin 1^ ock K stående I 
Baotil osäkra ranmynden, af Stbpubns tolkad med E bår lättas som i* 
Vi instämma häri så mycket bällre, som stenen för t begagnar tecknet tf 
men vi l&sa då Håia afiir. 

3. Forsåa-rtngen (Stbphbxs s. 684 — 7). Rti>q.s tolkning II, 588 af 
LiLJEOBBNS låsning (Runark. No. 1952) #rl# /r//aii bekräftas af del fno. 
tvtyilda, Stephbns anmärkning, att denna tolkning förstOr *the regolar 
gradation" (a. st s. 686), förfaller, om im$ Ma vid de födande mkåm un- 
derförstås. 

3. ^o/Za-stcnen (Stbpbsiis s. 71S— 3). SItb låser i Gatn. Urk. s. 44 . 
m riåi kumi. Formen Hsi år långt ifrån att vara ''impossibU, absurd 
and inheard^qf* som Stbphbns säger. JRM år nämligen reiåt^ ack. sing; 
neotr., hOrande till kumi^ af perl part. till verbet retso. Denna konstrok- 
tion år den regelbandna efter /tffo. 

4. ifae«åot0€-8tenen (Stbpbbks s. 757). I stl tähian it SO moir, 
dår ir ock so i formell bånseende passa illa tillsammans med en infin. på 
-an ock SO dessutom blir meningslöst, låsa vi säManirso mottt 'såga 
mer åt Nirsa". Namnet Nirsa kan vara bildadt af samma stam, som del 
på runstenar åfven förekommande namnet Nirikr (StBPHBNS s. 1006). 
Afledningen på -« år alldeles analog med fno. Aior-st åf rot Å»*-, öcr-st af rot hir, 
Ags. inflytande bcbOfver altså icke antagas, såsom Rtdo. föreslår (IV, 427). 

5. Seddinge-åitntn (Stbprbhs s. 780—1). kai kautuan siaim år 
fno. got görvan $tein^ dår göi-van år ack. sing. mask. af gårr på vanligt såtl 
efter geta. Ztt. ofvan /// risi kumi. 

6. /Sj^fufio-stenen (Stbfbbks s. 783). Att efter raisa fö^t ett % 
år blott en hypotes. 

7. fV0Mtiiid(i-8tenen (Liljbob. 508) Rt^ år tydligen förkortadt för Rl t^^" 
genom ntelemnande af båda vokalerna, såsom mindre väsentliga. 



Digitized by VjOOQIC 



18 

land, som i England visa flere munarter öfverensstftmmelse 
däruti, att enkla, långa vokaler öfvergått ' till tveljud. Likasom 
i nhty. an i Haim^ braun ro. fl. motsvarar H i mhty: Aiti, 
brUn (Grihm, Gram. I» s. 224) ock i nyeng. ou i thou^ hoiisé 
m. fl. motsvarar 4 i ags: på^ hUs (Grimm a. st. s. 398), fin- 
ner man i gotl. au i t. e: /iäu8, sättr (SÄvx Bem. s. 249), 
i dal. (Elfd.) au i ana (Säye. Dalm. s. 34) ^oiir» motsvara ett 
långt ti i sve. 7iu8, sur, fno. his^ sårr. 

Förhållandet med ursprungligt långt i fir härmed likartadt. 
I nhty. svarar mein, Eié mot mthy, ndn^ (s; i ny eng. mine^ ten 
(uttalade ungefar som de nhty. orden) mot ags. mtn, U. I 
dal. finner man långt t alltid blifva ai (Sayr, Dalm. s. 34), t. 
e. aU (fno. Us),, skatna (fno. 8k{na\ ock i gotl. öfvergår i till 
åi (Sayb, Bem. s. 248) t. e. skäuiaiMna)^ Iivåitar (fno, hvUr); 
likaså svarar i vbtn. eis^ bett mot fno. m, bäa (Vidmark s. 12). I 
alla dessa fall har en sjalfständig inhemsk språkutveckling försiggått 
enligt Samma ljudlagar, som äfven i andra språk gjort sig gällande. 

Vi hafva antydt några af de riktningar, i hvilka de svenska 
munarternas utveckling fortgått framom den ståndpunkt, rspr. 
intagit, ock med de exempel, vi anfört, hafva vi velat ådaga- 
lägga, hurusom munarterna under denna sin utveckling följa 
allmänna språkliga lagar, till hvilkas mångsidigare ock rikligare 
belysning de lemna viktiga bidrag. Hvarje form, om ock aldrig så 
urartad, har en lärdom att gifva oss, ock eger sin betydelse 
såsom en länk i språkutvecklingens kedja. Ett särskildt intresse 
att studera dessa nya dialektiska bildningar ligger däruti, att 
de i flere fall torde utpeka den väg, riksspråkets egen utveck- 
ling i en framtid skall komma att fblja, ock sålunda gifva oss 
en inblick i vårt modersmåls kommande oden. 

Vi vilja till slut anföra några exempel på det af oss ofvan 
antyda fall, att rspr. ock Hsm. genom olika lagars tillämp- 
ning utvecklat sig åt skilda håll så, att ingendera kan sägas 
stå på en äldre eller yngre ståndpunkt i förhållande till den 
andra. Om vi t. e. jämföra det i Idsm. vanliga oa//tf med rsprs 
vasle, finna vi, ätt båda utvecklat sig ur ett vatU (af samma 
stam som vatten, våt m. fl.), som är den fsve. formen ock ännu 
i flere munarter finnes bevaradt, det förra därigenom, att tf lik- 
danats (assimilerats) till//, det senare därigenom, att t framför 
/ krossats till s. Bsprs näsla ock Idsms nålla, jämförda med 
h\e. nätla erbjuda alldeles likartade exempel. En motsatt använd- . 
ning af samma ljudlagar eger rum i rsprs liUe jämfördt med 
munarternas lisle, båda kommande af ett äldre Itäe. Här har 
nämligen rspr. användt assimilation, munarterna åter utbyte af 



Digitized by VjOOQ IC 



19 

t mot #. Af rsprt tnasi finna vi i landskapsmålen tvånne an- 
dra former mark ock moJtX:, af bvilka tre ingen kan sägas stå 
p& en äldre eller jrngre ståndpunkt än de öfrigs» utan de äro 
alla genom tillämpning af olika ljudlagar bildade af den f5r 
dem alla till grund liggande äldre formen madk (jfr. iy. modet 
da maddik, skå. mad-rik), hvaraf i rspr. blif?it mask genom 
krossning af d till « (jfr. rsprs traska for tradka ock i mun- 
arter bliska ior blidka)^ i många munarter mark genom öfver- 
gång af d till r (jfr. rsprs lirka for Ud-ka af fsve. Kper, led» 
ock da. orken for edken) samt i några munarter, såsom dal.» 
estsv. m. fl., makk genom assimilation af dk till JU; (jfr. srdk' 
käre for snidka»*e m. fl. Se nedan Afdeln. III). I delsbo-målet 
finna vi af ifrågavarande ord en form marsK bvilken i motsats 
till de ofvannämnda formerna tjdligen är en yngre bildning, 
nämligen af mark genom inskjutande af s mellan r ock ib en- 
lii^t en allmän helsingsk ljudlag. 

Ännu ett exempel må anföras. I rsprs verld har det 
mellersta konsonantljudet / blifvit utstött (eburu det oegentligt 
nog kvarstår i skrift), i följd af svårigheten att uttala dessa 
tre konsonanter efter hvarandra. I vgöt bar i stället den 
sista konsonanten bortkastats, så att ordet där heter vårl^). 
Dessa båda former äro altså att ställa bredvid hvarandra. Så- 
dana former däremot som vä/ ock vår stå på en afgjordt yngre 
ståndpunkt. Här har uttalet af rd i den for båda till grund 
liggande formen vård underlättats i ena fallet genom öfvergång 
af rd till /, enligt en i många landskapsmål högst vanlig ljud- 
lag, i det andra fallet genom bortkastning af d, en i södra 
Sverge i likartade ställningar allmän ljudlag. . 

Efter denna allmänna öfverblick öfver de svenska munarter- 
nas språkliga ställning öfvergå vi till den med denna afhand- 
ling afsedda granskning af allmogemålens konsonantljud. 



1) Utsträcker man jamfftrelien till framinande tprik, finner man i 
dem ännu andra ljudlagar gOra sig gällande i detta ord. Ty. har WtU 
med bortstötande af den första kont., bvilken form är alldeles sidoordnad med 
de ofvan n&mnda V€r{})d ock värL Eng. bar wwld med bibebållande af 
alla tre konsonantljuden afven I uttalet Alla dessa former Ofrerensstämma 
dftrnti, att det ursprungligen tvåstafviga ordet (fno. veröld^ fsve. varaH ocb* 
rild (m. fl. former), fhty. weralt^ ags. weoruUL, isacbs. warold) genom utstötniog 
af den andra staf?elsens vokal blifvit enstafvigt. I firis. wratd^ nfris» vratt 
bar den fOrsta stafvelsens vokal utstötts. Slutligen finnes i nbolL ånnn kvar 
den osammandragna formen wtreUL 



Digitized by CjOOQIC 



20 



L Om allmogemålens konsonantljud i 
allmänhet 

De i svenska allmogemål förekommande konsonantljud &ro 
följande >): 



Sibilifi. 



Deniale* . , . 




Fiin|[mi.le»n 



rTrcmuticl 



Aapirftl*. 






;■' 



r 



Af de bär upptagna 32 konsonantljuden 8ro strängt taget 
endast 8 alldeles främmande for riksspråket ock således for mun* 
arterna egendomliga, nämligen U7, S, oh, gli^ de svaga s ock z^ 
I, ock Zj • Vi spara redogörelsen for dem till sist 

Af de öfriga pä denna tabell for landskapsmålen uppgifna 
konsonantljud äro m, />, 6, /t Vf n, ^ d, /, j, it, g^ h frän 
riksspråket välbekanta ock tarfva ingen närmare beskrifning. 

1) Med aCseende på nppstftllning ock terminologi är hafvudsakligen 
SuvDBYALL fDljd (Se Fhon. Bokit). De smftrre afrikeUer, vi tillåtit oss 
från hans framställning,, anmärkas i det fcDijande. 

3) För att Utta Ofversikten hafva vi i Ofverensstftmmelse med flere an-^ 
dre f(Drfattare hänfört det vanliga Mjudet till DenUdu. Sovdbtall sftger 
(a tt s. 54), att det med dem blott har ''en yttre likhet*. 

3) Så Lbfsius, Hos Sundbvall Prapaladnm. 

4) Kallas af Sundbtall: Mtdiopalaiimz. Endast il benämnes af ho- 
nom gutturaL 

5) Raknäs af Si^ndbtall till PastpdUuiniM. 



Digitizéd by VjOOQIC 



31 

Det starka ^ljudet Sr det i riksspråket förekommande. Detta^ 
#-ljad 8r ock i moDarterDa, med det enda undantag, som ne 
dan anfores, det fSrherrskande. 

Af r-ljuden är det denUda r rätteligen det enda i det 
bogre riksspråket erkända. I de uppsvenska dialekterna ock i 
Östergötland (enl. Sundsvall) är detta ensamt brukligt. 

Af de båda andra r-ljuden är dei palatala i en stor del 
af gotarike allmänt ')• Det består enl. Sundxtall (s. 16) «uti 
en vibration af tungans platta» ofre yta mot gombvalfvets bogra 
del « Af den bildade uppsvensken uppfattas det såsom en «lin» 
drigare skorming^)«. Bland de bildade klasserna i Tyskland 
ock Frankrike är detta Hjud det allmänna (Sundbt. a. st). 

Det tredje r-ljudet» det gutturala eller af Sukdbvall så kal- 
lade poatpalatina^ är enl. nämnde författare det enda brukliga 
bland allmogen i Skåne I Vgot. förekommer det ock (Belfb« 
s. 8), dels i början af ett ord, dels efter en kort vokal, utan 
följande konsonant. Enligt Sundrvall uttalas det mellan gom- 
seglet ock tungroten, «b varvid det är den förra delen, som for- 
sättes i vibration af den framträngda luften*. I ofre Sverge . 
uppfattas detta r-ljud såsom en djup skorrning. 

Dessa bägge r-ljud äro, som man finner, egentligen dialek- 
tiska, men då en stor mängd bildade personer från de landsor- 
ter, där de förekomma, aldrig kunna lära sig det uppsven- 
ska r-]judet, utan bibehålla sitt från barndomen inlärda sätt 
att uttala r, torde man, såsom vi ofvan gjort, böra anse dessa 
ljud tillhöra riksspråket. Det gutturala r-ljudet är det i dan- 
skan vanliga; det finnes däremot ej i andra jutska munarter än 
den i Ängel (^Slesvig). I de öfriga är r tandljud, såsom i Svea- 
land (Varming s. 15; Hagerup s. 97). I Norge är r också 
i allmänhet tandljud; blott på några få ställen är det stmpljud 
(Aasbn s. 25). 

Med ^ afse vi det ljud, som i rspr. betecknas än med k 
(i kär), än med kj (i IgorUt) ock än med tj (i ^ärä) samt 
stundom med eh (i främmande, lånade ord, t. e. cliemi, ock i 
namn t. e. AehäUs). Med teckningen ^ i rspr. forbinder man 
vanligtvis, alldeles ogrundadt, tanken på ett af t ock ^* samman- 
satt ljud. Ursprungligen hafva visserligen båda dessa ljud här 



1) Se Möller t. XII; Oadd s. 6; Sukdbvall t. 56. 
2^ Sundsvall a. st Gadd beskrifver ock<å det småländska r såsom 
ett '^oägot skorrande \jiid*. 



Digitized by VjOOQIC 



M- 



22 

hörts, men numer hafva de sammansmält till ett enkelt ljud, hvil- 
ket, i likhet med :S-ljudet f se nedan), i rspr. saknar eget tecken. 

I danska rspr. '), tyskan ^ ock /(tt^skan saknas detta ljud. 
I norska munarter är däremot detta ljud mycket allmänt (se 
Aasen s. 39, 40). 

I flere sve. munarter har detta ljud fStt en långt större 
utsträckning än i riksspråket, i det att det inträngt äfven i mid- 
ljud, i hvilken ställning det aldrig förekommer i rspr. I Angml. 
säges sålunda iytja^ myije (tycka, mycket) med enkelt ^'-Ijud 
(Sundsvall s. 48) ock gcljen af ^oi med «lent« /:-ljud (Si* 
DEKBL. s. 10). 

I dal. Jcjörkja^ Igakji m. fl. höres detta samma ljud (Säyb, 
Dalm. 8. 32). I nrk. heter pojke : potje med detta ljud i mid* 
ljudet (Hofb. N. M. s. 282 jfr. med Sundbv. s. 92). Då 
Freudenthål (s. 53) uppgifver, att k i vissa trakter af Nyland 
äfven inuti ord «ljuder som ^*«, t. e. ^tcLki^ utt. tatji*^ är härvid 
tydligen detta enkla ljud afsedt, hvilket bekräftas däraf, att 
han (s. 50) säger, att k här uttalas ^vekt: S. .60 uppgifves, 
att kk framfor vek vokal uttalas som ttj^ t. e. sttUtjm (stucken). 
Här är utan tvifvel samma enkla ^'-Ijud, ehuru dubbelskrifvet. 
Jfr. härom vidare, hvad som nedan säges om ddj. For Ogöt. 
skärgård uppgifver Kål^n (s. 2), att k «midt i orden. ofta ut- 
talas som ^*. Ex. hötje (öka)». Från verml. hafva vi anteck- 
nadt sle^i (Axelson s. 154), från skå. t/ntjelä (Dybeck, livinh 
1848 s. 39) m. m. Öfveralt är utan tvifvel icke den konso- 
nautiska Ijudforbindelsen tj afsedd, utan det enkla ljudet (;. 

Det tecken, som för detta ljud allmänt begagnas, är emel- 
lertid ganska olämpligt, då man stundom kan råka i villrådig- 
het om, hvad med detta verklijren afses — ett ljud eller en 
ljudförbindelse ') — , ock det skulle vara högeligen önskvärdt. 



1) I allmäDbet äfven i de danska manarterna, d&r, liksom i rtpr., k 
har sitt hårda ljud kvar; men i Vensyssel (n. Jntland) låter Jcf som p\ t. e. 
Ti0 da. K(jyfd (Dyrlund s. 18; Vabmikg t. 47). HArmed afses förmod- 
ligen det svenska tjAjnåeU Jfr. nedan om df, 

3) Det tyska cA-ljndet I tcå, tUchtig står emellertid mycket nära det 
svenska 2^*-\jadet, men skiljer sig därifrån såsom yarAnåt perspireradt (Sux- 

DBVALL S. 49). 

3} Aasen har också med afseende på ifrågavarande Ijnd blifvit missledd 
af den ol&mpliga beteckningen i svenskan , hvilket alls ej är underligt. 
Med anledning af påståendet, att det svenska i^* lyder som ^'i säger han 
nämligen, "hvis dctte er almindelij^t, maa den svenske Udtale vare skär- 
pers end den norske". Det norska ljudet synes emellertid att dOmma af 
Aasbns beskrifning vara fullkomligt likartadt med det svenska. 



Digitizedby VjOOQIC ■ 



23 

om man, åtroinsione for allmogemAlent behofi ville öfverena- 
komma om ett enkelt tecken for ^^'-Ijudet Harfor skul]^ det el- 
jes obehöfliga o vara ganska lämpligt, synes det oss. Genom 
upptagande ock ständigt användande af eget tecken for ifråga- 
varande ljud skulle måhända författare ofver allmogemål kunna 
bringa det därhän, att detta tecken engång blefve upptaget ock 
genomgående tillämpadt i rspr., hvilket for detta vore ea 
stor vinst. 

Med dj afse vi det ljud, som i rspr. g dir framfor mjuka 
vokaler, t. e. \ gåiming, ^ra, ock hvilket är mycket likt ^*. men 
skiljer sig därifrån, enl. Sundbv , därigenom, att tungan fullkomligt 
vidrörer goroen. Af Rydq. anses emellertid g i rspr. i nämnda ställ- 
ning «helt ock hållet* hafva ljudet. y. Men vid vårdadt uttal torde 
man med Sundeyall böra skilja mellan dessa bägge ljud. I 
flere munarter finnes emellertid alldeles afgjordt detta med <(^* be- 
tecknade ljud. Så i dalskan, där i sådana ord som gjåtå^ gji" 
rttn (Sävb, Dalm. s. 32) gj har detta ljud af dj, hvarvid d icke 
höres skarpt, såsom ett själfständigt ljud, framfor J, utan blott 
«ett slags ef-ljud«r. Säte (a. st.). I n. vbtn. skall gj «likna djk 
(ViDH. s. 8), hvarvid förmodligen just detta enkla ljud afses; 
i 8. vbtn. uttalas g framfor mjuka vokaler »som^', nästan som 
dj« (Unanoer s. Ill), således detta samma ljud, hvilket här har gri- 
pit vidare om sig, så att äfven / stundom så uttalas; så låter t. 
e. jälak (elak) nästan som djälak. Från Ögöt. (skärgården) fin-, 
ner man gg inuti ord tecknad t med ddj t. e. hitddjs (hugga) 
(Kalén 8. 2). Här är förmodligen det ofvan afsedda Ijude^ 
fastän här skrifvit med ddj efter kort vokal. I nyl. ljuder det veka 
g «som j, stundom med ett svagt forslag af d* (Frbudbkthal 
8. 53), ock gg som ddj (s. 60); således har äfven detta samma 
€^'-ljud. Teckningen ddj utmärker nämligen säkerligen lika li- 
tet två ljud (d. v. 8. en konsonantisk Ijudförbindelse af d 
ock j) som teckningen ek i tackof utan tjänar blott, på i 
svenskan sedvanligt sätt, att utmärka den foregående vokalens 
kortlek. Ock likasom i tacka Jk-ljudet höres deladt mellan de 
två stafvelserna, så torde äfven här djA^uåti få anses deladt, 
men ej därför bestående af två olika ljud, <{ ock j. 

Likasom tj borde äfven detta ljud hafva ett eget tecken. 
För no. munarter uppgifver Aa8En(s. 27), att «jry bliver blodere 
cnd g og lyder nresten 8om «^*s samt att i flere crgode Bygde- 
maalff finnes ett gj »som er adskilt fra j og kan opstilles som 
et Slags Mellemting imellem g og ^V Huruvida härmed vårt 
djA)aå fullkomligt öfverensstämmer, kan inan af denna beskrif- 



. Digitized by VjOOQ IC ' 



24 

ning icke se. I da. rspr^ som alltid har bårdt g^ saknas na- 
turligtvis detta ljud, ock i de allra flesta da. munarter; men i 
Vensi/ssel (jfr. ofvan om ij) lyder gf som dj, t. e. Djar (gSrde), 
djer (göra) o. s. t. (Dyrlund s. 18. Varhino s. 47. Af den 
senare upptages bland exemplen äfven 2>/^Me# (Jesus), hvarmed 
må jämföras det ofvan omnämnda uttalet af^ i Vbtn). Formod- 
ligen afses med detta dj samma enkla ljud, som vi ofvan (or 
svenskan uppgifviU Med detta ljud sammanställas af Sunds- 
vall det itaU g i genero ock det eng. j i Jtimes, 

Ng är det enkla ljud, som i rspr. betecknas dels med n i 
tänkcif dels med ^ i u^n, dels slutligen äfven med n^ x lång^ där 
ingalunda, såsom mången torde föreställa sig, en Ijudförbindelse 
ng höres, utan hvarken n eller g^ men ett nytt enkelt ljud, for 
hvilket vi begagna tecknet ng. Såsom särskUdt tecken för detta 
ljud begagnas af Lyngby (Sond. Spr.) i}, hvilket torde lämpli-' 
gen kunna upptagas äfven för de svenska dialekternas bebof, då 
själfva typen ur grekiska alfabetet är tillgäuglig. 

Af de för riksspråket ock landskapsmålen gemensamma 
ljuden återstå de supradentcJa n, t^ d ock z, för hvilka vi af 
flere skäl anse oss böra i det följande något utförligare redogöra. 
Det gemensamma kännetecknet för dessa ljud är, att de ut- 
talas med "tungspetsen uppåtböjd, mot öfre delen af gom- 
hvalfvet^ (Sundbvall s. 47). De tre första ljudens tillvaro 
i svenska riksspråket är hittills föga allmänt bekant. Så vidt 
vi veta, har uppmärksamheten första gången blifvit fäst på dem 
af «/. A. A. i hans 'Bidrag till Svenska Språkets Ljudlära\ 
De förekomma alla i rspr. såsom ersättningsljud för ursprung- 
ligt r med efterföljande n, t eller d. Vid uttalet af bam^ 
smärta, sMtrtt ord höras nämligenofta icke rock n« r ock t eller 
r ock d särskilda, utan i hvart af dessa fall uppkommer ett 
nytt enkelt ljud, som har mycken likhet med det vanliga n, t 
eller d-ljudet, men förefaller tjockare ock mindre rent uttaladt. 
Börande den fysiologiska beskrifningen på dessa ljud hänvisa vi 
till J. A. A. Sve. Ljudl a. 20—21. 

I de indiska språken äro dessa ljud allmänna, ock redan 
sanskrit hade för dem egna tecken (omflyttade i lat. bokstäfver 
«. «. <Ö- 

Af författare öfver svenska allmogemål hafva endast fyra, 
så vidt vi kunnat finna, fäst närmare uppmärksamhet vid alla 
eller några af dessa märkliga ljud, men att dömma af många 
tecken äro de i våra landskapsmål vida allmäanarCi än man 
med anledning häraf skulle kunna tro. 

