Om Sveriges folksjukdomar
This  is  a  digital  copy  of  a  book  that  was  preserved  for  generations  on  library  shelves  before  it  was  carefully  scanned  by  Google  as  part  of  a  project 
to  make  the  world's  books  discoverable  online. 

It  has  survived  long  enough  for  the  copyright  to  expire  and  the  book  to  enter  the  public  domain.  A  public  domain  book  is  one  that  was  never  subject 
to  copyright  or  whose  legal  copyright  term  has  expired.  Whether  a  book  is  in  the  public  domain  may  vary  country  to  country.  Public  domain  books 
are  our  gateways  to  the  past,  representing  a  wealth  of  history,  culture  and  knowledge  thafs  often  difficult  to  discover. 

Marks,  notations  and  other  marginalia  present  in  the  original  volume  will  appear  in  this  filé  -  a  reminder  of  this  book's  long  journey  from  the 
publisher  to  a  library  and  finally  to  you. 

Usage  guidelines 

Google  is  proud  to  partner  with  libraries  to  digitize  public  domain  materials  and  make  them  widely  accessible.  Public  domain  books  belong  to  the 
public  and  we  are  merely  their  custodians.  Nevertheless,  this  work  is  expensive,  so  in  order  to  keep  providing  this  resource,  we  have  taken  steps  to 
prevent  abuse  by  commercial  parties,  including  placing  technical  restrictions  on  automated  querying. 

We  also  ask  that  you: 

+  Make  non-commercial  use  of  the  filés  We  designed  Google  Book  Search  for  use  by  individuals,  and  we  request  that  you  use  these  filés  for 
personal,  non-commercial  purposes. 

+  Refrainfrom  automated  querying  Do  not  send  automated  queries  of  any  sort  to  Google's  system:  If  you  are  conducting  research  on  machine 
translation,  optical  character  recognition  or  other  areas  where  access  to  a  large  amount  of  text  is  helpful,  please  contact  us.  We  encourage  the 
use  of  public  domain  materials  for  these  purposes  and  may  be  able  to  help. 

+  Maintain  attribution  The  Google  "watermark"  you  see  on  each  filé  is  essential  for  informing  people  about  this  project  and  helping  them  find 
additional  materials  through  Google  Book  Search.  Please  do  not  remove  it. 

+  Keep  it  legal  Whatever  your  use,  remember  that  you  are  responsible  for  ensuring  that  what  you  are  doing  is  legal.  Do  not  assume  that  just 
because  we  believe  a  book  is  in  the  public  domain  for  users  in  the  United  States,  that  the  work  is  also  in  the  public  domain  for  users  in  other 
countries.  Whether  a  book  is  still  in  copyright  varies  from  country  to  country,  and  we  can't  offer  guidance  on  whether  any  specific  use  of 
any  specific  book  is  allowed.  Please  do  not  assume  that  a  book's  appearance  in  Google  Book  Search  means  it  can  be  used  in  any  manner 
any  where  in  the  world.  Copyright  infringement  liability  can  be  quite  severe. 

About  Google  Book  Search 

Google's  mission  is  to  organize  the  world's  information  and  to  make  it  universally  accessible  and  useful.  Google  Book  Search  helps  readers 
discover  the  world's  books  while  helping  authors  and  publishers  reach  new  audiences.  You  can  search  through  the  full  text  of  this  book  on  the  web 

at  http  :  //books  .  google  .  com/| 


r~-, 


4 


r 


OM 


SVERIGES  FOLKSJUKDOMAR 


v 


P.  A.  GUSTAF  BERGMAN, 

Med.  Dr..  Docent  i  Epidemiologi  och  Allmän  Helsovård 
vid  Univetfjitetet  i  Upsala. 


Andra   oeh  Ti-cmIJo   Häftena. 


OM 


SVERIGES   FOLKSJUKDOMAR 


AF 


F.  A.  GUSTAF  BERGHAN, 

Med.  Dr.,  Docent  i  Epidemiologi  och  Allmän  Helsor&rd 
Tid  Universitetet  i  Upsala. 


Anclra   och  Treclje  H&ftencu 


UPSALA  1877, 

AKADEMISKA  BOKTRYCKERIET, 
ED.  BERLING. 


UPSALA  UNIVERSITET 


OCH 


UNKET  AF  DESS  FYRAHUNDRAÅRIGA  VERKSAMHET 
I  DEN  FOSTERLÄNDSKA  ODLINGENS  TJENST 


DJUP  VÖRDNAD  TiLLECNADT. 


n. 


P&088AI. 


L 

Frossans  förekomst  i  Sverige. 

Huruvida  frossan  ftr  en  i  vårt  land  urgammal  folksjukdom  eller 
huruvida  hon  fordom  endast  hade  tillhåll  i  sydligare  länder  och  från 
dessa  småningom  framträngt  till  och  gjort  sig  hemmastadd  äfven  i 
norden,  derom  kan  numera  intet  afgöras,  då  våra  historiska  urkunder 
icke  öfver  dessa  frågor  sprida  något  ljus.  Men  visst  är  att  så  snart 
man  i  våra  gamla  anteckningar  och  skrifter  börjar  möta  notiser  af 
medicinskt  innehåll,  finner  man  ock  frossan  omnämnd.  Redan  i  kloster- 
diarierna  omtalas  dödsfall  af  långvariga  frossor1).  Och  i  alla  våra 
äldsta  receptsamlingar  och  "läkareböcker"  förekomma  föreskrifter  mot 
frossa  t.  ex.  å  ett  i  Kongl.  Biblioteket  i  Stockholm  förvaradt  exemplar 
af  Magnus  Smeks  "Sweriges  Landz  och  Stadz  Lag"  från  femtonde  år- 
hundradet; i  ett  medicinskt  manuskript  från  samma  tid,  tillhörande 
Afeelianska  samlingen  i  Upsala  Universitets  Bibliotek  (mot  "Coldesraka"); 
i  Peder  Månssons  läkarebok  från  1500-talet  (för  "skaelffwa  soth"2); 
i  Benedictus'  Olai  Läkerebook  af  1578  ("skelffua")  m.fl.  Den 
i  sanning  stora  mängd  föreskrifter  om  frossans  behandling,  de  äldre 
medicinska  skrifterna  lemna,  vittnar  till  och  med  derom  r  att  denna 
sjukdom  redan  på  den  tiden  intog  ett  särdeles  framstående  rum  bland 
landets  folksjukdomar.  Också  säger  den  förste  medicine  professorn 
i  Upsala  Chesnecopherus  i  sin  år  1619  tryckta  skrift:  "Regimen 

1)  "In