Fullständigast har P. Möller redogjort för dem. De fö- 



Digitized by VjOOQIC 



56 

rekoroma enligt hoDom i SkUllinge, Nösslinge, Stamniared (alla 
i Hiroble bd) med några angränsande socknar uti Halland. Af 
de tre ljuden står fl hir for ursprungligt m» t, e. tH>lltf (vume); 
/ O för r< ock It t. e. vat (vart = varit), r5/a (vårta), föi 
{föh = följt), döt {döh a döljt); d tor rd ock /rf, t.e. ^ode 
(gjorde), fod (fotd - följd) hoda (hårda), boil (böld). För n. 
vbtn. uppgifvas af Widmaki^ (s. 7) alla tre ifrågavarande ljud. 
Af dessa motsvarar n här dels ursprungligt n t. e. dona (döna), 
dels rn^ t. e. hiiia (fno. hérna); / synes bär liksom i hall. 
motsvara dels rsprs rt^ t. e. böl (af Widmark (s. 13) tecknadt 
bötH' = bort, burt, fsve. bordh (Btdo. I. 82) af byria\ dels ft, 
t. e. cdeaJcrek, bos Widmark (s. 7) : at^fea-krek^ afvelsamt bus- 
djur (väl för {dtes- af ala, vbtn» ål (Ukakdbr s. 46 ; jfr. ält ock 
cdd hos Unakd.); d likaså dels rd, t. e. bööd (hos Widx. 
s. 13. böödd ^ börd, fsve. bta^pi, i sve. Idsm. än börds (^ 
började) enl. EYoq. I, 82), dels Id^ i. e. åäd (hos Widm. ääd^d^ 
för åld; jfr. fno. eldi, vbtn. ald (Unander s. 1), afkomma). Nå- 
gra från EiiiTZ hämtade exempel på t ock d i vbtn. finnas an- 
förda i första noten på sidan 28. Af Ukamdbr uppgifves för a. 
vbtn. endast ett af de här ifrågavarande ljuden, nämligen ff, 
som, att dömma af de i Ordboken med detta ljud angifna ord, 
sjnes, liksom i u. vbtn., motsvara dels ursprungligt n» t. e. 
gan ^), fiskgäl, mun (hvarmed jämför da. ffane (gom), no. 
gan med vanligt n), dels, ock allmännast, ursprungligt m, 
t. e. /ia#f, hjärna (hels. håma). 

För n. Ångml. uppgifves likaså blott n-ljudet| ej de båda 
clusila supradentala ljuden. Enl. Sidsnbladh förekommer detta 
n dels där i rspr. står m. Le. gan (gam)^ dels efter lång vo- 
kal, där rspr. har vanligt n, t. e. brona (brånad), ock dels 
slutligen där skriftspråket har /n, t. e. ån (aln) '). Detta sista 
ifall är anmärkningsvärdt, emedan det, i de här förut nämnda 



1) Den beskrifning på detta \jud, tom af Möller gifres — tangan 
tryckes fOrst npp mot gommen ock slappes sedan h&iiigt ned änder stark 
tttandning med öppen mon — Ofverensstämmer i* det närmaste med den, 
som J. A. A. lemnar. 

2) ''Ordet låter som garn^ men detta kommer af det tjocka M*, an- 
m&rker Uhavdeb (s. 12). Det har således dankelt ISOresvåfvat förf., att i 
rsprs gam ett eget ^od hOres. 

3) Det af Ribtz f5r Vbtn. nppgifna gan (galen) år sannolikt att för- 
klara på detta sfttt ock således stående tbt jaln. Det har då icke med 
fno. gan att göra, såsom Bs vilL 

4 



Digitized by VjOOQIC 



26 

landskapsmål^ som ega n, ej anmärkt, bildar en motsvarighet 
till de af Id ock It uppkomma d ock /• 

Äfven /- ock if-ljuden synas emellertid finnas i Angml.» 
ehuru detta ej bestämdt framhålles af Sidbxbladh. Men hans 
ytrande, att Z framfor d *) ock t öfvergår ''till ett oartikuleradt 
gutturalljud med någon anstrykning af r«, jämfordt med hans 
benämning »gutturalt* for vårt ntpradentala n, torde man vara 
berättigad att tolka så, att i dessa fall just de stipradefitalå i 
ock il-ljuden uppkomma. Trenne fall upptagas af Sidbnbladh 
(s. 11), då detta ljud uppkommer, h vilka, i korthet sagdt, an- 
gifva, att det sker, då d fogas såsom böjningsändelse till ett 
verb, såsom afledningsändelse till ett substantiv, hvilkas stam 
slutar på ^ samt då till ett på / slutande adjektiv med lång 
vokal neutraländelsen t tillfogas, hvarvid vokalen forkortas. 

För tvänne ord från Medelpad begagnar Augustin tecknet 
fl, nämligen i dalmans ock gan^ men utan att angifva, hvad 
han med detta tecken afser. Antagligen har förf. lånat teck- 
net af Unander ock afser då härmed just vårt supradentala 
it-ljud. I båda de här upptagna orden motsvarar n rsprs n. 
Troligen finnas i medelp. äfven de båda andra supradentala 
ljuden. I Jämtland finnes åtminstone /• Svart tecknas näm- 
ligen af Dybeck, Runa, 1849, s. 49: svåU^ hvarvid han anmär- 
ker (s. 50), att de två kursiva t beteckna det tjocka uttalet af 
U Månne icke äfven med teckningen kaltt^ om hvilken Dybeck 
(a« st.) säger, att den »uttrycker fullkomligt bondeuttalet af 
ordet», vårt /-ljud, förf. ovetande, angifves? 

Yi hafva hittils funnit, att ifrågavarande supradentala ljud 
förekomma dels i sydvästliga Sverge (Halland) ock dels i det 
nordligaste. Men äfven i andra trakter återfinnas de« 

I Ögöt. öfvergår / med efterföljande fi| t eller d till it, /, <l, 
t. e. «Xrtfii«(skilnad), moll ock moiid (moln, mulna), «t;jit (best. 
form af svSI)^ spettaH (best. form af spettal, fno. späall, m., hos- 
pital); själ (själft), stjäfe (stjälpte); svada (sväljde), tade (täljde), 
böd (böld), dåd (däld) m. fl. Alt enl. meddelande af Stud. E. 
Sundblad, Og, for Oodegårds socken i Finspångs län. Af dem, 
som äro okunniga om tillvaron af dessa supradentala ljud, plägar 
vanligtvis I i dessa ställningar anses hafva öfvergått till r, hvil- 
ken felaktiga uppfattning naturligtvis beror därpå, att i rspr. 
dessa ljud endast förekomma, där ett r — med efterföljande n, t 



1) Fraroft^r d säges dock strax ofvanOlJr ($ 31) I Ofvergå till |. Vi 
taga lasta på detta ytrande töt att sedan återkomma hartilL 



{ 



Digitized by VjOOQIC 



■^ii»* «»-jt .»•-.* • ^•i-j < -^ - t" «*» ^-,- 



2r 

eller d — ursprungligen boris ock Snna i skrift samt n&gon 
gång i synnerligen vArdadi utUl bibebåUes. 

Öfveralt, diir man finner uppgifvet, att / framf5r n, teller 
d öfvergått till r, bar man dérför giltiga sk&l att misstänka, 
det de ofvannSmnda supradentala ljuden åsyftas. Då sålunda 
Kal^n for ogöt. uppger, att «/ i några ord närmar sig till r. 
Ex. kjöma^ mjörtiare»^ bafva vi bär tydligen att se n ock 
ingalunda rn. Hos Jessbn finner man (s. 294) f5r vrroL 
uppgifvet, att hjälpa h6}t% hj^pte^ Iijälpi eller Mhjårte^ IijärU, 
i b vilket sista fall hjåfef hjåt utan tvifvel ar det riktiga. Hos 
RiBTZ skall man finna många ord på samma sätt oriktigt 
tecknade med m^ rd eh H i st. f. n samt de for bonom, 
såsom det synes, obekanta ljuden d ock /• Härom mera 
strax nedan. 

Då man vidare finner Belfuagb for Vgot. uppgifva, att / 
framfor d^ t^ n alltid öfvergår till ett r-ljud, som ligger «mellaB 
r ockV* (Belfr. s. 8), bar man bäri rätteligen att se en 
öfvergång till de supradentala fl, / ock d^ bvarom vi också 
fSrvissat oss genom aktgifvande på några b ärv ärande västgö- 
tars uttal. Af mala blir sålunda part* mader^ af galen i neutr. 
gaeff af hot bildas verbet hona (ej marder^ gaert^ kamOf så- 
som Belfr. tecknar dessa ord, s* 8), likaså J/(ölet), an (aln) 
m. fl. (Belfr. ört^ am s. 42, 45). Samma ljud uppstå bär äfven, 
dar ursprungligt r med efterföljande d^), <^eller n stått, t. e. 
möda^ föt, faua (mörda, fort, farna) ^), Äfven i nrk. finnas 
säkerligen de ifrågavarande ljuden. Då Djurklou (s. 3) teck- 
nar malde, men anmärker att det uttalas marde, vill det med 
andra ord saga, att vi bär bafva att läsa tnade ock bvarken 
malde eller marde. Här finna vi ett nytt sätt att beteckna 
våra supradentala ljud, nämligen med / ock efterföljande van- 
ligt d (som vi strax skola finna, gäller detta äfven om n ock Q, 
i det att det tjocka supradentala /-ljudet blifvit forväxlat med 
det tjocka ljud, som böres vid uttalet af det till samma klass 
som / börande il-ljudet. Här draga vi oss till minnes den bos 
SiDENBLADH äfvcu förekommande uppgiften om ett M jämte il(eller 

\) Rd blir dock i vj^Öt mera tållan d» Det plägar ofbst blif?a i^ 
t e. huia (bOrda), hvilket i regel inträffar, då <f år bOjningsindelfe, t e. 
huh (bOrde), gjoU (gjorde) o. t. v. (Bblf. a. tt) I ångerml. ock OgOU 
galler ock denna senare regel. Se bårom l&ngre ned. 

3) Sedan ofvanst&ende var skriffet, har förf. af Stad. R. Tbvgbbro 
orbållit ytterlignre bekräftelse på riktigheten af sin ofvan frainstftlda appfat^ 
ning af IjadfOrbållandena i detta fall i vistgOtamålet, samt af den nedan 
gjorda tolkningen af Hofé I, 



Digitized by V^OOQIC 



'r««<««ri*>-r-VlWi_ 



28 

enl. bouom «oartiku1eradi guttaral-ljad» + d). Misstaget &r 
lätt förklarligt. Om man forsöker uttala Id ock strax därpå 
<f, skal man fiana, att skilnaden dem emellan blir rätt obe* 
tydlig. 

Hos HoF finner man en mängd exempel på att r framfor t 
tecknas med / (bl). Så våH (varit s. 27), gjolt (gjort), balt 
(bort), svalt (svart), vakkelt (vackert), hjälta (bjärta), m. fl. 
(s. 39); äfvenså finner man bos bonom /u/c?^ (f51jde), som bos 
Bblfr. (s. 38) tecknas fUrde. Hur är nn öfveralt tydligen att 
finna t ock d, ock icke ft, Id, lika litet som rt, rd. 

Hos RiETZ skall man äfven finna många ord, tecknade 
med / ock följande ty d^ el. n, i st. f. /, d, el* it, bvarjämte 
ban, såsom vi ofvan nämnt, äfven betecknar dessa ljud med 
m, rt ock rd. Så finner man (s. 727) telna eller tema (s. 
nrk.), där man utan tvifvel bar att se ett tena; våfta (vgöt. ; 
vårta) for våfa\ vult (vgöt; vört) förru/*); tern (vgöt; best. 
form af täh^ tjäle) för ten; varna (vgöt.; . dvalna) for vanai 
hvarde^ hvard jämte hvalde, hvald (nrk.) af hvålva; arder^) 
jämte ålder (bels.) m. fl. Man finner, bura tecknen växla for 
samma landskap, en naturlig följd af obekantskapen med det 
verkliga ljudet Där stammen innebåller /, ser man ofta det 
nya ljudet tecknadt med r, ock tvärtom, där stammen bar r, 
finner man bär i stället /, tydligen af den orsak, att man kände 



1^ Detta ord tecknas f5r Vbtn. af Ribtz: vödht el. vådht^ d. t. t. 
v9iy våil få samma tätt finner man hot Rz. från vbtn. iito^d^ impcrf. ock 
part af verb. tnSr CsnOra), j&mte snoi ock tnåd i impf^ snört ock snddt 
I sopin. — Jfr. hvad som ofvan år tagdt om t ock d i vbtn. 

2) Denna form med r skulle man l&tt kunna tro vara ursprunglig, då 
man j&mfDr den med sådana st. dialektformer, som orre ock årr^ de no. 
or, ore, åre^yre #?r, m. fl. (Aasbn Ordb.). fno. (enl. Fritzh.^ örir ock or 
f?), hvarmed eröi hos Fritzn. må jämföras, samt fhty. <r-t/a, nbty. erh 
(hOr lat ornus hit?); men det följande d visar, att denna form hOr tillsam- 
mans med ålder, som står f5r alr, med inskjutet vålljnds-<f. Ordet synes 
bafra tvänne rOtter ar ock al, den senare antagligen uppkommen ur den 
idrra (jfr. i snskr. de två rOtterna ar, npphOja, ock al, växa) genom den, 
i de indo-enropeiska språkens äldre utvecklingsperiod vanliga Ofvergången 
af r till 2^ bvarom se Ricubrt, Kons. Ljndl. s. 1 52 ock följ. Till denna 
senare rot al hOr lat alnut, fsve. ålder, nysv. al, dial. a/, aldr, åtter, atder, 
fno. ölr, ehrir, elri (Fritzn.), ullir (Egils.), no. cider ''samt med en egen 
adtale** cldre, oddre, äfven ordre (Aasen, Ordb. — Har man här att finna 
odre?), ags. alor, elor^ fhty. el-ira (Grimx, Gram. II, 119), nhty. eller,-^ 
Då man hos Sidenblaoh träffar jämte oUer formen odder (s. 63), torde 
denna senare böra förklarat som öder af ett older, liksoro den af Rz. 
äfven för Angmt nppgifna formen order är ■« ^ader (te ofvan). 



Digitized by VjOOQIC 



29. 

med sig, att hSr ?ar ett annat ljud än det ursprungliga, ock 
därför både behof af ett annat tecken* 

Ett egendomligt exempel på en sSdan osäkerhet i beteck- 
ning finner man bos Bz. under é(äl (sälg). For vg5t. uppgif- 
vas nämligen, jämte andra former, de tre följande: satde, sade 
ock sarde, bvilka alla äsyfta samma uttal af det senare konso- 
nantljudet, men där man ser det ena otillfredsställande bemö- 
dandet göras efter det andra att i skrift uttrycka bvad talet an- 
gifver. 

Mfihända skall det vid en närmare granskning af allmoge- 
målen, foretagen med särskild hänsyn till ljuden f#, / och c#, 
visa sig, att vid alla tillfällen, då man finner Ijudförbindelserna 
/n, tt ock fd uppgifna, mun i sjalfva verket har att finna de 
ofvannämnda enkla supradentala ljuden. Då man sålunda hos 
Djurklou finner anmärkt (s. 16), att 6o/na «uttalas nästan som 
borna» (= bona) «liksom borde (= bode) for. boldém (jfr. ofvan^ 
om matdé), torde detsamma äfven gälla om t. 9./afna (s. 28), 
Iialna (s. 21), ock måhända ock om bott (s. 16), helt (a. 
38), gammalt (s. 35); ock på samma sätt i flere andra land- 
skapsmål. • . 

I två sve. munarter, hittills ej omnämnda, torde de här 
afsedda supradentala ljuden äfven förekomma, ehuru de förfat- 
tare, som behandlat dessa mål, ej veta af dem* 

Då emellertid Gadd för smal. (Ö.hd) uppgifver (s. 6), att. A 
emellan en vokal ock ett följande n, t eller d «i en stor mängd 
ord nästan alls icke är hörbart* återfinner man här tydligen 
just våra n, /, d. Från Gadd låna vi följande ex., däri hans 
beteckningssätt är bibehållet: a(rr)^*) (ärter), ya{rr)t (stjärt), 
bo{rr)t, boir)t, bo(r)de, t/(r)de/ji(r)n^, ni6(ryne, å{rymn^. 
WtBSELORiCN ytrar (N. Smal. Beskr. I, 47), att «r höres sällan 
tydligt före en annan konsonant, t e. fådas (färdas), Jjäde 
(fjerde)«. Med vår beteckning få vi här/df/a«, fjäde. 

För estsve. uppgifver Bussw (IT, 298), att r Sr «zuweileii 
sehr weich, fast unhörbar« (tecknadt r*) t e. •gjår'da öder 
gjddaf^ gärde, Iiaman f5r haniam. Här finna vi tydligen if 
ock »t. Så är utan tvifvel äfven i "^gjårde öder gjSde^*) 
(II, 307), i guad (gård ; II, 297) samt i oodana (ordena. Nord* 



1) Detts ord finoef bot Wibsefx^rbh skriffet; ätter (III, 309). Hår 
år emellertid förmodligen ingen verklig assimilation af rt (jfr. Afdeln. III), 
utan /-ljudet efter en kort vokal bar blifvit niisstaget för tL 

2) Accenten utmårker Öppet ^ad. Gadd t. 4. ^ - 

3) Accenten ntmårker hot Bossw. lång vokal. . r ^ 



Digitized by VjOOQIC 



30 

Tidssk. 8. 142) m. i), att se iMjad. Vidare ytrar Rcssw. 
(II, 298), att r (« i) «iQ einigen Wörtero wird so weich und 

breit gesprocheo, dass man es fast gar nicbt hört, g. B. hum 

fur kålen, lihm fur nyekdn». Här Sr förmodligen &fven att 
finna n, liksom i flere förut omnSmnda sve. munarter uppkommet 
af in. I het*dåa el. heldåa (II, 328) hafva vi antageligen ifven 
att se ett hedåa (helgdagar). Att äfven / finnes i estsve. fö- 
refaller troligt af följande från en enda sida bos Russw. (II, 
362) samlade exempel: hjartta^ buU, (burt, bort), svat, igåU 

Huruvida man i estsv. jdn (jSrn II, 296), buun (barn 
n, 297) m. fi. bar att se en öfvergång från m till n eller 
ett blott uttfall af r, veta vi ej. Det förra synes oss vara san- 
nolikare, då fi-ljudet, såsom vi ofvan yisat, finnes i estsv. 

Äfven for nyl. uppgifves det (Frbudekt. s. 61), att r 
framfor n utfaller, t. e. bån (barn), ^&i (fiarn), jt^m; J/Jt (kårn- 
mjolk). Men då bårmed jåmfores ångrol. gan (garn), kan 
man blifva tveksam om, buruvida bår ett verkligt utfall af r 
forsigått, ock icke snarare, liksom vi antagit fÖr estsve., en öfver- 
gång från m till n. 

I gotl. åter, dar ban^ gan, skan m. fl. motsvara former i 
rspr. med m (Se bSrom under Afdeln. III) år detta n vårt van* 
liga tunna dentala n^), enligt oss af berr Prof. Save godbetsfullt 
meddelad upplysning. Måbånda bar dock bår öfvergången skett 
från m till n ock från fl till n, liksom vi nedan skola finna, 
att i^gotl. / numer blifvit i. 

Ölåndingarne uppgifvas (Oaum Pees. a. 182) såga jeni^ 
lioni, kom (järnet o. a. v.), «uteslu tände bokstafven r uti en stor 
del af ordenv. Huruvida bär är dentalt eller supradentalt n, 
veta vi ej* 

I no. fkspr. synes / förekomma att dömma af följande yi- 
rande bos Aasbn (Gram. s. 25): «Ved rt förekommer ofte en saer- 
egen Udtale i Agersbus og Trondhjems Stifter, idet rt (f. Ex* 
i kort, Erter) bliver utydeligt, nsesten som dt'^). 

Äfven i da. munarter förekomma åtminstone / ock ft. Man 
synes vara berättigad att sluta därtill af följande uttryck bos 
Haoerup (s. 98). Sedan ban först omnämnt, att vid «korte 



1) framför d ock t attalas bår r tydligt enligt upplytning af Profes- 
sor Slre. 

2) Måbånda får man af fsljande uttryck bos Aasbh (Ordb. s. 25) 
rOrande formen Bon (barn) slnta, att åfven n finnes i no.: ^udtalt Ba*m, 
med långt o, men dog med Lyden af dobbelt n\ Formerna Baam 
(barn), Gaan (gam) förklaras emellertid af AA8B9(GranL 117) uppkomna 
genom bortfall af r. 



Digitized by VjOOQIC 



81 

Toneholdv «r smelter sammen'' (= assimileras) vmed et felgende 
^ n, «, t,« ^trar bau: «Ved andre Betoninger er iilsyneladende 

r faldet ud: Bam^ Baen; Hjasrte, HjaJd (samme Ljd 

som i Eng. hecai). R heres mAske dog i Hjerfis; ogdeter 
fnangen Oang på, Chnuid af den gendommeUge DdUJe vati" 
skeltgt ai afgdre^ om f. Ex. bott (bart), Boen» Hjaht tnde^ 
holde Lyden af r dier ikke^)9. 

Af Kok tecknas (I, 104—105) Balm (barn) for juUka 
fkspr, ock JeJifif Olme (jftrn, orne) for fynska (jfr. bos Dyb^ 
LDND s. 20 JcbW- 0*ne; för Sselland Bå\ Gån m. fl., där 
r betraktas som utfallet), bvarmed ban afser att utmärka, att r 
bortfallit, ock att stafvelsen Sr lång. Hos Vabmino finner man 
(s. 19) råt (rart) swat* (svärta). I alla dessa fall aro troligen 
/ ock n att finna ^. 

Måhända bafva vi vid redogörelsen för dessa ljud varit 
altför utförliga, men vi bafva trott det vara af vikt, att genom 
sammanställande af alt, som kunnat bidraga till en mångsidi» 
gare belysning af dessa ljud, söka ådagalägga deras rätta natur 
ock deras allmänna förekomst i våra Idsm., enär obekantskapen 
bärom vid allmogemålens återgifvande i skrift, såsom vi ofvan 
visat, ledt till så stor förvirring, att man användt tre eller fyra 
olika tecken för samma ljud, ock dessa tecken sådana, att man 
lätt kunnat missledas att tro tre olika ljud verkligen vara 
åsyftade. 

Vi tillåta oss uttala den önskan, att kommande uppteck- 
nare af våra allmogemål ville noga aktgifva på dessa ljud, ock 
för dem begagna egna beteckningar. De af oss begagnade n, 
/, d äro, såsom man finner, bildade i öfverensstäromelse med 
den redan allmänt antagna beteckningen / för det till samma 
klass hörande Aljudet hos allmogen. 

Med z betecknar vi «c7i-ljudet, hvilket, såsom af tabellen sy- 
nes, kan uttalas starkare eller svagare. Endast det starkare &r 
för rspr. ock Idsm. gemensamt, ock det kan i dem uttalas pl 
två, något olika sätt, bvarom se J. A. A. Sve. LjudK s. 17 
ock 20. 

Det ena af dessa starka ;r-lud är det, som i rspr. beteek^ 



1) Knrtiveradt af oss. 

3) Måhända finnas i den mecklenbnrgtka dialekten dessa samma nä- 
ssla ock clusila sopradentala ^nd. Hos Nbrger (b. 141 — i) finner num 
nfimligen omnflmndt, att r framför mid- ock slutljadande n ock d (jktwtn l^ 
å ock s), samt slutljadande <, iftrlorar sitt konsonantiska värde ock f&r ea 
halfvokalisk karaktär. 



Digitized by VjOÖQIC 



tias an med sj (i s}^, ån med sk (i skepp), Sn med slj (i 
élg\dé% än med 4^' (i $tjåma\ in med ^ (i sehema) ock 
llere andra tecken, såsom eh, g^j, m. fl., i frftm mande lånade ord. 
Detta Ijad är äfven i de allra flesta svenska munarter mycket 
vanligt ock bar i många, såsom vi nedan (Afdeln. II) skola 
finna, fått en större utsträckning genom öfvcrgång af a till 
Z i vissa konsonantförbindelser, en användning af ;r-ljudet, som 
I år alldeles främmande för riksspråket, bvilket, såsom bekant, ej 

jijjti eger/s-ljudtft i förbindelse med annat konsonantljud i inhemska 
' ord./ Bspr. bar ej häller, med undantag af fiacA, som dock knappast 

torde böra räknas till det högre rspr., detta ;r-ljud i slutljud, såsom 
flere mnnarter hafva. Så finner man för s. vbtn. af Unandkr an* 
förda ZidaA ') (Ada - hes, s. 18>, wömK (fnöske, s. 36), för n. 
ftngml. af Sidekbl. /!aa/i (fisk, s. 38), fossh (s. 40), aii<^aA (s. 37); 
hos Djurklou vxuh (vass, s. 8; här se vi aa motsvara ilC)\ för 
skå. Jiseh (Dyb. Buna 1848, s. 41), o. s. v. 

Af svenska munarter sakna dal. ock gotl. alldeles Z-ljud. 
För smal* (Ö. hd) uppger Oado (s. 6), att z, af honom teck- 
nadt a;, har «ett något fylligare ljud än det, som i rspr, ut- 
märkes med a;, a^\ skj och det mjuka nhi. 

I da. rspr. saknas detta ljud alldeles. Af de da. munar- 
terna hafva endast öbomålet (så kallas af Dyrldnd (s. 18) må- 
let på öamet/Ärö, Langeland, Låland, Falster, Mön m. fl.) ock 
bomholmskan vårt 2-ljud. Se Dyrlttnd s. 45 ock Aolbr s. 3. 

I no. fkspr. synes vårt ;t-ljud sakna full motsvarighet. På 
några ställen har emellertid «a;« enl. Aasen (Gram. t. 27) «en 
afvigende Lyd (et Slags «ae7i«), som naermer sig meget til den 
svenske Udtale, men dog ikke gaar ganske över til en saadan 
Hysselyd, som i det Svenske«. Färö. har ett «hvislende aA-Ijuda 
(Se Hamhbrsh. s. 244). 

Detta hårda ;r-ljud är föröfrigt samma ljud, som i ty.^) be- 
tecknas med aeA, i eng. med ah ock i fra. med ch* 

Tillvaron af det andra af de starkare z-ljuden i sve. rspr. 
är mindre allmänt bekant. Det är det enkla ljud, som höres 
i det allmänna uttalet af kars^ person^ törstig» m. fl., i hvilka 
ord nämligen icke r ock a höras '), såsom de fleste torde före- 

1) Sk betecknar hos Uitaiidbb samma ^jad tom det ty. sch (t. 4), så- 
ledes vårt förtU starka z-^nå, 

S) I boll., d&r Tål tecknet »eh fini, saknat dock detta ljöd, eoir vid 
uttalet antingen « ock cå hOrat särskilda, eller blott « höres. SeF. Anv, 
Keoe Holt Sprachlehre. CasFELD 1859. s. 7. 

a) Natarligtvis kmna de nämnda orden uttalas med tydligt r ock «; 
men ett sådant ottal fki man endast ytterst sällan höra. 



Digitized by VjOOQIC 



33 

stnlla sig, utan ett belt annat Ijad, som uppstStt genom sam- 
mansmältning af dessa bida konsonanter, ock for bvars fysiolo- 
giska bekrifning vi bänvisa till J. A. k. (Sve. LjudL s. 20). 

Det ar detta ljud, som boret i vgöt i sådana ord, som de 
af Belfr. (s. 9 ock 48) anförda: harika^ vakkarsX sötar^st^ 
vesnar*st^)^ dar sålunda icke r ock t* (bos Belfr. betecknas 
2-1judet så) böras bvar for sig, ock därför ej bäller två bokstäfver 
borde finnas. Det är nämligen icke s som öfvergått till zAjnd, 
utan bela konsonantförbindelsen rs, alldeles som i vaZ (vars) 
i Söto. (bos Uph. s. 13 tecknadt tkir^A ock forklaradt så, att 
«t efter r närmat sig ljudet «A»). 

På samma sätt förhåller det sig utan tvifvel i många Idsm.. 
ock säkerligen bar en öfvergåug från rs till Z försiggått lika 
väl| då man finner teckningarna rseh, rsh, som då man finner 
sch el. sh, alla motsvarande ursprungligt rs. • 

Detta egendomliga slag af z-ljud är så förmodligen afsedt 
af DauRKLou med teckningen vårsIU (s. 39, 40), f^aht (s. 35), 
af HoFBBRo (V.N. allm. s. 73); rar^Äa (bli varse); af Axelson 
(s. 44): gdrachgål (gärsgård), af Sidbnbl. (s. 26): törska, 
törsh (s. 13), ärsJi (om detta ord se Afdeln. III.), Aornior^/i; 
nagarsh. Russw., som med sh afser ett svagare Z-ljnd (se 
nedan) , teckYiar omväxlande rsli ock blott «7t, där ursprung- 
ligt ra stått. , QKettursIU (II. 322), farsläa (= första, 11,179; 
farstu, II, 324), färsJida (» färdsdag II, 179), torshda (tors- 
dag, dst.), varslie (II, 362), samt fosru (först II, 368), gäah 
(gers, II, 325), koah (II, 327), Niåahmån (jämte nuttarå- 
miian II, 179). Här är nog äfven samma ;r-ljud som i kart. 

Stundom finner man rs i allmogeord tecknadt, där omöj- 
ligen något r-ljud kan finnas, utan säkerligen detta slags Z* 
ljud är åsyftadt. Här bar då tydligen vanan att se rt i rspr. 
begagnas som tecken for detta ljud förledt till detta misstag* 
Så finner man färsler bos Axels. (s. 147), motsvarande andra 
munarters /(l««^, bär förmodligen uttaladt med ett z-ljud« Or- 
det beter ursprungligen fetill (sing.) ock kan icke bafva r i 
stammen* På samma sätt är nog r$ tecken for ;r-ljud i jmtl. 
börsa eller bårsa (bössa, om bvilket ord se nedan under Afd; 
III, assimil. af Jfc«), som så skrifves bos HIjlphbrs, II, 245. 

På samma sätt tro vi, att teckningen se/iårsvåldip bör 
förklaras såsom en felaktig analogibildning efter kor$f (Etdo. 

1) Det bår f5rekommande :r-\indet &r icke detsamma, som det som 
hOrcs i t e. zlå (se Afdeln. Il), ebuni Bblfr. begagnar samma tecken 
för dem båda. Af Stud. R. Ttngherg, vgöt., bafva vi fått denna vår fÖr* 
mödan bekräftad. 



Digitized by VjOOQ IC 



^-j^ÄSatv^- t!3iiÉrt«*lj 



84 

antager här ofvergåog fria I till r, IV, 313), då ri hår, såsom 
man lått finner, hora just detta i rspr. ursprungligt rs ersät- 
tande :r-ljud. Då ordet emellertid egentligen heter a/a^^vå/dt^, 
finna ?i hår, att detta 2:-ljnd åfven kan i Idsm. ersätta ursprung* 
ligt Uf alldeles såsom vi förut funnit, att n kan ersätta både 
In ock m» ock / både U ock rt. Exempel på det här ifråga- 
varande z-ljudet, motsvarande ursprungligt U , lemna sådana all- 
mogeord som i/gdZej *) (i nttrycket «slå ihjäl sig»)* h vilket 
med lika skäl som seliärsvåldtg kunde skrifvas %/tjårséj^ taseh^ 
såsom taU (talas) tecknas hos Axels. s. 44; Niscn (Nils), 
AxBLS* 31, hvilket ord vi äfven funnit tecknadt Nirs i följd 
af samma misstag, som gifvit upphof åt teckningen Bchårsvål- 
dig. *) Hos Russw. finner man Påslimisa (Pålsmessa, II, 179), 
haaJi (hals, II, 329), där väl aA, ehuru egentligen tecken för 
ett vekare 2:-ljud, skall beteckna detta slags 2:-ljud, liksom vi 
ofvan antagit rörande teckningen raA eller $h för ursprungligt ra. 

Afven hos andre författare finner man ursprungligt U er- 
satt med aA| men utan närmare angifvande af, hvad för slags 
jT-ljud som åsyftas. Emellertid torde här öfveralt vara att se 
samma z-ljud som uppkommit af ra, då Is (eller kanske rät- 
tare la) vid sammansmältning bör ge upphof åt samma ljud 
som T9^ på grund af släktskapen mellan r ock 1, ock, såsom 
vi nyss funnit, i flere fall bestämdt gjort det. Hos Augustin 
ock SiDENBLADH finner man liaU med dess sammansättningar 
tecknadt h(uh eller hassh; hos den senare äfven taAAr^ (ilsken, 
s. 50), åalJcen (af älska, s. 87), fås/ike (falaska, s. 37). 

Då man hos Axels, finner teckningarne Jdr$ (s. 48), Jährt 
(s. 150) « skall detU tydligen åsyfta JäZ*) (Jöns). Här är 
samma missledning af rsprs rs, hvarpå vi förut anfört flere 
exempel. 

För de båda här af handlade z-ljuden borde måhända tvänne 
olika tecken användas; för det första kunde då Z, för det se- 



1) Man finner har, hnro tlntljudet i det ena ordet smälter ihop med 
begynoelseljadet i det följande. Ett analogt fall år nttalet af vet jag i 
trakter af 0. Nrk. såsom ve-tfa med enkelt (^-|jod, enligt meddelande af 
Stud. K Sundbladf Og. I sammansatta ord år sådant icke så ovanligt t 
e. nttalet af gättg^vare^ västgöte såsom gåzivare^ våzöte; helgdag som 
hSda (se of?an); lördag som hia I hels. enligt Prof. SXvn. 

3) Förmodligen äro de hos Rs befintliga aruyre ock rättsyre (jåmte 
antjfU ock råtUyls) att förklara på samma sått 

3) zAinåei torde hår icke bofira uppstått genom direkt öfveigång från 
as, ntan förmodligen har -ut först blifvit -nz, liksom i de af Siobnbl. an- 
förda erantk (a. 37), alUshtanth (a. 61), arnisonth (a. 2S\ ock sedan nz 
assimilerats tfll ;ir. v /» v -^ 



Digitized by VjOOQIC 



35 

nare z antagas. Emellertid torde de båda ljuden icke alltid 
strängt skiljas från hvarandra. 8å får man stundom i rspr. 
höra «;u, bcIwL uttaladt med detsamma ljud, som höres i jtor^; 
ock möjligen kan man i ett eller annat allmogemål finna detta 
senare ljud utuladt så som det, som höres i 9ju. Detta ljud 
torde förtjäna en noggrannare undersökning, fin som hittills 
kommit det till del af författare öfver våra allmogemål. 

Vi öfvergå nu till de för oJimogemUen egendomliga hon- 
eanandjtiden. 

Såsom en anslutning till det närmast föregående må redo- 
görclse för det ^va^a :r-1judet här först få sin plats. För estsve. 
uppgifver Russw. (II, 298) ett «8h weich aspirirt, ähnlichdem 
russ. «8cbivetje» und dem frans, ge»^ t. e. Håehul^ ehjfd *)t 
fereh^ men han tillägger omedelbart därpå, att öfvergångarne 
mellan detta ock det starka :r-ljudet ($\ «fast wie seh») äro 
omärkliga ock afvikelserna stora.') I Ordboken upptager Bussw. 
några ord med begynnande ehj (i hvilken förbindelse j synes 
höras särskildt), några med «7a, ett med ehl ock ett med «An| 
samt två med sh ock följande vokal (sIioUo» själf; ehylja^ söl- 
ja). Då reh eller eh står hos honom för ursprungligt r«, hafva 
vi ofvan antagit, att samma ;r-ljud afses, som i rspr. i samma 
ställning uppkommer. 

Äfvcn i många munarter på Sverges nuvarande område 
förekommer ett svagt z-ljud, hvilket dock af olika författare 
olika beskrifves ock betecknas, ehuru de säkerligen alla afsé 
samma ljud. Genom svårigheten att uttala t ock v eller t^ 
tillsammans *) har nämligen ett «mycket svagt ««cA«iHljudi>, så- 
som det af CoLLiAKDEU benämnes (s. 7) , inkommit mellan dessa 
konsonanter, så att man får höra tzvär (tvär), t^t^mna (tvinna) 



1) Namnet "tchive^e" &r af oss Insatt i tt. f. den af Rovsw. begag* 
nade motsvarande ryska bokstafstypen« — I tlyvl (hjal) har urspmngligt 
h Öfvergått till lÅ, liksom i thjerta, thjöipa^ shJSr (hjftrta, hjålpa, hår) m. 
fl. Motsvarigheter till denna Öfvergång finnas flst, såsom i Obtn. (Fasv- 
DBMT. s. 63), vbtn., no. f kspr, hvarest A Öfverg&tt till «. 

2) Också ar Russw. synnerligen ojämn med beteckningen af :r-ljadet 
De i Airegående not af oss anförda ord skrifvas af honom (II, 302) med 
9 för samma trakt (DagO ock Wichterpal). 

3) Denna svårighet bar i många trakter, såsom hall., sOmö., upl. m. 
fl. åfven på annat sätt undvikits, n&mligen genom utbyte af tv mot iv, 
t e. kvätta, tvätta (Wahlstb. s. 7), kwd för två (flnsksv. Rz). — I ^. 
förekommer alldeles samma ntbyte af åldre iw mot qw eller zw (svarande 
till vårt tzv\ t e. guer ock zwerch (f. iwerch)^ zwei, zwejfän^ jämförda 
med fhty. guei ock gu^alon (Se Bopf; Vergleichende Gramm. I, 112 (S 
nppl.); zwingen^ tvinga; zwagen^ två; jfr. ock zwehU ock Quehk, 



Digitized by VjOOQIC 



36 

o. 8. V. Detta 2-ljud förekommer i nedanuämndA trakter af 
landet ock betecknas på (oljande olika sitt. För vbtn bar Rz 
om växlande tjv^ U e. tjvår^ tjvåU (nbtn), tsv, t. e. tsvaä^ tsvi/j^ 
Uvfxrih ock scliw \ t. e. •sdiwäU^ twäM eller sehwööU» (tvätta); 
for n. ångml. bar Sii>bnbl. tjv^ t. e. tjväUd (s. 1 1); (or vgöt. 
(Marks bd) bar Belfr. tjto eller Uehw^ t. e. tjwinga^ el. Udiwinga 
(«uttalet är i skrift nära omöjligt att beteckna», tillägger ban, s. 9, 
not. 5.); for ball. (Halmstads bd) bar Coll. t^cAti^ (s. 7) med den 
ofvan återgifna anmärkningen om ^c/ie-ljudet; for Östbo ock 
Yästbo bärad (Smal.) b^r Ribtz tjv^ i. e. tjvajta^ Allvin likasä 
för Västbo, t e. tjvå (Vb. bd s. 14); för Albo bd bar Wib- 
8BLGRBN Uchv/ i. t. Udivwigen (Ny SmÄl. Beskr. II, 758)*); 
for sömö. bar Linder Uw^ t. e. Uiwinna (s. 9); slutligen bar 
CiMM. for blek. tjo, t. e. tjoartom *). Som man finner vacklar 
skrifsättet mest emellan ^ ock «c7«, men att likvisst samma ljud 
.afses, torde af denna redogörelse framgå *), likasom vi däraf 
se, att detta egendomliga ljud återfinnes i tvänne vidt skilda 
trakter af Sverge, nämligen dels i den nordligaste delen af landet, 
vbtn ock n. ångml., dels i en, sannolikt sa mmanb ängande *), 
sträcka af det sydliga Sverge från Marks bärad i Vgöt. ock 
mellersta Halland i norr ock väster öfver mellersta ock södra 
Småland till Blekinge ock Södra Möre i söder ock öster. Lik- 
beten i ljud mellan två så allägsna bygder är ganska anmärk- 
ningsvärd. 



1) Eget nog nämna hvnrken Widxark eller Unau der något om detta 
Ijnd 1 Vbtn. Den senare bar i tin ordlisU tviä m. fl. ord på to-, uton 
anmärkning om något eget Ijnd bår. 

S) Äfven i Snnnerbo bd fins detta ljud enligt meddelande af Ama- 
nnensen O, Nordlander, 

3) O är eng. w. Se s. 5. Det efter i inskjutna ^udet kallai ''ett svagt 
J-lfud/ 

4) BOrande förväxlingen af tj- ock Uch- kan SukoeT'^!'^ s. 49, 50 
järofttras. Att man i Småland, der tre olika beteckningar f5r ljudet, j\ 
åch ock «, som vi ofvan funnit, begagnat, bar ett ;r-ljud ock ej ett j-ljnd, 
bafva vi sj&lfva haft tillflUle att höra. 

5) Orsaken hvarfOr vi antagit detta år, att f&r de emellan Marks ock 
Halmstads hftrad liggande Himle ock Faurås hårad formerna tjo ock tfau 
för tvd nppgifvas (MOllbr t. XIX ock XX) samt f5r det mellan Halm- 
stads samt Wåstbo ock Snnnerbo hårad liggande TOnnersjÖ hårad likaså 
tjau nppgifves (MÖLLsa s. XX), hvilka former synas antyda tillvaron af 
ett sådant ljud, som det ofvan beskrifna, åfven i dessa Jrakter. I Blek. 
heter nämligen tvd just tjau (Cimx. s. 6) eller tjvau (Oller s. 170 jfr. 
med 3 sid. af Rättelserna) ock i Våstbo (Smal.) tjvd eller då v ''ofta nte- 
lemnas* tjd (Allvix Vb. s. 14). 



Digitized by VjOOQIC 



87 

s 

Det svaga Z-ljudet saknas i tyska, så? it som i svenska, 
rspr, I engelskan, franskan, ryskan m. fl. språk finnes det 
däremot. 

Innan vi sluta redogörelsen for ;r-ljoden, böra vi omnämna 
ett (or munarterna egendomligt ljud, som synes stå på gränsen 
mellan :r-ljudet ock perspirerad dental. Af Edssw. uppgifves näm- 
ligen for estsv. ett «sJi mit nocb mer vortretender Aspiration 
(än de båda andra bär förut omnämnda starka ock svaga 
:r-ljuden), etwa wie das engl. t/t, besonders vor 1«, t. e. vash*le 
(vasle), baisJile (betsel); kåalilen (U, 130, kitteln), i bvilka 
ursprungligt U stått; men äfven annars t. e. gjcish*! (gärdsle), 
EisIiUo (Öselbo), samt äfven i udd ljud, t e. s/tläpg, «/«lum- 
brat (II, 348, 9) ^). Af J. A. A. omnämnes ett «läspadt ««, 
som af bonom jämföres med det gamla p (Sve. Ljudl. s« 19), 
ock synes vara samma ljud som det estsv. af Busswurm åsyf- 
tade, i bvilken bändelse den perspirerade starka dentalen p^ mot- 
svarande den svaga A, både bort upptagas på tabellen öfver 
landskapsmålens konsonantljud. Detta ljud, en gång i de skan- 
dinaviska språken så allmänt, bar eljes, såsom bekant, öfveralt 
(utom i nyisl.) försvunnit ock ersatts af t eller d ^). 



O En svagare form af samma ljud synes vara att se i den af Sidskbl. 

SS. 11) omnämnda i n. ångm. hOrda ^tydliga aspiration före (T i ordet Ull 
af Utf). I hels. finnes ett likartadt Ijad dels i ,liåå, „som uttalas med en 
plaskning i mungiporna efter «, som skall ersätta ett bortkastadt \\ dels 
i konsonantförbindelsen /^ dår ^l hOres kringflutet af en egen aspiration 
eller hYftsning** t e. Ke*h (helt), vå*Ua (välta) o. s. v. (Upprfto- 
ning s. 5). I no. fkspr. finnes ett hftrmed likartadt ljud. Se A åsen (s. 31). 
Det af Russw. (II, 297) omnAmnda ^ ''aspirirt und auf dem Laute mhend\ 
synes ock, att dfimma af de där anfOrda exempel, ursprungligen vara tL 
Så lilh (lisl, liten), l^'olh (kjortel, i flere sy. munarter J^^osse/). 

2) Det gamla uddljndande ^ har såv&l i sve. som da. rspr.« i da. ock 
no. fkspr. samt i de flesta sv. munarterna blifvit t i nomina eck verba, t 
e. tah, tungt tycka, fsve. |>aib, hunger, hykkia, men d i pronomina oc^k par- 
tiklar, t. e. du, den, där, då, isv. |)ii, pon, {kir, [xi. Eget nog har {> blif- 
vit t i ttf, som egentl. er dat sing. neutr. af samma stam som dtn (jfr i no. 
^iy ty)« samt det därmed sammanhOriga dialektiska takken, tolik, tSig, le- 
liger af fsve. ^iker, ^yliker, hvaraf däremot i rspr. regelbundet blifvit clf- 
hTc samt i CgOt.- (Ydrehd; se RUp s. 16) ddkken, (Att äfven dp funnits 
i sve., fast numer skriftspråkets ty fått Ofverhand, synes af Svbdbbro, 
Gram. (s. 15), där det sflges, att ''monger så i alment Ul talarV^ I gotL 
tott (fno. ^tt) har också |> blifvit t mot regeln (jfr. sve. dock). I sådana 
ställningar som vaj$ te, kons te (MOllbr s. XVI) eller mainMt te, vet tå^ 
kant te Allvin, Vb. hd s. 194) är icke te (du) att betrakta såsom ore- 
gelbundet i likhet med de nyss nämnda orden. Här är nämligen rätteligen 
att se vajste, kanste, vette, o. s. v., i det att pronomen ock verb blifvit sam- 
mandragna till ett ord, ock andra persons verbaländelse <, enligt allmän 



Digitized by VjOOQ IC 



38 

Yi öfvergå na till redogörelse for ett i många allmogemål 
synnerligen allmänt ljud, det så kallade tjocka \, af Sundby, 
benämndt / supradentaU ock närmare beskrifvet s. 55, äfven* 
som af J, A. A. s. 18. Öfver norra ock mellersta Sverge är 
detta ljud mycket spridt, men saknas i följande trakter:- Skå., 
Blek., HalL (södra ock mellersta), Småland ') (åtminstone större 
delen), Gotl. samt i Nyland (Finland) '). Enligt upplysninff, 
af Prof. Savb oss godbetsfullt meddelad, bar dock det tjocka 1, 
efter äldre personers intyg, fordom uttalats i södra Gotland. 
I Orsa socken af Dalarne skall / alltid, där det böres, uttalas 
mycket lent (Dal. Ffs. Årsskr. s. 49). I alla andra trakter, där 
sve. munarter talas, synes detta 1-ljud finnas, estsvenskan icke 
undantagen. Från Vbtn. till ock med n. Hall. ock Östergötland 
sträcker sig altså området for detta landkapsmålen förbehållna 
ljud. Det motsvarar antingen ett vanligt / eller rd i rspr. 

Motsvarande rpsrs / förekommer 1 i Idsm: 
1) efter lång vokal i slutljud samt i midljud, då äfven 
vokal följer därefter, t. e. al, hä\y mala, ftiXing o. s. v. Denna 
regel finnes bestämdt angifven for n. ball. (de tre nordligaste 
bäraden), vgöt., ögöt., nrk., sötö , uppL, n. ångml., vbtn., dalsl., 
äfvensom man af exemplen bos Björkhan (s. 29) ser, att den 
ock gäller for vrml.; dock med följande bestämda undantag. 
I sötö. inträder ej 1 efter e, i ock sällan efter y (Upm. s. 14); 
i uppl. ej efter i ock y (Wahlstr. s. 7); i vgöt. kvarstår / 



ljudlag, rådt 6fver pronomioett kontonaot Jfr. nedan nnder Afdeln. 
III (assimiL af It), — Från den ofvan framstilda regeln, att {> blir d i 
pronominalstammar, gOra estsve. ock finsksve. ett märkligt undantag, i det 
att |> h&r O/oeralt ersatts med i; således &fven i pronomina: fu, tåim^ U 
(estST.X ^ <>« to*"* ^nn (din), Co, £i (dit), tär (nyl.) o. s. y. P& samma 
satt i fårO. (HAXXBR9H. s. 303, fftlj.) 

Ty. bar, som bekant, d Ofveralt; likas&vål i Dach^ dUnken som i du, 
da. Engelskan visar dftremot en mArklig öfverensstftmmelse med deskan- 
dinafiska språken, i det skilnaden mellan bårdt ock n^nkt th motsvarar 
den ofvannftmnda utvecklingen af p till t ock d, I några eng. munarter 
finnes till ock med di st f. mjukt M, t e. den, dat, dey. Se KocB, Hist 
Gram. Engl. I, 27. 

1) Laoerorbh såger s. 12: *L utsäges merendels lenare i Småland, 
ån I andra Landskapen Då Smålftnningarne utsåga: toio, göra de min- 
dre tryckning på tungan**. För Östra bd. uppger Oadd (s. 5), att "L 
nttalas temligen fylligt, dock icke i så bOg grad som i ÖstgOtba — ock 
Westgötbadialektema^ 

2) Se Frbudbvt. s. 20, 49. Då Rs. I5r Nyl. uppger flere ord med 
i^ måste detta således vara or&tt. Från Öbtn. (Finl.) bar Rs. åfven flert 
ord med /. Vi veta ej, om detta &r riktigare ån uppgifterna från Nyt 



Digitized by VjOOQIC 



■ -^ *■ ■ ■ ■ -** ■ * »■ ^»«*U f>- JkTJvH*- -it. 



89 

oftast efter « ock t (Bblfr. t. 7); äfveii f5r n. &nginl* synes 
samma undauUg, som i söto., gälla att dömma af följande i 8i- 
DEKBLADHS ordHsU uUn hl (bos honom tecken for 1) anförda 
ord: 8el^ pela, vela^ U, bU, ^yU m. fl. För nrk. gäller däre- 
mot detta undantag ej, såsom man kan se af följande ord ur 
Djurklou: fAt M, dUe^ fy\e. I estsve. synes 1 ej uppkomma 
efter långt i att dömma af sädanå ord som pila, kila, huik^ 
(däremot Aula, som är samma ord: Itvila), alla med accentue- 
radt i (Se Bussw. ordlistan). 

2) efter de labiala ock gutturala konsonanterna b, p, /, g 
ock k, U e. blå, plut, flå, gla, kli. Denna regel finnes an- 
gifven for samma trakter, som nyss anf5rts, med undantag af 
dalsl.; men att den äfven där gäller synes af ordlistan hos 
LiONRLL, där exempel på &1, /I, ^1, U finnas, samt af det hos 
Bz for dalsl. uppgifna plita* Från Vrml. hafva vi ur Björk- 
man antecknadt blekke (blef icke), förbluffad, plagg, flaken, 
fline^ glätta^ lAabbedaak m. fl. Enligt Bussws ordlista gäl- 
ler detta i estsv. for b^ f *) g ock k. 

Denna regel synes ock gälla, då någon af de nämnda kon- 
sonanterna slutar den ena stafvelsen i ett ord ock / börjar den 
andra, t. e. dangla, bubbla, (Djubklov) ; sofle, rakJåe, vingla 
(Björkman). Föregående v ock m hafva i detta fall samma 
verkan på I, t. e. DynAe (Djurk.), ravlä (Bz). Äfven j i halL 

Afven efter t uppkommer 1 , ehuru ej så allmänt som efter 
de nu nämnda konsonanterna. Hofbero (Y. Nrk. AJlm.) teck- 
nar öfveralt 1 efter t. För vgöt, har Bz flst A, ock sådant 
synes öfverensstämma med Bblfr. (s. 7). Bussw. har likaså 
oftast $1: Efter z har ock Bussw. 1 samt efter M (om hvil- 
ket ljud se ofvan). Hofbirg har äfven 1 efter z (t&) t. t.flhr- 
fazVigr, uxVigr. 

3) mellan kort vokal ock ett följande p, v, j:, j ock m, 
t. e. våXja, SLv^ alm, vcXk, s^cHpa. Denna regel gäller 
for vgöt., ögöt, nrk., sötö. (utom efter e, t^ v)» n. ångml. (j 
namnes ej af Sidbnbl., men se ordb. våhlje, éåUj^ håJdj), 
vbtn., upl. Hos Bussw. hafva vi funnit 1 framfor p^ % h ff 
ock m. MÖLLER uppgifver 1 framfor j, m, v. — Framfor d 
ock t finner man visserligen stundom 1 tecknadt; men vi tro, 
att här då oftast är ett annat ljud, hvarom se ofvan under 
/ ock d. Framför s synes ej häller 1 vara vanligt, men upp- 



1) Det &r antagligen detta ^ocka uttal af / efter / som fiiranledt 
Bussw. att Ula om ett starkt aspireradt / iramfOr / (II, 397). På 
satt i fråga om 1;. Pf har Bussw. ock ^ pi. 



Digitized by VjOOQIC 



40 

tages i denna ställning for nrk. af Hofbrro ock Djubklou, t 
e. h/ha^ onnirylir. I flere Idsm. finnas emellertid några eller 
alla dentaler bestärodt undantagna från de konsonanter, som för- 
vandla ett foregående / till 1. Så i ?btn., ogöt., upl. $ ock t, 
i vgöt., sdtö. fly t, rf| s; n. ångml. n, t ock «• 

4) i kort slntändelse t. e. gammal^ drumjnel, 5göt. (Kå- 
lan s. 2); ffammål, ahtol^ sötö. (Upm. s. 14); slangA, upl., 
vgot, (Rz. Jfr. Wahlstr. s. 7); massel, nrk. (Hofb. V. Nrk. 
Allm.). Synes fifven till en del gälla for n. ångml. (se i Si- 
DENBLADHs ordHsta : öffel bäkkel, segels sekkel^ akavel, sh^Cvel 
m. fl. Däremot hommd^ gängel^ huwd ra. fl.)* Den före- 
gående konsonanten torde i detta fall oftast bafva förorsakat 
uppkomsten af L 

5) i början af ett ord« Af de ofvannämnda Idsm. bar en- 
dast estsv. 1 i denna ställning, men det synes äfven där vara 
mycket ovanligt. Bussw. har blott ett exempel : låta (II, 298); 
i ordlistan finnes intet med 1 börjande ord. I dalskan (Elfd.) 
är 1 vanligt i uddljnd, t. e. ltog€^ lioÖa^ Hos (Nasmak s. 45). 
Det tecknas därför stundom af Nasman med A/. 

Det senare fallet, att ett rd öfvergår till 1, förekommer 
öfveralt, där detta 1-ljnd finnes. Härfor kommer att utförligare 
redogöras under Afdeln. III, B. Börande själfva ljudets beskaf- 
fenhet vilja vi blott här anmärka, att, ehuruväl de allra fleste 
författare ofver allmogemål äro eniga uti att anse det af /upp- 
komna 1-ljudet alldeles lika med det af rd, dock tvänne synas 
göra någon skilnad dem emellan. Belfr. ytrar nämligen om 
det 1-ljud, som uppkommer af rdp att det ljuder '*näsUn som 
rf ock vi hafva hört en infödd västgöte på det bestämdaste 
försäkra, att man kan höra skilnäd mellan de bägge 1-ljuden, 
Djvrklou säger om 1 (s rd), att det är ett tjokt ljud, som 
stundom närmar sig rent r, ock oml (= /) säger han, att det 
uttalas i Nerike "foga tunnare", än det förra. 

Emellertid öfverensstämma alla författare uti att begagna 
samma tecken for 1, vare sig det motsvarar rd eller 1. 

1 Norge finnes äfven detta ljud, ock Aasbk gör ingen skil- 
nad mellan det som motsvarar ursprungligt I, ock det» soni st^r 
för rd; båda kallas "tykke 1". (Se No. Gram. s. 25—6). Äfven 
i da» fkspr* finnes L Af Varmikos uppgift, att i de jutska 
munarterna / uttalas fylligare än i da. rspr. (s. 16; s. 14: "/ 
fyldigt og rullende"), kan man icke med bestämdhet se detta. 
Men af beskrifningen hos Haoerup (s. 96) är det tydligt, att 
1 finnes åtminstone i Ängel. "Stundom har Udtalen en viss Be- 



Digitized by VjOOQIC 



41 

svaerligbed*'» tillSgger han» '^Diesteii 8om om et dankelt r bler 
inskudt: fwrvd lyder mesten som farvctrt^ o. s. ▼• Härmed 
må Bblpraobs ofvan anförda uppgift j&mforas. 

£d svagare form af det ofvan beskrifna 1 omnämnes af 
SuKDBVALL (s* 55) för Stockholms fkspr. 

£tt / som torde stå mycket nSra 1 är det, som stundom 
uppkommer af rZ. Jfr. J. A. A. Sve. Ljudl. s* 21« Flerstädes 
synes det ock alldeles bafva sammansmält därmed. Så tecknas 
det med 1 hos Djurklou i /als' (af farlig), hos Russw. måAa 
(märla, II, 340), hos Bs: viat jämte varley Ulie ityrit), male 
(ock snärit), öla jämte ^la m. fl. — I Smal., där 1 ej finnes, 
torde detta / däremot höras i sådana ord som fnair)la, pa(r)lat 
öir)la. Se Gado s. 6. Ett sådant I torde ock vara att höra i 
da. /alle, där «det rullende slag» höres «lydeligt i fördoblin- 
gen» (Haoxrdp s. 96). 

Ett egendomligt «aspireradt I» finnes omnämndt s. 37, noten 1. 
J. A. A. omnämner ock ett dylikt. Se Sve Ljudl. s. 19. Dessa 
tre sista /-ljud finnas icke upptagna på tabellen. Det första' 
kallas af Sundsvall det subtremfda /-ljudet; det senare är ett 
supradentcJt /-ljud. Af obekantskap med det tredjes verkliga 
ljud veta vi ej, hvart det bör hänföras. 

Ännu ett för landskapsmålen egendomligt Mjud finnes, 
nämligen det på tabellen upptagna pcdatala: Ij. Härmed afse 
vi ett märkligt ljud, som förekommer i estsv., ock som af 
Eussw. (4, 97) beskrifves såsom «mouillirt fast wie (^», t. é. 
9^j (gull). I no. fkspr. finnes ett dylikt ljud, om hvilket 
Aasin (s. 30) ytrar, att •] hverken höres forved eller efter L, 
men ganske sammensmeltet med dette». . Samma ljud förekom- 
mer ock i flere danska munarter, hvarom se hos Yarmiko (s. 
15) ock Kok (s. 102) '). — I fra. är **/ mouillé' ursprungli. 
gen detta ljud (Se Sukdbvall s. 55). I spa. ock ital. finnes 
det äfven. 



1) Det motmrarande nasala paJaiala ljudet — det hvariued tn^gagmr 
QttaUf — saknat, såvidt vi veta, alldeles i sve. manarter. I da. ock no. 
manarter synes det emellertid finnas. I de da. år det tämligen allmänt, 
s&v&l i de jaUka (Varmino s. 14, 15, Haoerup s. 97^ som. i öames mil 
(Dtrluho s. 19). Varmiho beskrifver det sä, att '^en Lyd af t eller/ 
smselter sammen med (/ og) n", t a. kanj (kan), splinjd (splint). Aasrk 
omnämner (s. 80), att nu liksom U i norr uttalas med en ^s«regen Tnnge- 
stilling, omtrent som Stillingea för Lyden ''j'*, hvorved de altsaa blive til 
et Slags Oanebogstaver". Sumdbvall' synes icke haft någon kännedom om 
dessa Ijnd, då han förmodar, att de saknas i de germaniska språken (a. 
48 ock 88). 

6 



Digitized by VjOOQ IC 



(£,_^ 



tMfjcaaariTiw 



42 

Med tr beteckna vi ett i många Idtin. mycket vanligt Ijnd, 
som uttalat på samma sätt, som det från engelskan välbekanta 
lika betecknade ljudet, ehuru det i några trakter synes mer när- 
ma sig tf, i andra o. De fleste författare likna ljudet vid en- 
gelska w^ utan att vidare beskrifning ansetts behöflig. Så Såvb 
(st. ve.)t Djurklou («nästan som i eng.» Hofbbrg. säger att au? 
^r en anstrykning af engelsmannens double-ti^. N. M. s. 272), 

SUKDÉVALL, BELFRAOfe, WlDMARK, LlNDfcR, MÖLLER, ClHHER- 

DAHL (som dock betecknar det med o) ock Busswurm (om det 
u% som står mellan vokaler). Colliander liknar det visserli- 
gen med eng. tr, men tillägger: «dock kanske ej alltid med så 
starkt forslag af «o». Andra fBrf. åter likna det vid eng. w 
eller ett kort o. Så Holmberg, Lagergren, Åberg ock Förf. 
till Upprätt. 

Russw. tecknar det efter k med u, «weil man deutlich das 
tt bort» (II, 298). Nåsmak fattade det dalska w som vokal 
(Hist. 8. 47). Rydo. säger om detsamma: «mig förekommer 
ännu dess o-anslag mera vokaliskt än det Eng. w (IV, 254). 

Detta w antages af flere forskare, såsom Såye (Sta. ve. a. 
11), Lyngbt m. fl., vara ett urgammalt nordiskt ljud (jfr. Rydo. 
IV, 253). I det älsta runalfabetet hade det ock ett eget tec- 
ken (nära liknande P), men ersattes i det yngre runspråket med 
h eller ^ (se Stephens, Old North. Run. Monum. s. 157-8). 
I no. munarter synes detta ljud, märkligt nog, alldeles saknas. 
Likaså i nyisl. (se OislasoN| Oldn. Forml. s. 34). I danska 
munarter finnes det däremot (Varhing s. 15). Ett likartadt 
ljud finnes till ock med i da. rspr., såsom vi nedan skola visa. 

Af svenska munarter ega följande detta ljud: vbtn., odal., 
bals., nrk., vgöt., bohl., smal., blek., hall., skå. samt estsve. 
Måhända äfven ångml., vrml. ock nyl. (så enl. Re. Se nedan). 
TF-ljudet förekommer dels i uddljud framfor vokal, dels inuti 
ord efter konsonant ock mindre oåa efter vokal. 

1) I uddljud framfor vokal förekommer t/? såsom regel, mot- 
svarande rsprs v, i de osterdalska socknarna Elfdalen, Mora, 
Orsa, Sollerön ock Vänjan (Säve, Dalm. s. 28. Jfr. Nasman 
8. 48, Dal. Ffs. Årsk. s. 50 (om Orsa), Arbor. Gram. I, 5—6, 
Rydo. IV, 263 — 4), u c. vnU, wid wunniim, hvadan begyn- 
nande v alldeles saknas i dessa trakter. På samma sätt stun- 
dom i vbtn. t. e. wiipp (vippa, Widm. s. 7), i några trakter 
af Kerike, t. e. waz (vass), TFtJy (Hofberg, N. M. s. 272; 
Djurklou s. 8), ofta i smal. % i åtskilliga ord i hall.^ dock 

1) Laobbgrbk tager (hdskr. t. IS): ''W får oAa ljöd af oh; till ex: 



Digitized by VjOOQIC 



13 

ej framfor o ock u (Möllvh, t. XIII. Jfr GoLU u 17) t. t. 
uräkka^ tromtv %cé^ m. fl», i vissa ord i Skåne, t e. windt 
wiU, trdEr, men dfiremot varm^ vöjsa (vlxa), enl. Sundsvall 
s. 46. Motsvarande ursprungligt hv finner man också w i udd- 
ljud i många trakter* Så i de ofvannämnda dalska socknarna , 
t. e. wånn (hvad), waina (hvina), likaså i Bjuråkers socken af 
Hels. enligt oss af Professor Save godhetsfullt meddelad upp- 
lysning; i norra vbtn. «t8mmeligen regelbundet* (Widm. s.lS), 
t. e. weä (hvit) wåså (bvass), men vatt^ (b vatt, Widm. s. 8); 
i SÖ. bobi. med undantag af Hisingen enl. Åbsro, Ber., t e. 
wem, it a (b vad), fcede (enl. Åbrro: 9oe el. eng. tttr; Holm- 
bero säger, att itw uttalas på samma sätt, som i engelskan, 
ungefar som oå«r (s. 253), men om detta galler for annat fin 
liV, veta vi ej>; i sm ål. (Vår., Wieselqren I, 44; i Sunnerboi 
WiESKLOBEN H, 894, Vastbo, III, 86; Yåstra bd *) III, 
237, TveU bd III, 359), där tr, af Wieselok. benlmndt «a- 
spireradt trtr, skall uttalas som det eng. fch, I Vgöt. (fibm. 
Jfr. Rydq. IV, 271 ock Bblfr. s. 9) ock n. ball. böres w 
(eller o) med en lindrig aspiration framfor, i ball. •understun- 
dom med en märkbar utandning af A-ljudet = heoem, bvem« 
(MÖLLLB s. X. Jfr. QoLLiAKDBB s. 7). I HJlck., där äfven v 
efter h ljuder som tr, är waspirationen i början af ett ord yt- 
terst svag ock nästan omärklig*, bvadan hmla uttalas som 
v{h)oUa^ (Se GiMM. 4 ock 5). Dessa sist anförda fall, då 
aspirationen böres, falla egentligen under nästa afdelning. 

2) efter någon af följande konsonanter förekommer w på 
nedan anförda ställen: 

a) efter d i blek., t. e. fdoala^ (Cimm. s. 5). 

b) efter ^ i Delsbo socken af Hels., t. e. gwäUa (SAYB,st.ve. 
s 25). För sydl. ångml. (Stigsjö sn) uppgifer ock Re ^, t. e. 
gwitt *). Då ban äfven uppgifver detta för vbtn., synes bärmed 



will, wäfva: oill, oifvA. Detta tkermett i Tveta ocb Öttbo Håradér, når 
w börjar ett ord. De uttrycka det då nästan som Dalkarlarnc eller som 
Engl&ndarne tiU wh.* . 

1) För Öttra hll nämner däremot Gadd intet om ett sådant nttal. 
Ur Laobrgrbms hdskr. (t. 14) må anf5rat:"i7 (kt i många Hftrader, då 
10 följer ett eget Ijad af o eller oå: till ex: ohad, oharfftr eller oad, oar- 
tbt. Måtte höras ock kan ej fullt beskrifras*. 

2) SioBVBLADB har för n. ångmL ^, liksom Ubandbb f« s. vbtn. 
I nppfattniugen af o-ljndet efter g skiljer sig altså Bs. från båda t^tU 
Månne hans gw skall vara ^? Vi skola strax (under d) ie» att Bs t9 ij 
alltid år pålitligt 



Digitized by VjOOQIC 



)^itiijft<*g»%mirt> A.j,, 



44 

NordroaliDgs sa vara åsyftad» om Widmarks förmodan (s. 13) 
Sr riktig, att de af Unanbbr för vbtn. upptagna ord med gv 
Sro från nämnda socken. I dessa fall står g för åldre h (se 
Afdcln. II). 

c) efter A: i estsv., där ej hv blir hw^ i.t.hw{laf kwä 
(hu- Eussw. II, 331). Se vidare under 1). 

d) efter h: i n. vbtn. t. e. hweik (Widm. s. 13), i delsb. 
t. e. skwitta (Sayr, st ve. s. 25), fkoechi (Uppr&n. s. 5), i 
odal. t. e. kwåöå (Satk, st. ve.), i vgöt, t. e. kweUra (Bblfr. 
8. 9), i ball. t. e. hvinna (Coll. s. 18. Möller s. XIII), i 
smal., t. e. «koamtr *), i blek. t. e. koenga (Gimm. s. 5), samt 
i estv. t. e. htar^ iovta, . Hz uppgifver Sfven kw för vrrol. 
(Elfd. bd.) samt för öbtn. ock lugo sn i Finl. För Nyl. för- 
nekar emellertid Frbudekt. (s. 20) tillvaron af något t/?-ljud. 

e) efter r i ödal. (elfdal.), då no 8r orokastning af vr, 
t. e. rtoatda^ rwaina (Sayb, sta. ve. s. 20). 

f) efter s: i ödal., t. e. summa, stoäUaiSAY^, st. ve.), 
i n. -vbtn. (Widm. s. 13). . 

g) efter z i n. vbtn., t. e. ZweU (Widm. s. 13), i 
vgöt. (abm. Bbltr. s. 9) t. e. zwänga, i smal. enl. uppgift 
af Amanuensen Norlakdbr (se. Afdeln. II). 

b) efter tz (= tjt\.Uh. Seofvan): i ball. ock i vgöt., 
t. e. tZwåUx^ samt i blek. t e. •tjoartomm (Cdim. s. 5) ock sömö 
t. e. ''tswinnac (Linder, s. 9\ Detta gäller för det öfriga 
Smal., där tz förekommer, enl. Aman. Norlander. Se s. 36. 
i) efter t i ödal. t. e. iwSrp^ twåråk (Mora), twish (Orsa) 
enl. Bs. CiMM. bar toengcL^ bvadan j synes där ej alltid be- 
böfva inskjutes mellan t ock ur. 

3) Efter vokal ; dels i slutljud i ball. t. e. 9aw (såg), trow 
(tråg) o. s. v. (MÖLLER s. X), dels i midljnd mellan vokaler 
i ball. t. e. anöwa^ båwe (båge) samt i estsve. t. e. nawa 
(nafvare), tåwa (taga), Russw. II, 298, 355. I da. iawle^ 
JuBwner m. fl. antager Rask ett dylikt ljud. Likaså böres 
w i da. haw^ raw^ Uw o. s. v. Jfr. Btdo. IV, 253 ock 495. 

Med A beteckna vi det svagt aspirerade. den tala ljud, som 
från fornspråket är väl bekant. Detta ljud, som fördom fun- 
nits i bela Skandinavien, lefver ännu kvar i da. rspr. (eburu 
där tecknad t med vanligt d, t. e. kvid, Ude^ uttalade vtS, le6e\ 



1) Laobrorbm bdskr. i. 15. "Då w följer^ tager ban, '^ljuder k 
inerendels tom 1:0, då t9 blifver qaietcerande (!). Men i detta fall uttalas 



o brevittime*. 



Digitized by VjOOQIC 



i nyisl.» i en liten del af Norge (Aassk e. 24) samt i fSljande* 
svenska munarter. 

I österdaUkan förekommer detta ljud efter vokal i uddljnd, 
mellan två vokaler, samt efter r ock ^ t e. mA, skraiöa,^ 
wäröc^ fyg^e (Savb, Dalm. s. 29). Detta alldeles i öfverens- 
stämmelse med fornsprSket, som dock ifven hade detta ljud 
efter / (fno. hafbi^ fsve. Aa/))!), som i dalskan i denna ställ- 
ning blifvit 9. 

Äfven i estsv. förekommer d («sehr weich aspirirtc) i slut- 
ljud efter vokal t. e. gla\ men bortfaller dock ofta alldeles 
(Russw. II, 297). Möjligen finnes detta ljud i in ilere trak- 
ter bevaradt '). Från början af .1700-talet uppgifver Hiarkb 
(Orth. Svec. s. 37), att man «äoDu någrestådes i Skåne kan 
skiönja", att orden •gudK btulh, hudh» «mtd ett lindrigt aapt- 
rato uthn8mnas«. Suxdkyall vet emellertid intet om ett aspi- 
reradt A i Skåne, hvadan det torde få anses dar försvunnet. 

I fsve. tecknades ljudet med |> eller A, sedan med dA,ock 
det synes i sve. rspr. hafva fortlefvat in i sjuttonde århundradet 
(Jfr. Bydo. IV, 290—3; Söd«rw. 66, 81—82). Det i våra 
munarter ock i hvardagsspräket så ytterst vanliga utstötandet 
af d efter vokal har utan tvifvel sin grund i det svaga ljud, d 
i denna ställning haft. Måhända år det i Smal. på sina stål- 
len förekommande utstötandet af d efter /, t. e. Hårcuihövinge 
(LÅ0ER0RBN8 haudskr. s. 14), att tillskrifva samma orsak. 

I eng. finnes detta samma ljud, nämligen det mjuka th. 

Det svaga «-ljudet finnes i estsv. Rnssw. uppger nämligen, 
att é här merendels är «8charf wie ss öder m, besonders im 
Anlaut«, men att äfven i midljud ock slutljud ett vekt (trweich«) 
a-ljud förekommer (Russw. II, 298). För Runömålet (estsv.) 
uppgifver Ekman (s. 66), att «al]a sAyaå uttalas mycket lent, 
såsom Ryska bokstnfven Semlå^. Rspr. eger, som bekant, en- 
dast det starka ^-ljudet, men välega flere främmaude språk bägge., 
ljuden, såsom ty., eng., fra. m. fl. 

Med ch beteckna vi ett ljud, aom angifves fÖr några Idsra», 
ock som torde vara samma ljud, som höres i ty. dodi^ vnäehr 
tig. I estsv. förekommer det framfor t för nrsprungligt i, I. e* 
licld (lykta), $ac7äU, skråekt (Russw. II, 297), samt för ursprung- 
ligt/ i gisld (gift), åkricider inkrKttr) m. fl. Russw. II, 299. 



1) Det ''aspirerade" cf-ljad, som af MOllbs s. XI oppgifres fftr vissa 
trakter af Halland, ock h vilket m&h&nda Sr det, som Rtdq. (IV, 291) 
åsyftar^ är, såsom vi ofvao visat ock åfveo af MOllbs framhållesb af en 
helt aanao natur åo det ofrao beskrifoa A. 



Digitized by VjOOQIC 



46 

I vgdU skall likaledes k framfBr t böras nästan som c7i, t. e. 
machi, locld (lukt) enl. meddelande af Stud. O. E. Norån» 
vgöt, som lifven upplyst oss om, att det af Belfr. uppgifna 
•mycket gutturala ljud, nästan som i tyska ordet doch«, skall 
vara aspireradt g, hvarora nedan. Från Hörby socken af Fro- 
sU hd i Skäne hafva vi ur Dybecks Euna f. 1848 (8.^9—42) 
antecknat följande ord, som dar skrifvas med eh' stiche iziyckt)^ 
fich^ gidi^ lac/ier, naelien (nacken), våek» Att här ett starkt 
<;/i-ljud höres, bafva vi hört bekräftas af en infödd Skåning. 
leke hafva vi af samma man hört uttalas iclie. Hos Rz fin- 
ner man från öbtn. anfordt ett Jdtista^ men utan angifvande 
af hvad detta ii. skall betyda.* Måhända skall det beteckna ett 
c/t-ljud. I sydjutska munarter ar detta ljud vanligt. ScLynobt 
(80. Spr, s 5, 37 ock 45) ock Kok s. 94. Lymgbt visar (s. 
37), att man här ej kan antaga tyskt inflytande, då plattyskan 
i samma ställningar har ib; fÖr skånskan gäller samma skäl 
mot antagande af tysk inverkan. I sve. rspr. synes äfven ett 
c/t-ljud en tid hafva funnits framför t (jfr. vgöt ock estsv.) 
enl. intyg af språklärde från 1600-talets slut ock början af 
1700-talet. Så Er. Auriviluus (se Rydo. IV, 280), Sved- 
berg ') ock HiÅRNE^. I oc/i, såsom ordet allmänt men utan 
skäl skrifves i st. f. oek (se Rydo. IV, 137), har svenska rspr. 
än tecknet for detta ljud, men ingalunda själfva ljudet 

M.ed gli beteckna vi det svaga gutturala perspirerode ljudet 
eller det iraspirerade ^, liksom eA kan kallas aspireradt il. I 
estsv. synes detta ljud stundom förekomma i midljnd mellan 
vokaler, att dömma af RusswURics ytrande (II, 297), att g där 
är «sehr weich«; i denna ställning utbytes det dock vanligen 
mot v eller w. I vgöt. (förnämligast i 3 härad af Skaraborgs 
län) f&r g efter långt a, ^ o eller u ett aspireradt ljud, t. e. 
saghe, lighe^ droglu (Jfr. Belfr. s. 8—9 ock ofvan under 
c/i). Sve. rspr. har äfven fordom hafl aspireradt g^ tecknadt 



1) Se Schibboleth s. S, 20. Gram. s. S. 

2) "Då c iammanfogef med h, antager det een stoor lindrighet, hvil- 
ket de fiolldierfwe ocb ofumtindige hovaturitntu iitbtlau, och i stället Air 

h, settia k, med ett hårdt och barbariskt lind : såsom aekta -. ^ 

I stallet för aékta " o. s. v. Se Orth. Svec s. 85. S. 68— • 

Båges: 'Förr hörde man akta^ trakta, väckta, åledct, tcdktart. Numera 
achta, wachta, sUcht, wächtart, ock o&ndeligen mera dylikt*. Härmed 
jämföres förändringen från mil; till migk o. s. v. 



Digitized by V3OOQ IC 



*7 

gh^ bvarom se Rtdo. IV, 259 — 262. I da. rspr. böres det 
in i sådana siilliagar som i $ag. vtMoge. Äfven i da« ronnar- 
ter finnes det. Se Kok s. 94; Ltnoby, Se. Spr. s. 37. Att 
eh oek gh i samma munart kunna höras omvixlande i samma 
I ord, kan man se hos LykgbT| a. st. s. 106. Den ofvan an- 

förda olika uppfattningen af den perspirerade gutturalen i vgöt. 
i kan möjligen hafva siu grund i något likartadt forhållande. 

Tyskan har ock gh» ljudet, t. e. i ma^, åagen. 
Härmed hafra vi redogjort for alla i svenska allmogemål 
befiutliga konsonantljud, om hvilka fi fått kSnnedom. 



\ 



Digitized by VjOOQ IC 



CTAt^l^-JirZ^ ' 



48 



n. Konsonantiska Ijudforbindelser, egen- 
domliga fbr landskapsmålen. 

I det föregående hafva vi redogjort för de • ställningar, i 
hvilka de för idsin. egendomliga konsonantljuden förekomma, 
ock de förbindelser med andra konsonantljud, som dessa kunna 
ingå, finnas därför redan där framstälda, såsom konsonantförbia- 
delserne med wi tw, kw, suf m. ii., med 1: 1^, 1/, \k, Iv, ro. 
fl., med A: rd ock gö, med det svaga ;i-ljudet: tzv^ zU Zn. 
med chi cfU. Dessa alla ftro naturligen främmande för rspr., 
då det ena af de i b var ock en af dessa förbindelser ingående 
ljud saknas i rspr. 

Men i Idsm. skall man ofta påträffa äfven andra för rspr. 
främmande konsonantförbindelser, h vilkas enkla beståndsdelar, 
hvart ock ett af de i förbindelsen ingående konsonantljuden, 
likvisst äro för Idsm. ock rspr. gemensamma. En redogörelse 
for de märkligaste af dessa för Idsm. egendomliga konsonantför- 
bindelser torde icke sakna sitt intresse, såsom utvisande, bvilket 
olika bruk olika munarter af samma språk ^ kunna göra äfven 
af samma IjudmateriaL 

Af de i det följande upptagna Ijudförbindelsema bar rspr. 
fordom egt flere, men under tidernas lopp hafva dessa befunnits 
for besvärliga att uttala ock därför på ett eller annat sätt om* 
bildats, antingen därigenom att ett enkelt ljud trädt i ljudför- 
bindelsens ställe (Jfr. härom nästa Afdeln.), eller genom utbyte 
af ett af de i förbindelsen ingående ljuden mot ett annat eller 
slutligen genom bortkastande af ett af ljuden. Stundom har 
åter ett eller annat Idsm. funnit behöfligt att utbyta ett af de 
i en konsonantförbindelse ingående ljud mot ett annat, hvarigenom 
några konsonantförbindelser uppkommit, som saknas i nuvarande 
rspr. ock ej häller, fordoro funnits. De tvänne andra utvägar, 
som vi ofvan för rspr. angifvit, hafva naturligtvis äfven Idsm. 



1) Att skilda språk i detta hänseende ofU äro hvarandramycket olika, 
år bekant Så har t e. ty. ;/-, grek. jtt-, slav. språk «r- o. s. v., hvilka 
Ijudlttrbiodelier alla äro f&r sv. rspr. såväl som Idsm. främmande. Sve. 
rspr. har åter(v*,Wm. fl. fS&rbindelser, som äro främmande f5r nyhty. o. s. v. 



Digitized by VjOOQIC 



49 

ofU anlitat, ock hirfor skall i de följande afdelningarna af detta 
arbete redogöras. 

Af enkla kansonantiska begtpmehtfförbindelBer (d. ▼. s. 
två omedelbart efter hvarandra följande konsonantljud i början 
af ett ord) i Idsm. iro följande synnerligen anniiirkningsviirda : 

Gv-. Denna konsonantförbindelse, som i sr. rspr. ') aldrig 
funnits, har i flere Idsm. uppstAtt af urspruugligt hv. Så i u. 
åugml., t. e. gvii\p (valp, eg. hvalp), gvåtv (hvarQ, gvåttå 
(hvåssa). Se Sidbkbladii s. 11. På samma sätt i Vestcrda- 
Inme t. e. gvaha (hvälfva), gvcdv (Såve, sta. ve. s. 16) *), i Att- 
mars sn (Hels.) enl. ^odhetsfuU upplysning af Professor Satb; 
samt i Såma socken af Dalarne (seiluLPHEKS, Dalresa s. 231). 
Hörande de af Unandek för vbtn. uppgifna ord med gv se ofvan 
s. 44. I andra trakter står gw för ursprungligt hv^ bvarom 
se ofvan sid. 43. På Sn andra stallen såsom i Nyland, Idre sok- 
ken af Dalarne m. 11. öfvergår hv- till kv-^ hvarom nedan. 

Hy. Denna ljudförbindelse bafva vi endast' funnit angif- 
ven för ett enda ord: hjår (hår; nyl.), dår enl. Prsudekt. (s. 
63) h uttalas <rmed stark aspiration». I alla andra ord liar 
däremot h \ nyl. förstummats, men ännu i början af 1700-talet 
hördes- h i denna ställning i ål. ock nyl. enligt Hiarnk, Ortlu 
Svee. 8. 46. För n. Vbtn. uppger Widmark (s. 14), att be- 
gynnelsekonsonanten tydligt höres f ordet hjtål^ men han teck* 
nar här vokalen u Med dessa undantag synes A öfveralt i sve. 
Idsm. ') såväl som i rspr. % hvilket dock än eger kvar beteck- 

1) Ej haller finnes den i da., ty., eng. m. fl. språE I nyitl. finnes 
gv\ GvOndur (Gndmund) samt i Gud (eharn dir ej synligt i skrift)! Se Gis- 
LASOH Forml. t. 38. I kymriskan (språket i Walet) år däremot gv en van- 
lig IjudfDrbindeUe. (Uicubrt, Kons. LjadL s. 375—6}. Jfr, gm i HaL 
guanto, guardctré m. fl. ^ 

3) På HiXbubs tid synes detta nttal ftfven hafva rådt i andra trakter 
af Dalame. I Orth. Svee. s. 5S ytrar han: nAchta på hnm Möhrkarlen 
säger: IViU du weta mmwän% tå lårer man mirka. att deras w lyder soa 
ghw, ghwä du ghweta min ghwäm^. Måhända åsyftar han dock härmed 
vårt IT, enär han med detta ghw jämfDr eng. uttalat af w, 

S) Såvida icke h Ifvon höres i de estsv. hjdpa (Rossw. II, 302), 
hjanmua ock hjoe (II, 330), hvartill man kunde vara berättigad att slnta 
af teckningen Jun (sve. hjon)^ p. 333, samt af den eljes vanliga Ofvergån- 
gen från A till «å. 

4) I början på 1700-Ulet säger HiIrmb (a. st): V a»phraium eller 
hi, föres nth mycket heftigare än /, ock kommer intet så sellan fram othl 
wårt tangomål: såsom åie//e, åte//s", (dal. hjStt, sv. hylla. Se Slvn 
Dalm. 8. 18) m. fl^ men detta vitnetbörd försvagar han ijälf^då han bland 
dessa ord rftknar kierpt (Se Btdq. IV, ISS) samt strax därefter tillägger: 
"bos oss nnmera nästan så lindrigt som t comoikms*. 



Digitized by VjOOQIC 



60 

ningen tg^ bafva forsiummaU, där det icke gått öfver till é 
eller Z^ såsom i n. vbtn. ock estsv. skett. Att h i denna för- 
bindelse höres i flere andra skandinaviska munarter, se Rtdq. 
IV, 270. Öfriga konsopautforbindelser med j skola nedan sär- 
skildt behandlat i ett sammanhang. 

Hl'. Bland de Ijudforbindelser, som landskapsmålen beva- 
rat längre ån rspr., ar denna utan fråga den märkligaste, enär 
h i denna ställning redan i de älsta svenska skriftliga minnes- 
märken forsvunnit, ja ej ens förekommer på inskrifter med yngre 
runor. (Se Rydo. IV, 270)*). 

Den ifrågavarande Ijudforbindelsen förekommer enligt Re 
i vbtn., nbtn. ock medp. i verbet Idjumm, Idjoomm eller 
Idjöömm (ljuda, fno. hljöiiia; jfr. sve. lomhörd^ Mxt Ijomhörd) 
samt i vbtn. i substantivet Idjumm el. hljomm. «Ordets uttal 
är mycket aspireradt och gutturalt», anmärker Rz. Man kan 
här icke tänka på norskt inflytande, då Id fullkomligt saknas 
i no. fkspr. (Se Aasbn, s 85), ja som vi nyss påpekat äfven 
i fno. handskrifter. Märkligt nog återfinnas dessa bägge samma 
ord stafvade med Id- hos Stjernhjelm, näml. /diom (Hercules 
▼. 452) ock Idioma^ (i den därpå följande uttydningen af 
gamla ord). Kanhända har Stjernhjelm under resor i Norr- 
land hört dessa ord ock, såsom kännare af det isl. språket, ansett 
dem värda att bevaras i skrift '). Att man i de ofvan nämnda 
landskapsorden verkligen har att se /d, ock icke, såsom vi först 
voro benägna att fatta saken, ett begynnande I (såsom i dal- 
skan), bekräftas däraf, att Id' funnits äfven i andra sve. mun- 
arter. I Orth. Svec. s. 47 ytrar Hiärne: «Jagh haar märckt 
på de uthgamla Ålenningar, som boo på de aflägsne Öijame 



1) I inskrifter med götiska cL ur-nordUlca mnor förekommer däremot 
hU^ t e. Hlevagastir på det berömda guldbornet från Gallehnt (enl. 
BuGOBS låsning. Se Hdskrifi f5r Philologie og Piedagogik VI, 317, VII, 
317). Jfr. Mialaiban på Tane-stenen (a. st VII, 228). Äfven i 
gamla isL handskrifter finnes, ebnra till braket vacklande, ål, men icke I 
norska (se Rtdq. IV, 270, not *). I nyisl. är bruket af å/- stadgadt (Gis- 
LASOif, Forml. s. 29). I alla öfriga nu Icfvande germaniska språk har 
denna en gång dem alla tillhöriga konsonantförbindelse försvunnit. Att 
hU funnits i got, fhty., ags., fsachs., ffris., se Gislason: 'De seldste Ru- 
neinskrifters sproglige Stilling**, s. 68 i Aarb. f. Nord. Oldk. 1869. 

2) ''Hliom, år ett dumt liud eller dön, som höres hlioma efter-åt se« 
dan een klocka hafrer slagit**. 

3) Rtdq. omnämner (IV, 270) dessa former »åsom ''islandismer". 
GiSLASOM (Aarb. f. Nord. Oldk. 1869 s. 69) såger, att det är ''vel blöt 
eo grapkiåk Archaisme**. 



Digitized by VjOOQIC 



i^fc.ifc. ».utfM^n. ^•jp^ t^'^ 



61 

liogt ifrin sielfwa landet, s&ijandet de, blöpa, blopp. Hos 
HiPPiNG (s. 1120, 21) finnas antecknade bland med isllndska 
besläktade nylåndska ord hlt^ ock Jdydas^ där dock tecknin- 
gen IJr troligen tillkommit for att frambålla likbeten med isL, 
uun att motsvarande ljud kan antagas d&r böras* Man fin- 
ner ock (s. 113) låupa utan A. Freud bnthal vet baller intet 
om nftgot i nyl. befintligt 7iZ-^). 

^n-. I vissa trakter af Vgötl. (norra delen af Elfsborgs lan\ 
skall denna konsonantförbindelse förekomma i några ord såsom 
hnegga (fno. hneggja ock gneggja\ hnesa (Rz: hnesa^ fno. lmeisa\ 
Itneka (andra Idsm. kneka), enl. meddelande af Stud.O.NoRtN^vgot. 
Att i de två förstnämnda orden det ursprungliga /m, som i likbet 
med hl' icke återfunnits i fsve. eller fno. skrift eller i runinskrifter med 
med yngre runor ^) (Rydq. IV, 270), är bevaradt, är väl knappast 
troligt. Snarare torde i dessa ord Jbi åter bafva blifvit lin. I flere 
trakter afVgöt., såsom Kållands bärad *), ock i synnerbet i Ale ock 
Flundre bärad af Elfsborgs län, skall nämligen, enligt nyss an- 
förda källa, kn uttalas nästan som 7m, så att man säger hnid, 
tmä^ hniv for kntd^ knä, knif. Denna Ijudöfvergång är synner- 
ligen anmärkningsvärd, emedan den alldeles öfverensstämmer 
med det nyisländska uttalet af kn- såsom An. Man säger näm- 
ligen där AiyV, (fno. kné) o. s. v. (Oislason, Forml. s. 24), 
Alldeles samma utveckling bar ock försiggått i engelskan. Af 
kn-, som fortfarande bebålles i skrift, är numer k, såsom be- 
kant stumt, men bar en tid börts som An (således knife — Imife — 
nife % — Vi bafva redan anmärkt, att rspr. eger minne af 
ursprungligt An i flere ord med kn. I 

Ht-. I Halmstadsmålet skall man någongång få böra f^ 



1) Ett veck1i((t mtnne af arsprängllgt A/- eger dock nyl. i ordet Xr/odb 
(HiPFiifo t. 1122), fno. hlaÖcL^ sve. IdBm. lada^ rspr. laddar Öfvergångeo 
frän A till k är densamnia som I nyl. )b* f5r Av-, samt i npn hrmg^ knapp^ 
knycka m. fl. motivsrande fno. hringr^ hneppr, hnykJg'a, 

3) Från rnnintkrifter med äldre runor anftir Buoob (Tidikr. f. PbiL 
VII, 220) ett UnabdaS. l isL handskrifter år Aji ganska vanligt ock 
i nyisl. allmänt Samtlige de i not 1 pä sida 50 omn&mnda äldre germa- 
niska språk, som bafva hl, bafva ock An. SeGiSLASOX a. st. 

3) Det p&stås till ock med, att ingen InfDding i hela Lidköpings 
stad kan uttala ibi hårdt såsom i rspr. \ 

4) Se Ellis, On/ early english pronnnciation, London 1870, s. 208. 
Jfr. ock HiXrnb, Orth. Svec. s. 48: ''Det varar ånnn hos Engelsmän, att 
oachtat de skrifwa k (&r n, pronundéra det doch som An: såsom kn^ 
knew — ; säijandes således knä/f Anta— — — *• 



Digitized by V3OOQ IC 



t 






«ea starkare utandning af »h« så att det närmar sig uttalet af 
«hvtr i fDO.«, hvilket synnerligast eger rum i ordet hvasser 
(CoLL. s. 7). 1 Tegne socken af Viste hd. i Vgöt. skall man 
af gammalt folk få böra några ord, såsom hvem^ hvete^ hvit^ 
uttalas med ett mycket gutturalt begynnelseljud, enl. meddelande 
af Stud. O. NoR^N. Detta öfverensstSmmer med HoFS uppgift 
(s. 33), att «Yestrogotborum vulgus* merendels plägade uttala 

sådana ord som hvUken, tivem hvass^ hvete m. fl. «cum 

aspiratione, qvam alii Sviogotbi in bis vocabulis bodie non 
usurpant» ')• I andra trakter bar, såsom vi ofvan nämnt, h 
lémnat spår af sin forna tillvaro antingen genom en lindrig a- 
spira tion framfor fi^ eller genom öfvergång till ^ eller k, där det 
icke såsom i rspr. ') utan ersättning forsvunnit. I skå. finnes 
h kvar, men v i st. utstött t. e. Iiad (bvad), Skå. Sami. s. 115. 
I sådana ord som.Ao, httru, eller de dialektiska formerna af 
hvad:hå(B,vs3Vf, II, 306), /lo^ (dalsl. ock jmtl. enl. Hulphbrs 
II, 249) ock IiöU (Skå» saml. s. 104) ^), samt holp (b valp, 
Bussw. II, 338), hokken m. A. bar k bebållit sig kvar genom 
sammansmältning af v med följande vokal. — Rörande förbål- 
landet i besläktade språk se Rydq. lY, 271. I alla dessa fall, 
då h böres framfor annan konsonant, får det naturligtvis ett 
mycket gutturalare ljud än i* rspr., där det blott höres framfor 
vokaler* 

Att Z-ljudet i Idsm. ingår i flere konsonantförbindelser bafva 
vi förut ^omnämnt. Dessa äro följande* 

zl' förekommer i n. vbtn. t. e. zlep^ zleka (Widmabk, s. 
16, 9), i n. ångml. t. e. 2/avanita (SiDEKfiL. s. 11), i vissa trakter 
af Nerike, t e. zlå (for Lerbäcks sn uppgifvet af Stud. E. Sundblad), 
i vgöt. t. e. zhd (Richert, s. 123, Bblfr. s. 9), i smal. t. e. 



1) Hov &r emellertid i denna fr&ga icke r&tt Ofverensstämmande med 
sig sjalf, ty t. 40, säger ban, att våstgötarne '^plerumqve ut reliqvi Sveci'* 
uttala hv<u9 ock bland andra äfven hjelpc^ bvilka ord han f5rut npprftknat 
bland dem, i hvilka A bÖres, såsom vass^ Jelpa, 

2) Att h i rspr. bArjat försvinna redan .långt töre Swedbergs ock 
HiARKBS tid — bvilka båda anse h bOras i htf, den senare anmärkande: 
''Det är A^rtretligt ock ganska fOrargcligt att böra, bnru de här i Stockbolm, 
jn lengre ja meer bortleggia detta tupiratum* (Ortb. Svec. s. 56) —, sy- 
nes däraf, att Rudbkck d. ä. 1679 skrifver wad, var (hvarje), vårföre 
(hvarf5r), vilka o. i. t. Se "Anteckningar om Rudbecks Atland." Stbm. 
1863. sid. 89, 40, 44. (Bref från Kodbbce) 

3) Bibebållaodet af t ! detta ord, som I rspr. redan nnder medeltiden 
DDrsvagades til d (hoad)^ är ganska anmärkningsvfirdt Jfr. aträttan på 
Fårö för rsprs adertonf samt i södra Srerge: yoJb, däk^ nåkem m. fl. 



Digitized by VjOOQIC 



53 

zlanh zlajm (vftr.; Wibsblorkn I, 44. 45), samt i estsv.» U 
e. zlae/d Kussw. II, 298; äfven har han sid t e. shlagga). 

Zni' hafva vi endast funnit anmärkt f5r rgöt. (äbm.) t.e« 
Zmia, Bblfr. s. 9. 

2n- finnes i estsr., t e. Zrgo (sno), Znol (snål) m. i. 
(Russw. II, 351). 

Zt» i uddljud hafva vi endast funnit i senare ordet i två sam- 
mansättningar « nåroligen tum^ztant ock atte-Ztana (Sidek- 
BLADH s. 61). 

Zv- förekommer i norra ångml., t. e. Zvyn (svin, Sidbk- 
BLADHs. 11), hall. ock sömö., på hvilka båda stållen sv sages 
«uttalas sotn tyskt ichw (Colliandrr s. 7; Linder s. 9), i 
bohl. t. e. zvebba (svepa, Holmberg s. 253), Zvammer (Be), 
i skå. att döm ma af ordet •schvåJta» hos Dybeck, Runa f. 
1848, s. 41. Blek. har ock Zv*^ men Cihm. anmärker (s. 4), 
att «v- ljudet på samma gång försvagas*. Att i vbtn. ock vgöt. 
SK) blir zw hafva vi ofvan (s 44) visat. För smal. nppgifves 
af IfViBSELGR. ock Allvik schv (Wärend; Sunnerbo, Östbo, Västbo, 
Västra, Tveta ock Vista hd: Wieselgr I, 45, II. 894. 111,19, 
111, 85, 237, 359; Allvin, Yb. hd. s. 168), men enl. medde- 
lande af Aman. G. Norlandbr skall här höras ;rtr- liksom i 
vgöt. Jfr. ofvan s. 44. _ 

Af enkla konsonantförbindelser i början af ord finner man 
vidare hos Re upptagen en, som vid första anblicken ser nt att 
vara for rspr. fullkomligt främmande, nämligen Sg- i ordet 
9fptng (Re, 562). Vid en närmare granskning af uttalet af 
uddljudande sk- i rspr. skall det emellertid visa sig, att man 
med större skäl kan säga, att sg där höres, än sk. Man stafve 
sko med sg (sgo\ ock uttalet skall dock blifva detsamma. Det 
ofvannämnda sgung kunde altså med samma rätt sUm sko skrif- 
vas skung, ock skrifuingen sgimg är så till vida olämplig, som 
den föranleder den, som är obekant med deuna ljud förbindelses 
rätta natur, att tro, det uttalet här är ett annat än rikssprå- 
kets. Jfr. Lyngbt, Se. Spr. s. 1. ock J. A. A. Sve. Ljudl. s. 54. 
Af uddljudande konsonantförbindelser med j eger rspr., 
såsom bekant, flere nämligen 6;, dj, fj^ mj, tg ock pj. Af be- 
teckningen i skrift kan man emellertid finna, att många flere 
dylika förbindelser funnits i rspr. Sådana äro gj^ det ofvan 
anförda /y, äfvenså kj ock slj^ Ij^ sj, tj ock stj, hvilka alla genom 
nyare Ijudöfvergångar eller utstötning af det ena konsonantlju- 
det ur rspr. forsvunnit. Rörande dessa senare förbindelsers 
kvikrlefvande i Idsm. må följande anmärkas. 



Digitized by V3OOQ1C 



[t 



54 

Q]^ finnes be?aradt i gotl. t c. ffjattsä, ^'&t (Säyb, Bern. 
8. 221). — / höres har afven voknliskt efter g, t e. giorde 
(Säve. a. st.), giauta (Savb sta. ve. s. 23). — Äfven i estsve. 
torde Ijudförbindelsen gj finnas kvar att domma af Russws 
bestämda försäkran, att ^ lyder «dm mer hart, nie wie im Schwe- 
discheu wie j öder dj* (II« 297) '). I ordlistan finnas flere 
ord börjande med gj. 

Kj-^ som i rspr. öfvergått till samma enkla ljud som t;-, 
synes liksom gj bibehållet i estsv. Russw. säger nämligen (a. 
st.), att k alltid uttalas hårdt, ock aldrig uttalas ^7 Några ord 
med 1^' finnas i ordlistan. I gotl. är t ännu vokaliskt, t. e. kior^ 
td (Sävb, Bem. s. 221). -^I da. rspr. höras ännu gj ock ly, 
U e. gjore^ kjebe, som dock ofta skrifvas med vokaliskt u 

o£;-, som i rspr. blifvit Z-ljud, finnes be varad t i estsv. 
(Russw. II, 298). I gotl. uttalas t vokaliskt, t. e. skiorta 
(Säve, a. st.)* Om utbyte af sly mot stj i flere munarter se 
nedan. 

Lj- har numera ur rspr. försvunnit (att uttala det där torde 
nu anses pedantiskt) men höres än i gotl., t. e. Ljus eller Lius 
(Säve, Bem. s. 221). I dal. höres Ijå eller liå (lie). Russw. 
har ett ord med Ij (^tiater), där förmodligen I är hörbart För 
n. Ybtn. angifver Widm., att / höres i Ijtu ock ljuster, men 
han skrifver här vokaliskt t*. Om hlj hafva vi förut talat. ^Icke . 
alltid försvinner denna ljudförbindelse genom utstötning af för- 
sta konsonanten 1, utan stundom bortkastas i st j, t. e. i rspr. 
lomltörd (for Ijomliörd; se ofvan), ock i Idsm. lunga (Ijunga), 
loa (f. Ijoa, ljuda), lus (vgöt. for Ijtui) o. s. v. Att äfven j 
kan med följande vokal sammansmälta till ett nytt vokalljud ock 
/ därigenom bibehållas, är bekant ; så i rspr. Igda (i bet. ljuda), 
lytt (dial. ljöt ock ljut, fno. Ijåtr); på samma sätt i Idsm* 
ig* (ljus), Igva Ojuga) o. s. v- Jfr. vad, had ock hå 
af hvad. 

Sj- synes vara af Widmark (s. 14) afsedt i sådana ord 
som sfer (här), sjölp (hjiklpa) m. fl. För 2:-]judet har nämligen 
WiDH. eget tecken. Russw. har i sin ordlista många ord med 



1) '^Doch hört man dick f&r gick^, tillftgger Russw. Här har dock 
troligen icke försiggått någon uppmjakning of g (d. t. i. öfvergång från 
gutturalt tiU palatalt ljud), utan en helt annan IjndfOreteelse torde h&r vara 
att finna, nämligen den samma, som då barn säga dossé (ör gosse eller 
tunne, täWde {6r kunde^ stackare, i det att den dentala konson., såsom fysiolo- 
giskt lättare att frambringa, får ersätta den gutturala. Enligt J. A. A. 
(t. 21) skola i detta fall de supradentala ljuden d ock / höras. Måhända 
år då estsv. cftdb att uppfatta som Hide. 



Digitized byCjOOQlC 



65 

SJ, dSr ej ;r-lju<let kan vara afaedt, ty dftrför har han egna tee- 
ken (t e. m/ioIIo, sjalf). 

2J' uttalat i estsv. «gerade so, wie man schreibt«, ock icke 
som «tsch« (Russw. II, 298). Gotl. bar har kvar ti, i. e. 
tiatäa (Såyb s. 25). 1 upl. synes stundom tj uttalas så/ att 
iifven t höres, om vi rått förstå Wahlst. (s. 7: •tj ofta som 
kf- — ; annars som rent tj, icke som tsji). Om öfvergång från 
tj till ett enkelt ljud se ofvan Afdeln. I. 

S^'^ i rspr. numera ett af de många tecknen for :2:-ljud, 
finnes bevaradt i estsv. (Russw. II. 298; ock hall. (MÖLLBft 
s. XII)*) samt stundoro i det fildre språket i sötö (Upm. s. 14). 
Jfr. hårmed det danska uttalet af stj-. I ödal. ock goU. höres 
t i denna ställning ännu vokaliskt, t. e. stiålä (SIviy st. ve. 
s 12 — 13. Jfr. Bem. s. 221). Ett nyare ursprung har ^\ 
då det i några munarter står för ursprungligt nk (framför 
mjuk vokal) eller #£;, såsom i ödal. t. e. skära uttaladt sfjåra 
(Såvb. st. ve. s. 11), skipta uttaladt lUjtpta (Sayb, Dalm. s. 
32); i vbtn.') (Widm. s. 9), i öbtn. enl. Re {stjäfft. skaffta). 

Af konsonantförbindelser med j må ytterligare följande om- 
n&mnas. 

2j' synes finnes i estsv. i sådana af Russw. anförda ord som 
zja\ (sjal), zjtd (hjul), Xjår (hSr) m». il. Jfr. ofvan under tj. 

Grg- förekommer enl. Rz i vbtn. i st. f, ^ framför alla 
vokaler t. e. gnjäga (gnaga). Se Förordat s. IV. I ordbo- 
ken finnas flere ord anförda härmed, såsom ^j^ gnjåll^ gnjol. 

Snj* finner i ordet snjo (snö) i estsv., i vbtn. ock vdaL 
snjö. Ödal. har, som vanligt» vokaliskt t': snio (fsve. snior\ 
sniosk (fnöske). 

Af konsonantiska IjndfÖrbindelser med j upptager Rz äfven 
Jlj' (t. e. Jljoga) ock ty- (rjippot rip«) fÖr ödal., dir likväl 
vokaliskt t' är att höra (Jfr. Sävb sta. ve. s. 11), liksom för* 
hållandet är med 5r, dr, fr^ gU gr» 1d ock kr med följande t 
(t e. briota^ driopa^ Jriosa^ giiopOf griopa^ Idiova^ krtopa^ 
Sävb, sta. ve. s. 22). I alla dessa fall tecknar däremot Aasbn 
for no. fkspr. j, t. e. rjome^ glj<^% brjota (jfr den fno. normal- 



1) Oftast finner man dock hår obrutna former, således tt ntan Döl- 
jande /, t e. HeOc, ttert (syilk, stjärt). Se CoLU s. 18. 

2) Widm. begnenar tecknet $kf ock säger, att donna medlindtf5rbin- 
dcUc betecknar en "sammansättning af ^ och p\ eller kanske rättare af s 
ockofean anfOrda Å^f (— rsprs k framför nyak vokal). Härsknlledå vara 
en förbindelse af tvänne ^nd « ock ^' (det enkla \jadet) ock icke af de 
tre, «, ^ ock j\ 

\ 



DigitizedbyVjOOglC 



,_*. L 



66 

skriftea!); ja innu hårdare konsouantforbindelser meå j finner 
man har, sÄsoin åhjatta, åttrjtJca. — Dessa många konsonant- 
förbindelser med j aro fBr de sve. ock no. språken mycket ka- 
raktäristiska. 

ht duUjudande enkla konsonantförbindelser må följande hår 
anfSraa. 

--gn saknas i rspr., ehuru tecknet finnes. I regn^ vagn 
ock dylika ord höres nåmligen, såsom vi ofvan (s. 24) påpekat, 
ett enkelt ljud, det af oss med ng betecknade, framf5r n, ock 
ingalunda g. En verklig Ijudförbindelse gn finnes däremot be- 
varad i nyl., där Vitgn^ regn^ lögn uttalas «hårdt och tydligt 
som ggfif. (Freudekt. a. 61). Samma forhållande eger rum i 
nyisl. (GisLASOM, Forml. a. 26), i fårö. (HAini eush. s. 244) ock 
i no. fkspr. (Aasbn s. 30). 

'Uj Ifj det 8. 21 beskrifna enkla ljudet) finnes i skå. m«/(; 
(enl. enskilda meddelanden uttalas det af Re anförda m^iEr, mjölk, 
så). Af SiDENBLADH syucs ett -1^* vara åsyftadt i sådana ord 
som b€i\k^ /alib, kcHk^ enär k säges i allmänhet vara «hårdt«r, 
utom I dessa ord (Sidekbl. a. 10). 

-ng finnes i Yåmhus (Dal.), så att i la»ig^ gäng g höres 
hårdt (Rydq. IV, 266), ock ej såsom i rspr. ng öfvergått till 
det enkla ljudet ng. 

-nZ hafva vi ofvan (s. 34, not 3) anfört från n. ångml., 
i. e. eranz^ alUxtanZ. 

-rg iSnnes stundom med hårdt g t. e. dyrg i Våmhus (Dal.) 
enl. ExDa. IV, 266. I rspr. har rg blifvit 17, ehuru tecknet 
rg fins kvar, t. e. sorg^ berg (uttalade i&y, bä»j). 

-vn finnes i nrk.^ t. e. navn^ jävn (namn, jämn; Uofb. 
N. M. 8. 272; Djurklou 8.7; båda dessa författare hafva «vn 
eller Jn«), i skå. t. e. ravn (fsv. ramnt korp, jfr. ramsvart), 
^Jtm (jämn) samt stundom i gotl. (ram jämte romn). Da. rspr. 
har på samma sätt r/i, där sve. har mn. Fsve. har i allmänhet 
mn, men dock stundom /n (Rydo. IV, 261). Fno. på samma 
sätt. No. fkspr. hafva i olika trakter tm, mn ock bn (Aasek 
8. 109). Nyisl. har, liksom fornisl., fn ock i några trakter 
bn (O1SLA8ON, Forml. a. 31). 

Dessa torde vara de viktigaste konsonantiska ljud forbindel- 
ser, som finnas i landskapsmål utan motsvarighet i riksspråket. 



Digitized by V3OOQ IC 



67 



III. Öfvergång frän konsonantisk Ijudfor- 
bindelse tiU enkelt IjuA 

Af de niAnga v&xlingar, som kousonantljuden i Idsm, ua- 
dergi» skoU vi först taga i betraktande de fall» dä ett enkelt 
ljud trader i stallet for en Ijudforbindelse dårigenom, att de 
mänskliga talorganerna låta de tvä eller flere Ijad» som inga uti 
Ijudforbiudelseu» snniinanilyta till ett enda. Detta ljud, sora 
f&r ersatta den forua Ijudforbindelsen» kau antingen vara ett 
alldeles nytt ljud» som icke ingått som beståndsdel i den förra 
ljud förbindelsen, såsoro då man i st. f. sijå$*na siger zårna, 
eller ock kan det vara det ena af de den konsonantiska 
ljud förbindelsen bildande ljuden, hvilket får öfverhnnd öfver det 
andra ock ombildar detta till likhet med sig, hvilket t. e. skett, 
då man såger kiliing i st. f. kulling eller kall i st, f. haUL 
Dessa tvanne olika sätt, hvarpå en konsonantisk Ijudforbindelse 
knn uppgå uti ett enkelt ljud, skola' vi i det följande behandla 
hvart f5r sig, ock vår framställning af denna slags ljud växling 
dela vi därför i tvänne afdelningar, hvaraf den första behand- 
lar det senast angifua fallet ock den andra det först beskrifna. 

A. Konsonantisk assimilation eller medljuds Uk^ 
daning. 

Tvänne på hvarandra efter kort vokal följande konsonant- 
ljud kunna vid uttalet öfvergå till ett enda ljud därigenom, att 
det ena konsonantljudet likdanas med ock uppgår i det andra, 
hvarvid den föregående vokalen fortfarande blir kort^). Då na 
delta på i svenskan vanligt sätt betecknas med dubbel konso- 
nant, finner man det skriftliga uttrycket för cisnmUaUon vara, 
att tvänne olika konsonanter ersättas med tvänne lika^. 



1) Detta galler blott för det njrare språket I fno. kände vid asii- 
roilation den f&regående vokalen förlftiigat, t e.: ^^ötta tOr ^okia^ äita t6r 
akta^ réU tOr rekt 

2) Någon gång kan man dock i f5ljd af iftrskilda r&tutafningtreglor 
få se enkel konsonant, dftr man på grond af försiggången assimilation hade 
väntat få se dubl>el, såsom i de nedan anfSrda orden dam^ lam i st f* 
damm^ lamm. 



Digitized by VjOOQIC 



J.-^**«i-. ■■--.■■.ifc.l 



aU-i ■ ■ 1'iLt 



^8 

Af alla konsonantiska IjudvaxHngar, som forsiggA på sven-t 
ska språkets område, år assimilationen en af de mest genoro- 
gripande, ock dess verkande kraft röjer sig redan i vårt språks 
alsta skepnad» dar redan många ordformer vitna om en i för- 
historisk tid försiggången assimilation af konsonanter. Exempel 
harpa lemna oss sådana ord som tack^ ^) tycken, natt, ^) råU^ ^) 
åtta ock många flere» af hvilka ord man redan i de ålsta lem- 
n ingår af skandinaviskt språk forgåfves söker oassimilerade for- 
mer (Gotiskan har däremot pagks, puglyan, nafUs^ raUda^ 
alUau. Likaså har tyskan här hevarat de oassimilerade formerna: 
dank, dUnkeny nacltt^ rechi^ acid)* I andra fall kunna vi där- 
emot se, hurusom denna ljudlag jämförelsevis senare hörjat till- 
lämpas ock ännn käropar oro herraväldet, icke alltid med fram- 
gång, i det såväl oassimilerade som assimilerade former stå att 
uppvisa jämte hvarandra, hvarvid ofta handt, att de senare, el- 
ler de ålderdomligare formerna, förmått behålla sig kvar i riks- 
språket ock de förra, de nyare, fåit vika. Exempel härpå äro 
sådana dubbelformer som skoppa ock skompa^ kröpUnper, ^borde 
eg. skrifvas kröpplinger) ock krymplinger, akkaH ock ankain^ 
drnkkna ock drunkna^ vatter ock vatUer^ vitter ock vinter^ mat- 
tid ock mantul^ kall ock karl ock många (lere, af hvilka ord 
de oassimilerade, ursprungliga formerna ännu i dag gälla i rspr. 
ock de assimilerade längesedan därur försvunnit. 1 andra ord 
Ster, som i fsve. hafva dubbelformer, har i rspr. den assimilerade 
formen gjort sig gällande, t. e. bröllop^ fräla, ville^ skulle 
m. fl. , som i fsve. äfvcn hade kvar oassimilerade former (brup' 
l^% friploy vildi^ skxddi Rydo. IVt 345.». Slutligen har rspr., 
ehuru med en viss varsamhet, gått vidare på den en gång be- 
trädda vägen ock låtit assimilationslagen göra sig gällande äf- 
ven i åtskilliga ord, som i fsve. ock stundom långt senare voro 
oassimilerade, såsom killing^ lille^ dam^ lam (för kidling^ litle, 
damb, lamb), I det friare talspråket inträder assimilatioti gan- 
ska ofta, i synnerhet vid Ijudforbindelsen nd^ och i landskaps- 
målen eger assimilationslagen en mycket vidsträkt tillämpning. 
Det sr också helt naturligt att så måste vara. Den Ijud- 
forvandling, som vid assimilation försiggår — tvänne ljuds 
uppgående i ett enda — , beror naturligtvis på ett behof att 



1) Sådana former som a/danka oc*k nåktergal viss sig dftrf<Sr genast 
genom sin underlåtna assimilation vara tyska lånord. Få samma sfttt för- 
håller det iig med formen räktha, som man stundom träffar i fsve. (t e. 
i nttiyckct; ^aktha ok råktha*, som flerstädes (s. 15, 49; träffas i skrä" 
orcfniu^or ntg. af G. E. Klemmino Stm. 1856). 



Digitized by VjOOQIC 



69 

underlätta talet; ock detta miste Iftttare kunna tke i allmoge- 
målen» in i rspr, dSr vissa bestämda former genom skriften 
vunnit stadga. 

Genom assimilation kunna af allmogemllens konsonantiska 
Ijudforbindelser 

*) mbf gb •••••• ofvergä till ftb 

vdf Id; dj • ;, o dd 

PAt/.dAr/ ,. „ / 

dff, rg „ ,, ffff 

/k, nk, tk, dk, tk . . „ m ** 

n/, il, dl^ rl, jt^ kl; Iv^ Itu Id^ Ij . . . „ „ U 
vm, dm, rm; mp^ mt, mtf, mn^ mj . . . „ „ mm 
mn^ tn^ dn, m, n^n; nd, nr^ nj . . . • «« »» ^^ 

mp ..... u »i PP 

rv, rf „ ,9 rr 

ns^ is, ds, Is^ rs^ ks, gs; si^ ,» - »» ss 

pU ft, ni, du tt, rU kt, gt; tj .... „ » tt. 
Efler denna allmänna öfversikt öfver assimilationslagens till- 
lämpning i Idsm. skola vi i det (oljande genom anförande af 
exempel belysa hvarje särskildt fall. Som man af ofvanstående 
tabell kan finna» är den kousonantiska assimilationen af tvä slag, 
nnXingen /ramåjtvet*kands^ dä en föregående konsonant likdanas. 
med en efterföljande, eller tUlbakaverkande^ då en foregående 
konsonant med sig likdanar en efterföljande, ock dessa tvänne 
slag af assimilation skola vi i det följande skilja åt 
a) Framåtverkande assimHatiaru 

Mb — bbi hhibb («storre knubbformig massa, klump») ock 
klubbs (klimp) stå for klumb^ klumbs liksom rsprs klubba för 
klnmba (fno.) Alldeles likartadt är kubb for Jbimi, hvilken se-- 
nare form fins i no. fkspr. Det estsve. gubba (gumma) är bil-- 
dadt af gumba^ liksom rsprs gubbe af gurnbs (Jfr. Rtdq. II, 
184). I estsv. hafva således båda orden g^imi ock guma lik- 
formigt ombildats, i rspr. blott det ena. Vabb (Vbtn.) står 
for vamb^ hvaraf genom annan assimil. blifvit våmm. Ldsms 
fabbla är antagligen af tii fambla^ liksom rsprs JubMa af ett 
fnmbla (eng. har båda verben fumbls ock famble. Sve. rspr. 
bar utan inskjutet b: famla ock fumla. Jfr. Richert Kons. Lj. 

1) De assimilerade konsonanterna appr&knas i följande ordning (en- 
ligt tabellen \ afdeln. I) : », p, 6, /, »i », C, <t /, r, j, n^, I; ock $, F(kr 
att l&tta Ofversikten begagnas d&remot f^t de assimilerande konsonanterna 
vanlig alfabetisk ordning. 



Digitized by VjOOQIC 



60 

t. 310.) Atb kan ftfvcQ uudergå tillbnkav. assimiU ock blifva 
mm. Se nedan* I vabb ock vimm hafva vi ett exempel på, 
buru samma ord kan genom användande af olika assimilations- 
lag få olika former. I finskan finner man lånordet lambas 
(fsve. lumb) äfven under formerna labbas ock lammas. (AuL- 
QVIST, De Vestfinska språkens Kulturord. Helsf. 1871 s. 10). 

Mn — nn. Så synas de i landskapsmålen forekommande for- 
merna umt (dal. Battv. Dal. Ffs. Ars. s. III. Ny-isK bar ock 
orm enl. Bietz) ock rtitin (dal.) vnrä att förklara ur de äfven 
befintliga formerna umn (dal. Orsa (Dal. Ffs Ars. s. 78) m. fl. 
ställen) ock rumn (Gotl. Eydcl IV, 319). Af dessa ord fin- 
nas ock formerna umm ock t*umm, bildade genom tillbakav. 
assimil. Se nedan. — Orden förete foröfrigt den likbeten, att 
de båda åfven bafva förmer med (^ i st. f. m : ti^ ock roffn^ 
samt med första konsonanten utstött an ock rons. — - I rspr. 
står hinna for himna O ^^ samma stäm som him-il (jfr. Guta- 
lagen 19, 7: fufnin epä hinna). För fno. anför Savb (Gutn. 
Urk. s. XXVII not**) två exempel på denna assimilation : ^/innt 
ock ntmnast för Jimni ock numnasL I det från fra. lånade ko* 
lönn motsvaras nn af mn i lat. columna^ bvaraf vi afven bafva 
den oassimilerade formen kolumn^ som är samma ord som ko^ 
lönn, ehura betydelsen af de bägge orden är helt olika bos oss. 
— I ty, nennen tit nn =: mn (got. namtgan). — I ital. är denna 
assimil. ytterst vanlig, t. ex. donna (domina), i lat. ock fra. 
sällsynt (Richbet s. 68, 64, 70).. 

Mp — pp: kräpp (trång) flst. for Éramp (Finl.) ; h*öppling 
for krympling; krappe jämte krampe; stäpp (or stampa; skvapp 
for skvamp (fno.) af verbet skvimpa, skvamp (allm. i dial ); 
happ af Itamp ock happa jämte /lampa (jfr. eng. liappy)\ 
trappa (verb.) for rsprs. trampa (Jfr. ock verbet trippa ock sub- 
stantivet trappa, hels. trampa. Se Såvb st. ve. s. i) ; kappas 
(rsprs kappas) for kämpas {kapp ock kamp äro samma ord); 
sopp (ox svamp i skäppa (Sidenblauh s. 70) (ox skumpa; gtippa 
(hugga af svansen, gnmpen) for gumpa; tippul (ests v. hår- 
band. Rdssw. II, 355) jfrdt med dal. timp (hufvudbonad for 
kvinnor; jfr. fno. toppr); sipper ("nått Vbtn.) jämfördt med sim" 
per {"nätt Sdrml.); ro. fl. 

I no. fkspr. finnas några fall af denna assimilation, hvil- 
ken dock Aasbn (Gram. s. 118), som oss synes utan skål, an- 
ses vara »tvivlsomtr i de anförda orden. Fsve. ock i synnerhet 



1) Fritsmbr har 1dnna\ Bj. Hald, himna. Den oafledda formen af 
detta ord fios i da. fkspr. åijae, hinna. 



Digitized by VjOOQIC 



— Jfc.* * ^1 



61 

fao. bafva flere fall af denna assimilation. Se Bydo. IV, 339*. 
Fra. har éeluipper, ital. acappare^ genom denna assimil. bildade 
af exeompai^e (Richbkt s. G9» 70). Mp kan liksom mb ock 
nm ftfven undergå tillbakaverkande assimilation. 

iy— /• of öre (Sötö. Upm. s. 11), offer (n. Ångml. Si- 
DBKBL. s. 63), offör (nyl. Frecdenth. a. 106) för ojrpfört. Jfr. 
lat offero (f. obfero)^ hvaraf vårt o^ra. 

i>< — Ui Mår^ tillbaka (dal.); i fsve. aptcer men äfven atr 
tar (Rydq IV, 341). I S?e. har genoro användande af andra 
ljudlagar (Konsonantutstotning ock vokalfBrlångning liksoro i ^cU 
tor gam) af detta apUer blifvit Stier; danskan har däreroot lik- 
som dalskau aJUer^). Att vi hår anse pt vara assimileradt, 
ock ej Ji såsoro nedan i etter^ beror därpå, att dalskan eljes 
har pt t. e. gipt (gift), apt^ (haft, Arbgrbuus Gram. I, 17), 
skjipta (Savb, Dalro. s. 32). Jfr. med denna assimilation eng. 
débt (af lat. debita). uttaladt dett ock åubtU, uttaladt åuJtOe 
(KocH, Hist. Gram. Engl. I, 121), ock ty. JiatU för luibte. I 
ital. ir denna assimilation mycket vanlig, t. e. utta (lat. aptuB\ 
sette (aeptern) ra. fl. Se Richert s. 30. 

Fk — kk i Idsms stakkale^ étakkd, rspr. stackare af fsve. 
etafkarL 

ft — tti åtter, åUe eller att To f efter. Denna assimilation 
år öfver hela Sverge ytterst allmän. Förutom de af Ribtz upp- 
gifna trakter (Götaland samt Vesterbotten ock Ängml.) hafva vi 
upptecknat assimilerade former af denna preposition i Dlsl., 
Vrml.^ Sdml., Dal., Hels., Mpd., Estsve. m. fl. No. fkspr hafva 
eUe ock etter \ da. fspr. etter (Varmino s. 64). Fårö. har ettir 
ock dessutom i flere andra ord tt för /t, såsom attur (for afi\ir\ 
aJtien (f. aften fno. aptan)^ Itftta (lyfte) ro. fl. Hamhbrsh. a. 
252). Af rsprs Idr/t flunas i landskapsmål former med tt (or 
/t: låritt^ lerätt (fsve. låreft, låript^) m. fl. former). SkjåUä 
fins i gotl., skå., blek. för skjäffta (Smal, s. Gotl.) I Blek. är 
denna assimil. mycket allmän; så höres där lotta (lyfta), liöU 
(höft), lötU (löfte) o. 8. v. (CiMM. 8. 3). — Då man hos Wl* 
BERO (s. 41) flnner från n. Skåne nppgifven formen irtan, skall 
det förmodligen vara åttan *), däri tt == ft i afton. Participi- 

1) En märklig form af detta ord med bibehållen labiaf: awir anittret 
af Lynobt (Udt. BOjn. t. 3) från Jntland. 

8) Om detta ordf h&rledoing te Richbrt: Om Nordisk Bildning och' 
Fornnordisk Literator i Nord. Tidskr. f. 1869, t. 99. I da. fkvpr. fint af 
detta ord en på annat sätt assimilerad form: lait fi>r lärt (fbt larft). Se 
Varmiiio i. 68. . 

3} Detta skrifsätt artan beror atan tvifvel, liksom skrifnlngen crta 



Digitized by VjOOQIC 



m-.^M.mr.ammr^n^-^r^y^.^y-.-^rr.^. ■.-»'• "^ ^ 






62 

alformen Iiatt torde ej vara assimilerad af Ao/t utan en själfstan- 
dig nybildning efter tredje konjugatiou af den nya infinitiven 
7ta, liksom blitt ock gett af bli ock ge, ej af bli/vit ock ff^vit 
ock hett (h^t) ej af JiåfvcL^ utan af inf. Ite (Sijdenbl. s. 21)* 
Jfr. nedan om hadde. 

Vd—ddi huddä (hufvudet) i Sötö. (Upmark s. 1 1). Eget 
nog har farö. just i samma ord denna assimil.» så att dat. sing. 
af hötmr (r - å) beter höddi, gen. plur. hödda i st. f. liövdi^ 
Iiövda. (Hammersh. s. 252, 286). Likaså i^eng.| ^ar head 
(uttaladt hädd) står for det äldre hea/d. I Ögöt. (Godegårds 
an) borcs styddoter for styvdoter (uppg. af Stud, Sundblad). 
Det elfdal. add^ plur. addum (imperf. af åvi^ bafva, Arbo- 
RBLID8 Gram. I, 17) torde böra förklaras assimileradt af avd 
Qiafde i fsve.), enär man ej här kan tänka på någon bildning 
efter tredje konjungation» såsom i hadde (i flere munarter t. e. 
balt. (MÖLLBR s. XVI), vgöt., (Belfr. s. 40) samt i talspråket) 
af ha. Jfr. eng. fiad äldre /ladde (KocH, Hist. Gram. Engl. 
I, 20) af 8gs. ha/de. På Jutl. fins Hödder for Heveder. 
(Varhino 8. 64). Jfr. ital. etttä for civta (eivitas). 

vm — mm: stymmor for styvmor; genom denna assimil. 
bör måhända ock den i Mora förekommande första pers. plur. amm 
(Savc, Dalm. s. 33), jämförd med den elfdalska formen avum^ 
förklaras. Jfr« härmed ital. atnammo för amavmo (lat. amavi- 
mus). BicHBRT s. 58. Jfr härmed gimmi, bUmmi för gif-mi, 
blif-mi (Nergbr Mekl. Gr. s. 153). Se nedan om mv. 

Nk — kk: af rsprs sjunka finnas i många allmogemål assi* 
mil. former. Så har dal: sikka impf. sokk el. sakk^ (Sävb 
st. ve. s. 16), sdm. sjokka (Wjetter hds.), nrk: sjukkct^ sjökk, 
vgöt: sjokka^ sjakk el. sqkk (Bblfr. s. 23) O» l^ohl: säkka^ 
MzJrik, ögöt. yåkkä (K alen s. 17), hall. sökka, sakk (CoLhiAV' 
DER t. 27), skå. säkka. Isl. har sökkva^ no. fspr. sekkja ock 
sekka (Aasen Ordb.), färö. sökka (Hammersh. s. 256) da. fspr. 
sekke (Molbeck Dial. Lex.), sok (Lyngby Uds. Böjn. s. 117). 
Hit hör såkka (sankt ställe, däld) jfrdt med sänka (nrk.), ock 



jftmte 9tta hof Rz, på Dågon slags ft^rvaxling med det supradentala /-Ijndet, 
hvilket höres i rsprs h^rt. Antingen har man hftr kommit att ntstrftcka den 
i rspr. vanliga. beteckningen H fOr /-ljudet ftfven till dentalt f, eller ock 
har i dessa ord verkligen dentalt t Ofverg&tt till sopradentalt i^ ett itM 
hvarpå t! ej kftnna andra exempel, men som vore analogt med fifvergången 
frän vanligt n till ii. Jfr. ofvan s. 25 ock f5\j. Att I de nftmnda orden 
ett r-ljod verkligen höres, kunna vi icke tro. 

1) Bblfb. har i part sfokktt^ men Hof har sungkett liksom pres. 
siimJtrcrr, ock blott inf. schukka ock imp. $akk assimilerade. 



Digitized by VjOOQIC 



68 

säkk, tank, samt ååkkci^ såkkig (Ribtz). Af stinka ock ttäfjca 
(urspruugligen tamma ord)*) finnas assimilerade former i dal: 
stikka (stänka) eL stäkkja, stokk (el sktkk), i Ygöt. åtökka 
(stänka) ock åtekka (stinka» Belfr. s. 10). Isl. stökkva, no. 
fspr. stokkja ock slekka. Härifrån år noga att skilja rsprs 
sticka^ som hör tillsammans med stingcL^ liksom spricka ock 
sptnnga. Af dntnkna finnas drokkna (hels.; Ygöt. Bblfr. s. 10), 
drukkån (jämte rfitmfam Vbt.), dråUnå (i n. Ångml.)^. Fom- 
sve. hade af detta verb bada formerna dtitkkna ock drtifJcna, fno, 
blott den f5rra. Dal. har dräkkja for dränkja. Ytterligare 
exempel pä denna assim. lemna verben rikka^ ntkka, rykkjd 
jämförda med de motsvarande oassimiL rink (Vbtn), ninka ock 
rynka (se Bs s. 532-3); akkare (estsve. Russw. II, 314}; cifcJka 
jämte afika (verb) ock det hithörande ekk (ångm, vbtn)*); 
^ikken el. jokken (vgöt) for tinken; skråJcka el. shntkka }tkmie 
åkrt/nka (rspr. skrj/nklau skrukktig (skrynklig) ra, fl. hithö- 
rande ord*), hvartiU afSxYS (st v. 26) föres 8kråkka^\8krakki 
nkkel (flst.) for ankel; glakk jämte glank (Vbtn., bildad t af 
glana); skakk jämfordt med det äfven befintliga skicmk; brikka 
(brant backe) jfrdt med brinke (rspr. brink; jfr. där backe ock 
bank) samt bricka (bröst jfrdt med bringa; ikker (fno. ykkar) 
i dal. motsvarar got. iggar; läkkitir (länkar, Nasm. s. 57. Jfr, 
isl. hlekkr); munartemas lakka synes ståför laiika ock böra 
sammanställas med linka (?) ock lunka (samma afljudsserie såle- 
des som i bi*inna). I de assimilerade impf. fiJc ock giek 
skall egentligen ng återkomma under böjningen framför vokal, 
men i flere landsorter får man höra assimil. bibehållen i impf, / 
konj., således fekke^ gekke (Sidknbl. s. 25; Je/sen s; 295). /i 
Om denna assimil. i fsve. ock fno. se Btdq. IY, 340 ock Bio 
HKRT s. 140-1. I fno. var den mycket allmän. Se Grixm. 
Gram. I, 308,9 ock 324. 

nl—U: tvilla (Öl.), föda tvillingar står for ivinia liksom 
tvilling i rspr. for tvinling (hvilken form äfven finnes i fsve.; 
jfr. mhty zwineline, eng. twinling; jfr. ock sve. tvennci tvinna); 



1) I landskapsmål betyder attnJca innn detsamma som stänka, I rspr. 
har det f&tt en högst inskränkt betydelse. 

2) 81DEXIBU s. 11. Denna form f&ratsåtter en äldre drokkna mtåkk 
assimileradt af »ib. 

3) Jfr. fno. tkkif sorg, ekkfa (enka, eg. den söijande) samt fsve. tenkiä 
(enka). Härmed sammanställes af Sivs (Uaml. s. 97; inteijektionen adb 
RicuBRT jfr härmed lat anpo (Kons. Lj. s. 140). . 

4) Se RiSTZ s. 599.' Rsprs åkrock hOr också hit ock ipotsvarar det 
fh^ oassimilerade skrank, (Jfr. Grimm Gram. I, 308). 



Digitized by V3OOQ IC 



64 

ålling (andunge) af ånlmg^ eg. Kndling af anri; mTiZ/d</a (hels., 
tvättfat) motsvarar fno. mxindlang^ h varaf munn/au^, mullöp(sk 
i fsve.); kyllä anser Rydq, (IV, 91) stå for ki/ndfa, Rsprs eJfva 
ianehåller samma assiroil. (fsve. (ellitm^ mg. atnlif) I trilling 
står väl ock II for ni (jfr. trenne ock nfris. tramifing). I da. 
fspr. fins Brylle = Brynleo (Kok, I, 86). — I mhty. lins kOl- 
line for kufUine^ i mlioU. balline for banUnc (Orihm. Gr. II. 
2, s. 353). Grek., lat, ital. Iiafva samma assim. Se Bichbrt 
8. 130, 133, 144. Äfven In blir U; se nedan. 

fvt — .9^: Oåsdiiin, onsdagen (Dal. Ffs Ärsskr. s. 66); hasa 
(^hans) i smal. (Gadd s. 15); Hasse, Jösse (afven Jusn^ Elh* 
GREN 8. 157; Jaase^ Hulphers IV, 256) Atåsse f5r Hans, 
Jons, Måns. Rsprs oss är bildadt genom denna assimil. (jfr. 
got. ock nhty. luis)» No. fkspr. hafva äfven hciss f5r lians, 

ni — U: det allmänna stritta^ stnUta (jfr. Rydo. I, 204) 
är assimileradt af det äfven förekommande atrinia (Sömö*)> sU*änta\ 
brott, stutt (allm.) jämte brant stttnt; mattel jämte mantel 
(Linder 107), wiiter (dal.), vinter, vatte^ vatt m. fl. former for 
vante^ af hvilka trenne sista ord fsve. hade dnbbelformeri men 
fno. blott de assimilerade (Rtdo. IV, 341). Hit hora vidare 
bitt (binder), bott el. bott (band. af binda, dal. ^), SÄVB, st ve. 
8. 16); glätta, glatt^ men plur. gluntum (dal.'), halka; ett an- 
nat glätta (lysa) är assimil. af det afven befintliga glänta (jfr. 
rsprs glän-sa) m. fl. Mitt^ dittj sitt^ ett äro alla pfi detta sätt 
assimil. af mint, dint o. s. v. Spritta, spratt står for fpjinta, 
sprant, som flns i flere dialekter. Imper. statt står for staind. 
I da. fkspr. finnes itt jämte innt (inte; Hagbrup s. 31); katt 
for kant, andra person af kan (Varmino s. 63, Lyngby, Uds. 
Bojn. 8. 108). 

7y—ffi vfföre (Sotö., Upm. s. 12), xiffer (n, Ågml. Si- 
BENBLADH 8. 83), ufför (nyl. Freudent. b. 106), ntfSre. 

tk — JfcJfc: hvakken, hvarken (Sömo., Linder, s. 66),. i fsve. 
hvacke (Rs s. 269) jämte hvatke ^); likaså i fno. (Gisu s. 42). 



1) dfir bäde strinta, strani ock stritta, straU hnnes, Linder t. 23. Da. 
fspr. hofva både strinte, strente ock striite, atrette. (Mold. Dial. Lex.) 

2) Imperf. formen batt npp^rifvcs åfven f<Sr Vrml. af Axblson(8. 145), 
men den uppgifna infinitiven baite torde vara på fri hand nppgjord. 

3) Men i bcU. helt ock hållet oassimileradt. Sivs, st ve. s. 16, 

4) Det i diol. vanliga hvaske, hvoåkeH ftr bildadt af denna form genom 
krossoing af I till s, liksom i mask f&r äldre maik ock allmogemålens 
bliska f5r blid-ha. Det bOr således icke sammanstftllas med det på helt 
annat sätt bildade hvarlcen, om hvilket se Rtdq. II, 528. — Rvdqs upp- 
gift (IV, 341), att det isl. hvakki ftr otan jftmf^Srelse hos oss, står icke att 
förlika med det ofvan anförda diaL hvalcken samt det af Rz. för fsve. an- 
gifna hvacke. 



Digitized by CijOOQIC 



65 

Nökkår (ests?. *) står for nötkSr^ nötgård. leht ftr på samma 
•iitt bildadt af etki^ hvilken senare form Iterfinnes i fno. ebuni 
salsynU — I do. fspr. finnas vikkati (få vett) f5r vit'kast^/akka 
(fatta i) för fatka (Aasbn* Gram. s. 42, 43). Jfr. vidare ne* 
dan under rtt. 

tl—ll: kala >. Sverge flst.)* nälla ock vaUe (skå., hall., 
blek.) for kitla, nitla, vatle^); kdUa (s. Sverge) f5r kåOa (af 
katt); ffåU-kall (Dal. Ffr. Årsskr. s. 57) jämte ^åalkatt, båda 
stående f5r gåtlkaU af gåta (vakta), Rrprs lille står på samma 
sätt for lide^ samt rvUa fot rtUla (af lat. rotulare). Ida. fin- 
nas Jylland^ Gulland for Jutland, Gotland. I ital. ock fra. fin- 
nes samma assirail. Hichbet s. 78, 80. Jfr. nedan om dl. 

tn-^nni va$m (s. Sverge) for vatn, bofm. (skå., Klinoh. 
s. 6, hall. CoLU s. 5,\ f5r botn. I da. vand ock bund samma 
assimil., ehuru ett grafiskt d^ som vanligt, sedermera tillkommit* 
Ronneby står för Ratneby, son^ köpingen fordom hette (Sttffv, 
Skandinavien under Unionstiden s. 74) efter RotneSn ock sjön 
Rotnen i Småland. På samma sitt har staden Ronne på Bom- 
holm förut hetat Rotfma (Styffb, a. st. s. 72). Vid det van- 
liga uttalet af drottning som drånning tillSmpas denna samma 
assimilation. 

is — ee: vaeegrötp vaee-eot m..fl. sammansättningar af ooat 
= väte, eg. vatne (jfr. Bydo. II, 105); apt9«, spets (Bättt. 
Dal. Ffs. Årskr. s. )0l); plase (plats), båHemanp maeeäek^ elguee 
m. fl., det sista så allmänt uttaladt åfven i vårdadt språk, ehuni 
det skrifves ekjute; likaså lieea, ehuru skrifvet tåtea. Jfr. i no* 
te maee, moee (för mat-s mot-s, Aasbk, No. Fksprs Gram* •• 
33). Lat. har poeeum för potettm m. fl. fall af denna assimil* 
(se Bichbrt). Jfr* nedan om da* 

Df—ff^ goffa (morfar) för godfar liksom gxkfar för gtådr 
fader). 

dg—ggi etagga (flst) för stadga; gltågga (hels.) glödga; 
fragge^ fragg m. fl. former för fradga^ äfven i rspr* oftast ni- 
taladt ^a<7^a: etädge el* etågge (en sjöfogel, Ihrb) brttggam 
(Bussw. II. 126) för brudgum. I estsve. förekomma tvänne 
ord, som vi tro kunna förklaras genom denna assimilationslag, 
nämligen /eggar, män, ock miggar, kvinnor (Bussw. II, 323, 



1) RussYuax II, S4S. Fftrst har hår t skärpt det Iftyande ^ till l^ 
alldeles som det njstnimnda hvaUä står Air hvat-pi, ock sedan bar t 
assimilerats med ib, hvarf<Sr skriisfttt^ nöck-går hos Rossw. d kan vara 
riktigt 

2^ I de båda sitta orden har rspr. på annat s&tt andvikit konsonant- 
mOtét med d, nämligen genom att ntbjta I mot t. Jfir. InMmngmL 



Digitized by VjOOQIC 



fl m uniim ^x3 ^''y'°^y*^_ irr^-l"^ — 2 -J^"- y' y' -'^^" '^^"'"' *" ' ' '" *' ' - '***' 



66 

341), Il vilka antagligen stft för fedgar ock mtdpar^ i h vilka 
ord de fsve^/cepgltar, fnöpgliur^ fno., febgar, moedgttr lätt igen- 
kännas. Ordens betydelse har visserligen blifvit något utvid- 
gad, men detta är intet ovanligt. Singularformema fegg ock migg, 
som äfven finnas, äro troligen nyare bildningar. I no. finnas 
vigga^ Uogga m. fl. for vidga^ blodga (Aasen s. 42). Jfr. i 
lat. ag-gredior for ad. 

dk — kki makk for madk '); tntkka for snidka (af snida) 
liksom i rspr. smcka$*e står for snidkare (ån. snedker) ; tråkka 
for tråd'ka (jfr. no. fkspr. trakka for fno. trabka (Aaskn Gr. 
8. 42) samt rsprs tråckla for tråd-kla); bråkk for brädka (af 
bråda, skira) rakka f. råd-ka af det äfven befintliga enkla verbet 
r*<2ti (rodna); m. fl. Alldeles analogt med dessa såväl i af- 
seende på afledning som assimilation är rsprs vricka for vrtd-ka 
af vrida. Jfr i no. blokka f. blodka (af blad), bltkka af blidka 
vikk^ for vidka (Aasen a. 42). Jfr. ock i lat. aequiro f5r 
ad-quiro m. fl. 

(U — II: tillä for mdla (sent; da. silde, uttaladt sUle); . 
Ulliga, tält for tidUga (da. fspr. tille Varm. s. 62), rölleka 
for rödleka^ blilla jämte blidla; kvilla jämte kvidla; skrilla 
for åkridlai brylla for brydla (jfr. brvdsam); killä för fcu2b 
(SiDBKBL. 8. 52; jfr. kidle t ock MZe^ Aasen Ordb.) m. fl. 
I rspr. mellan, brylling^ bröllop, killtng m. fl. bildade genom 
denna assimil. Jfr. i da. fspr. dylle for dydleg (Kok, I, 253), 
hwUling för bvidling (Varm. s. 62). Fno. bar milli, frilta 
tratdla jämte miöli^ friöla, trauöla (GiSL. Forml. s. 43^, 
äfvenså brdlla ock brdöla m. fl. Jfr. i lat. alltcio for ad- 
licio m. fl. 

dm — iwm: vammal (flerst.) for vadmal; gommar t god- 
mor (farmor). Jfr. i bvardagsspråket gtimmor för gudmoder. 
Italienskan har ammortare för eulmortare m. fl. (Richert 
t. 86). 

dn — nni s&m flerst (t. e. Vgöt. Belfr. s. 25) (or åidani 
menn, aenn (Gadb s. 23) for medan, sedan, rönning for röd" 
tung (af rödja); rönna (Dal. Ffs. Årskr. 298), rodna. Rö- 
rande folkspråkets fikrinna jfr med fno. skridna scRtdo. I, 180. 
I rspr. uttalas allmänt stofma^ om också stadna ännu stun- 
dom skrifves; likaså säges ofta klänning for klådning. I no. 
aäges vinna for vidna^ minnette (midnat). Se Aasen No. 



1) Om detta ord te InUdninyen, s. 19. 



Digitized by VjOOQ IC 



67 

Psps. Gram. t. 69.. Hed det senare ml jämtoras min nai i 
Medeltidens Bibelarbeten, nig. af G. E. Klbiuuno I, 64. . — 
Jfr. i lat. annunero for ad' m. fl. 

ds — sm: ff^isslån^ Ussen (ledsen), vass (för vads (si Bell- 
man) slä vad), teståss (till st&des), tsress (till reds) iss (ids), 
less (leds), rass (rfids, rfides), gössd (gödsel) goss (gods), ann- 
Isss (t — leds), rissa {ridsa af rida), sttissa (studsa), ressel (red- 
sel af reda), åro exempel på denna ganska allmanna assimila- 
tion. Jfr. i rspr. lyss för lyds (lydas), ock lass för lods af 
lada (verb). I no. te Raass^ vassa {vad-sa af vada. Jfr, med 
afs. på bildningen rissa bär ofvan) m. fl. Aasen No. Fsprs. 
Gram. s. 33. I lat står assumo för €idsnmo m. fl.; fra €use:s 
år lat adsatis. 

dt — U: alltid när <, såsom böjnings- eller afledningsändel- 
se, vidfogas d. Sådana ord som Utta (leda), bråtta (brådska), 
gotta (namnam) stå för ledta^ brådta^ godta. På denna assi- 
miL såsom väl bekant från rspr. torde flere exempel ej beböfvas. 

På assimilation af s känna vi intet exempel i svenskan, 
vare sig i riksspråket eller i allmogemålen. 

Ld—dd: viddi shiddi (GoU. Sävb st. v. 25) för vUdi 
skuldu Jfr. härmed eng. waräd ock shoxdd^ där Id uttalas som 
dd (i eotdd är däremot / inkommet genom falsk analogi, Koch, 
Hist. Gram. Engl. I, 115.) — Eljes blir Z<( då det assimileras, 
alltid II (se nedan)> hvadan de ofvannämnda exemplen stå tämli- 
gen enstaka. . . 

Ik — kkx denna assimilation förekommer i sve. diaU så vidt 
vi kunnat finna, blott i trenne särskilda ord, nämligen i de i 
olika landskapsmål skiftande formerna af pronomen hvilken^ 
såsom: hvikken^ htoikken^ hukkirif håkken^ okken, eleken m. 
fl.; i tåkken^)^ motsvarande fsve. poliker^ tholkm^ i flere mun- 
arter än oassimileradt: tolik^ tolgin^ tUig m. fl. former, i rspr« 
dylik (närmast utgånget från den fsve. formen pyliker); samt 
i sokken^ sekken^ eller sikken, bvilket allmänt begagnas, ofta 
med vidfogadt ^n, i betydelsen sådan, ock till grund för bvil- 
ket vi anse de .fsve. seliker^ sUiker ock ett antaget soUker (jfr. 
got. svaleiksj ty. solclutr) ligga (jfr. Rtdo. II, 631—2). Den 
allmänna förklaringen af detta ord som sammandraget af ss 
hvilken (se Rydo. a. st. ock IV, 435; Rs s. 572; Bblfe. a. 
51)^ kunna vi ej godkänna, enär en sådan ordfogning synes 
alltför berrskapslik ock föga öfverensstämmande med allmogens 

1) ROrande det begynnande I i detta ord i sUlIet fl>r rikstprlkeU i 
se ofvan s. 37. 



Digitized by VjOOQIC 



"•nr •*' I r* n å rTT ' r \ r , T iW- j^ ^ i ' jiii." ' ' ^Z ' ' l i Jug .' i J»-^ >' ' -' - " ^ -'• 'j ^ -i JL 



68 

eakla ock okonstlade sått att uttrycka sig. Eng. har med sam- 
ma assimilation s&val wfUch som such, hvilka båda motsvara 
våra hväcken ock socken. Ksprs slik år genom eliderande af 
det första t bildadt af siltker^ liksom det for mnnarterna sik- 
ken nårmast till grund liggande silken är bildadt af denna sam* 
roa fornsvenska form genom elidering af det andra t, alldeles i 
analogi med bildningen af rsprs hvilken af hvUiker. I no. år 
denna assimilation allmännare. Så finnas dår fokk^ mjokk^ 
hokk m. fl. för folk^ mjölk, holk (Aas«n No. Fsprs Gram. s. 
66. 69). 

U — $b: sjöss för sjöls (sjalfs vtbn); assbd för allsifite; 
iiss^ tess för tills; Nisse n( Näs. Jfr. fra, pousser h{ ptUsare. 

U — Ui smottra för smultra (5göt Godegårds s:n enl. E. 
Sundblad), liksom i dal. smtUterbär jåmte smtJterbär (Rz); 
bårunder torde böra föras de gotl. participialformerna vtU ') 
ock shtU (Säte st. ve s. 25), det senare brukligt åfven i estsve. 
(Bussw. II, 307.), såsom stående för ri& ock «ihift, hvilka bägge 
former också verkligen stå att uppvisa ur no. fspr. (Aasen. 
Ordb.). Imperfektformerna skatte ock vette^ flerstädes i s. Sverge 
brukliga^» stå för skaUe% vilte, hvarmed må jämföras fno. 
skaltit, vdtUf för skaU-pn, vUUpu. Gotl. har skalt däu jämte 
skatt däu (Säve, Bem. s. 245.). I da. fspr. flnnas likaså for- 
merna skatto^ vetta (Lykgbt, Uds. Böjn. s. 108), äfvensom» 
själfständigt begagnade utan efterhäugt pronomen, do vett, skatt 
(Ltngby Se. Spr. s. 73. Varming s. 63). Äfven finnes ått för 
€ilt (Hagbrup s. 3). Jfr. härmed ofvan (under nt) om katti^ 
kant). 

Rf—ff: vafferda (allm.) jämte det äfven förekommande 
varfeda^ v&i*ferda m. fl. dialektiska former af rsprs vårfrudag; 
hvafföT ock dåfför horas ofta för hvarför ock därför. 

rg — gg: igga (hels.), motsvarande dalska erga, enligt god* 
hetsfullt meddelande af Prof. Savb. Hulphers uppger (IV, 256) 
namnet Magga jämte Atarget (Margareta). 

rl — II: kall t kålling (flst ) för karl, kå$*ling (i rspr käring^ 
hvarmed jfr. uttalet kar); gållen (hels.; estsve) står för gårlen 
(Savb Gutn. Urk. s. XXVII) »); mella för mårla (Dal. Ffs. Års- 



1) Rz har genom tryckfel vSL 

S) 8å I hall. MÖLLBR, t. XVI; vgöt Bblfb. s. 19 (shait-U.). 

8) Ordet sammanstftlles af SIvb (a. st) med GL:8 gartakr ock gotL 
aaHakr (InRB), hvilken härledning viDoer stöd d&ra( att estsve. Jimte pol' 
lem åfven har en form gollci (Russw. II, 300), hvadan vi måste anse den 
af Rz med tvekan gjorda sammanställningen med gantfa oriktig. 



Digitizedby VjOOQIC 



69 

sicr. t. 63); hoUéå(Bj6nKUXH s. 81) t^r hurleds; Kalle å( KarL 
I vissa trakter af Ygöt. ftr denna assimilation regel, t. e. ella^ 
petta, mella^ alla för erla^ pärlan mårla^ arla (roeddeladt af 
Stud. O. NoEfcN\ I fsve. förekommer kall undantagsvis, ock Jud'- 
la för Jiarla (hardla) är ej ovanligt (Rydo. IV, 345). Fno. bar 
jall för jarlf valla för varla m. fl. Da. fkspr. aJl (arla), faUé 
(farlig), pelle (perla) m. fl. (Kok I, 164-5, Yarmino 62). Till 
ock med i det danska "dannede Talesprog*' siiges kall for karl 
(Kok i, 34). Jfr. i lat vdelligo för interligo m. fl. 

rm—mm: dämme för därmed (sotö. Upm. s. 13). I bomb. 
flnnes ett demmeeå (därmed sä, Adlbr s. 12). I bvardags- 
spräk fär man höra hxHzmme för hvarfned, I Orsa finnes ett 
mommo (mormor) enligt upplysning af Prof. Sätr. 

m — rm: håim, kånn, tånn^ kvätmt ffäfine^ Igårme för bom, 
korn, torn, kvarn, gärna, hjärna, alt i gotl. enligt godhetsfulli 
meddelande af herr Professor Såve '). I dalskan är denna assi- 
mil. äfven allmän, ' t. e.: onn (horn), kona^ hjåtme (bjäme)| 
kitma (kärna) m. fl. Det dalska frågande wåfm (hvad) torde 
därför fä anses stå för wåm (jfr. dal. wennda^ bvardag. Dal. 
Ffs. Årsskr. s. 74) hällre än för wäd {hvad; så Rydo. IV, 
325), ock sålunda egentligen vara en absolut begagnad ackusa- 
tiv af det dalska toärj^ hvem. (Jfr. härmed rsprs Aurti, som eg. 
är en dativform). Äfven i jmtl., heij., vbtn. n. åugml. är 
denna assimil. vanlig, t. e. fårmäe (vissna, esr. blifva gammal) 
för^^mo^ af forn; Ijewn^ tjenn (Sidbnbl. s. 31) m. fl., bvar- 
om se Bs under flere af de ofvan nämnda ord. Flst. förekom- 
mer spjänna ock spänna för spjärna. I vgöt. höres onne f. 
ome (fargalt), ånning för or(d)nifig m. fl. enl. Stud. O. NorAn. 
De mångenstädes allmänna hänna ock däftna, äfven /uamé ock i ^ IQ 
danne (Crjelius s. 404, Ay.^ai«ST s. 392-3), stå för häma I /C M 
ock däma^ (fsve. Jiema^ pama). Likaså har vrml. ett hvanna^ i, 
motsvarande ett hvama (VblO* Det hos allmogen allmänna ^^« 
vann (vår) står för ackusativrormen våm^ fsve. vam. Likaså 
jenn (eder Sidenbl. a. 17) för em (i flere Idsm. «ran), ock 
vann (b varje, t. e. vannda^ G adb s. 17) för vam (Sidekbl. s. 
17). I Smal. förekommer menn för mer*n (mer än; Gadd a. 



1) Diremot synkoperas r S (an, gan^ Jan (jlrvi) tJcan. I hels. åter 
bibehållet r, hvaremot n apokoperas, således &ar, Jhr^ Irvor, er (örn), hér 
(bjOrn), jär, tjär (de två sista frän Ljusdals socken). AU enligt god* 
hetsfolU meddelad uppgift of Herr Professor SivB. — Konsonantförbindel* 
sen rn kan ifven på ett Qarde sått behandlas (rn •« n\ se ofvan sid. S5 
ock i<5\jande). 



Digitized by VjOOQ IC 



r — ^ ^-— "- 



70 

23). — I no. förekommer äfven ganska allmänt denna assimil., 
t. e. Bjerm^ Honn^ tonna (f. tor-na, torka) m. fl. (Aasbn, No* 
Fksprs Gram. 361-2). Äfvenså i da. fspr. t. e. Onni (Ordc« 
fargalt), Stjann (stjärna) , Hvunn (horn) m. fl. (Varmino s. 63). 

rå — ss: allmänt i dalskan, t. e. /om, Taiss^ Fäss (NÅs- 
MAN 8. 55), kö8$ (Orsa, Dal Ffs. Årsskr. s. 62), oss <a. st. 
8. 82), huss (Lima; Dl. Ffs. Årsskr. s. 111) ro. fl. for fars^ Larå^ 
Pårsp kors, tutrts, hvrs (fno. hversu, hvesifu, huru, no. hosa^ 
kosa m. fl. former). Äfven annorstädes: Aom (Skå. Öl.) (or Aor«; 
kdssebår (Skä.; Vgöt Richert s. 171, jfr. i Xöpenh. kessebår 
Kok i, 25) for körsbär; tuss, ttisse (fno. furs); vassel (\gbi.) ' 
jämte varsel (eg. värmsel); IjOsse af Lars. I gotl. tåss^ tåssti 
af infin. tårsa (Sayb st. v. s. 125), fysst for fyrst (Bem. s. 
234) m. fl. Gotl. dissen (SIy& Bem. s. 235) ock nyl. tessi 
(HippiNO 8. 1137), båda motsvarande fsve. ock fno. fessi (for 
ferst)^ innehålla denna assimilation. I so. Sverge finnes ett 
äsSf som betyder om, hvilket ord sjfnes stå for års, ock detta 
for årsåf år det så att Jfr. hos Sioenbl. *'årsh'\ i no. (Btso^ 
dcerso ock ress. Det allmänna vass står for var^ (bevars). Espr 
har hjåsse (fno. hiarsi), bjässe (fno. berst jämte bessi)^ gosse 
(for garsi Richbrt s. 170), vasseratre for vars herra trä (vår 
Herres träd). — I da. fspr. är denna assim. allmän t. e. l^ossr 
cfatr (Torsdag) l^osst (törst), tcassens for t0ar«<»n«(= verldsens) 
m. fl. (Varmino s. 63). Likaså i no (Aasbn No. Fksprs Gram. 
8. 33). Denna assimil. förekommer äfven i lågtyska munar- 
ter, t. e. bfiss jämte burss, Bursche (Dannbil s. 29). I 
mekl. står bost^ dösU gasten m. fl. f^r borsi^ döist, gai*sten* 
(Nergbr 8. 143). — Jfr. i lat« possideo for porsideo m. fl. 
(Richbrt, s. 163). 

rt — U:^) i flere dial. finnes vatt for vart (impf. af varda), 
ock i upl. vutti for mtrti^ som andra dial. hafva (t. e. Ydremål. 
Raaf 8. 119). Bott ock butt finnes flst. (t. e. halL estsve. 
for bort), likaså åttan jämte artan (aderton, Djurkl. s. 8). — 
Denna assimil. är ytterst vanlig i danska fkspr., t. e.: ticatt 
(tvärt), swatt (svart), /jtUten (fjorton), mtftt (mör(k)t) ro. fl. 
(Varmino s. 63). 



1) Den tåmligen allmftnna obekantskapen med de sopradentala Ijaden 
hot allmogemålent npptecknare gOr, att man icke kan vara siker på, att 
i de hftr nedan anförda exempel en verklig assimilation försiggått, ock icke 
snarare en ftfvergång från rt till /. Sopinom af vara hafva vi ofta hört 
uttalas vai, Estsve. huU år, såsom vi ofvan (s. 30) antyd^ förmodligen 6tf#. 



Digitized by VjOQQIC 



71 

Ngn — fm: denna assimilation synes bafva g^ori sig gäl- 
lande i sinne for siffne (Djurklou s. 40), ock Ousönner (Gud 
Signe er. Jfr. hos Bbllmann Otuinna) samt i namnet Manne 
for Magnuå. 

Jl—ll: löllig för löjlig (hall. Möller s. XVII); nållika 
(sm&l., vgöt) f5r näjlika. 

Kl^ll : ÄyMm^ for AyWm^ (af iodb tupp). SkI. Så 
äfven i Danmark. Jfr. i lat. villa (vic(u)la af vicus). Richrrt 
s. 296. I fra. år denna assimilation vanlig: ehenäle (canicula) 
m. fl. RiCHERT s. 256. 

Jt«— «#: vanligt i Skåne ock Halland: ysse (yxa), åå$é 
(också), våssel växel (m. fl.) (Klingh. s. 68—9: Möllbr s. 
XII, XX) ^). I da. fkrspr. flnnes åfven denna assimil. $tras9 
(strax), yssen (oxar), vessel (våxel) m. fl. (Yarhino .s. 62). 
Den förekommer åfven i lAgtyska munarter t. e.iiaa, dieAchse, 
Om, derOchse, j9t7««, die Buchse (Daknbil s. 150, 29). Vårt 
bössa år just detta senare ord ock dess ss år således ursprung* 
ligen assimileradt at ks. I lat. (t. e. assis, lassus f5r axis, 
laxus), itaL (t e. Alessandro» massimo) ock fra. (t. e. cuisse, 
essaim af coxa, examen) år denna assimil. mycket vanlig. (Se 
RiCHBRT s. 225, 241, 265). _ 

kt (ock gO-Ui tötte, tSUs (impf.) ock <atf (sup.) af tycka 
finnas i smal., motsvarande fsv. poUi for pokU af fy kiga 
(fykU år en nyare bildning ock de ofvannåmnda dialektfor- 
mema mycket åldre ån denna form); i vgöt (P. A. Savb i 
Ant. Tidsk. II, 188) ock vrml. (Björkman s. 37) fins impf. 
formen åttå^ i vbtn. att af ega^ dår ock en gammal, redan i fom- 
språket befintlig, assimilation tråfias (jfr. fsv. o^fno. åtta). I 
oUa (tidig morgonstund, got. uldvo\ oUa (fruktan» beslåktadt. 
med aga\ sött (sjukdom), håU (sed, Grimh, Gr. I, 296), äU 
(jfr. no. agt ock hall. ägtaplats), dratta (h( draga), fretta (af 
frega^ fråga), ät (blek. Öller s. 175) f5r det eljes vanliga 
ikt (gikt), nM jåmte nogt(LmDJaLy 116) ock många andra åter> 



1) Ett annat sått att behandla denna konsonantförbindelse (det lå 
kallade ''x-^judet" (1)) år attoppmjaka h tiliy, hrilket också förekommer i 
de Dämnda provinserna ock i Blek. (Ciiac. s. 5), bvadan man af ord med 
X i rspr. finner formerna öjsa (yxa), ofåe (oxe), $trqf$ (strax), vajsa (Tåxa)^ 
höfter (byxor\ qfsd (axel) m. fl. Slutligen kan h äfven alldeles bortkap 
stås: OM (oxe), yte (jxa), åtrås (strax). -^ Det sistn&mnda ordet år i all- 
mogemålen, synnerligen rikt på Tåxlande former. Utom de redan nåmnda: 
atraXf straja ock atroå haiva vi antecknat: atrajt, atroiif itrakåt^ trakkåf' 
trastr^ 6*af , tratt 



Digitized by VjOOQIC 



ja,j-3-^BÄ«2Äirj««s5t: -.*:?ct»r - " -^ 1*"^=*^^?^ ;»n : 



^.L.. 



72 

finnes denna assimilation. Om ruUt, tvää^ åtta^ rätt^ dotter *), 
sjätte m fl. se Ktdo. IY. 343. 

I da. fkspr. förekommer denna assimilation ofta äfven i 
böjningsformer t. e. hUt Gukt), rått (rakt), tr^ (trykt). Se 
Varmino 8. 62. Jfr. bos oss artUt, rolitt^ etåndUt o. a. v. — * 
TaU ock dratt Sro ej bildade af tagit ock dragit^ utan af t^ 
ock dra. Jfr. ofvan under /i^. Denna assimilation är särdeles 
allmän i ital i t e. atto (actus); äfven i fra. förekommer den. 
Se RicHBRT 8. 240, 254. . - 

Ob — Ib i rsprs aborre, Idsms abbar (Se Sidenbladh s. 27), 
abbifr (fsve. aghbarre) 

Oe—ee: drcuea for dragsa (så.i no.) af draga. I mid' 
daee^ söndass, Jiålldaseklåder är ge också assimilerade Se 
RYuq. IV, 407. Jfr. Jfc*. 

B. TiUhaJcaverkande assimilation. 

Mp — mmi dämma^ durhmen men impf. damp (dimpa) i 
Halmstadsmålet (Ooll. a 27). I vgöt trummet for trumpet. 
Jfr. krum for krftmp (fbty. elvrumpf) af samma stam som 
krympa^ samt ^pt/Xriim, ty spälkumpen. 

Mb — mmi ammar for ämbar, våmm for t;&7i&, hels. dimma 
(verb.) jämfordt med dal. dimba; etimma (hels ) jfr. med dal. 
åtimba. TViimmo, kamma^ lam^ dam m. fl. stå för ^rfinifro, 
kaxnba^ lamb, daxnb 

Lv—tti kvlla, kölla'fimit kölva (fsv. kyl/va); eöll (skå) 
i andra Idsm. ealv^ kall (skå.), kalf, syU (skå., gotl.) för eylv^ 
silfver, elle^ elfva (skå.; jfr. da. elledane); tåU (gotl) jämte 
talv (SÄVB, Bem. a. 233); Ollu jämte Ol/vu (Oliva; blek. 
Öllsr 8. 181), m. fl Qa. munarter hafva tdl (ulf), guU (golf) 
«^Z/ (silfver) m: fl. Varhino a 65); aller (älvar), hvaelling 
(hvälfning) m. fl (Kok, I, 107). Jfr. i lat. eollue, pallcr (or 
eolvus, palvor (Rich a. 54), ital. volli for volvi (RiCH. a. 58). 

rv — m /larra (harfva), hverra (f hver/a\ epörr el. eparr 
(sparO i skå. Da. munarter hafva Hverrel (for hvervel^) harre 
(for /iai*re) m. fl , hvarom Kok (I, 107) anmärker, att det öfver- 
ensstämmer med det lägre talspråket öfveralt i Danmark. 



1) En oassimilerad form af dotta ord doAirir finne» på Tnneste- 
neoi med åldre mnor l&rtedda raninskrift Se Buooa i Tidskr. t FhiL og 
P«d. VII, 230. Vettmannalageni docUr ock dochtr (Rtdq. I, 173)konna 
måhända hftraf bimta något stOd. 



Digitized'by VjOOQIC 



an rf !■* iiMii 



78 

mv — fnmz gimme^ kaUumfnSr skumme i vgöt (Bilpr.!, 
14) til för gim m, koMum vi; på Mmma s&tt i balL gran" 
nomme^ haddomme^ skamme (Möllkr t. XVI — XVII). JmtL 
fittfi herjeSd. mö, liksom fno mér hafva uppkomroil pt samma 
sätt (Se GisL. i Aarboger för Nord. Oldkr. för 1869 s. 67). 

Ln — Ui möUa t mölna (da. melle, kvarn) my2far^ mJf* 
lare^ mjölnare (i da. meller, eng. miller, ty. mmler samma 
assimilation). Bstsve. har mulle jftmte mulne, moln (Bussw* 
342). I fiU ock full samma assimilation (Riohiet s. 138), 
likaså i Vj. EUe. 

Mn — mm*» namn, namn^ nämna% nämna, y^Smm^, jämn 
(LiNDSE 8. 8); evämm (sömn), ramm (ramn, korp), amsn, 
wnm för wnfi (ugn) m. fl.* Jfr. fra. nammer, femme m. fl., 
i ty. stimme (fhty. etimna); eng.' oMOtimn^ damn, eandemn (i 
hvilka mn i uttalet assimileras till mm). 

ei—ss: wiis i dal. jämte toiet (visste. Sate sta. ve. s. 24). 
Jfr. got. ock fno.mM,fsve. visei (jämte viaU), ags. toisei ock 
widL Vise ock hvaee ^stå för vietr^ hvaetr. Jfr. Btdo. IV, 302. 

Ld — Ui denna asaimilation är i de flesta Idsm. synnerli- 
gen vanlig (gotl., nyi|1. ock dal. hafva däremot ld ofta, där 
rspr. har U), t e. maler (mild), iller (älder), eUa (elda) ock 
mänga andra. Jfr. I^do. IV, 345._ 

nd — nni liksom 7d assimileras lui . ytterst * allmänt i sve. 
munarter t. e. hinna c (binda), arms (ande), linn (lind). Jfr. 
Btdq. rV, 346. Deisa bfida fall af assimiL äro i da. rspr. ge- 
nomgående, ehuru skriften behåller d. I ty. folkspråk är assi- 
miL af nd äfven vahliff. Se Schliichbe, Deut. Spr. s. 209. 

Nr'-'nni minrte (smal.) f. minre. Jfr. Btdo. IV, 847. 
I Kåfme (Konrad), uppgifvet för gotL af P. A. Sats (Berät.), 
torde samma assimS. vara att se. 

Dj-^ddi rydää (s. gotL), rödde (flst) för rödja (da. rydde 
med samma assimiL); vada, vädja (da. vadde). 

Ig—kkz tacka (fsv. pcekia), väcka (t%7. vakta), räcka 
(fsv. rakkia). Jfr* ags. recean^ weccan, peeean m. fl., för re- 
cian o. s. v. TMaech s. 94, 111). 

Ij^ll: vella el. vUla (flst) för vilja Qb ty. wcUen, hoIL 
ictZfen, da. vUle, eng. trtO); täUe, tälja (räkna\ talla itålgja). 
Da. har äfven ekUle (skilja), hyUe (hölja); da. fkspr. vUe 
(olja; se Kok I, 101). Jfr. i grek. criiMo för crri^io ock 
dylika verb. S« om denna assimiL vidare hos Bichxet a. 201 
ock 204. Jfr. ock i ags. teUan, eellan m. fl. (Mabch a. 94). 

mj — mm: tämma^ tämja, eåmmae (nyl.), sämjas, lämma 
i 10 



Digitized by V3OOQ1C 



>«'■'** *. ^j * "' ^M**^ ' 'M W M u.u , - • ;' ■ ; . ■ ' l^ , ' ; ' *. - ;^ ;^;---;- ■ j^, 



74 

(fno. lemja), tämma (sömö, Linder s. 180), Jfr. ån. freinme^ 
ag8. firemman, främja. 

rg—nn- granna jSmte grånja (Se Rydq. IV, 291 — 2), 
Jfr. da. skenne, vcsnne, stetme. Jfr. Richgrt 8. 200. 

fj—m spöira (bobi.), spörja. Jfr. det allmänna da. ut- 
talet af sörge^ /cerge, vcerge, Norge som som söfTe,/asrre o. s.v, 

tj U: hvåtta för JivåUja; Jlt/tta^ sätta^ sitta for fsv. Jlt/tia 
setia^ sitta. 



Digitized by VjOOQIC 



iiÉ- • hiii II " ■' 



Bättelser ock tryckfeL 



3. 1 


rad 


9 oedifir. står jpraibe< lU rtfcuprdlMC 


- t 




18 oppilr. 9 oeft » o<^ 


- 3 




21 nedtfir. , Jråm , pd 


- ft 




10 apptfr. „ oeft , odb 


- 7 




1 nedlfr, , /ly , /w 


- 8 




8 npplfr. , ^otti , ^IL 


- 8 




12 - , ml,fk , ««A/I 


• 8 




22 ~ ^ giXa. , god. 


- 18 




17 oedilr. « 6<ififM « 6ojiim 


- 16 




20 oppifr. efter visåa trakter tillftgget: BjObkmav •. 88, Axbl- 
80V •. 8), jmtL (vissa trakter. 


- S8 




16 oppifr. knnde tillftggas efter vui: skuiit (! Bs s. 594) Iftr 
$hii (hår se Ti # betecknas till ock med med trå / samt O* 


. 41 




10 oppifr. står vioé lås vaié. 


- 48 




7 - n h^V n 9i.fl. 


- 54 




11 tillagges: Hos Kkmaii (s. 68) låses: "ij^W^il^' icke som ^y. 


. 60 




4 nedifr. står <fodb Åtuen \U åxnk af AoMtn. 


. 72 




15 oppifr. , a , b; 


. 78 




U — n namn^ nämna lås namifi, nämma. 



\ 



Digitized by V^OOQlC 



Digitized by VjOOQIC 



Digitized by VjOOQIC 



Digitized by VjOOQIC 



Digitized by VjOOQIC 



Digitized by VjOOQIC 



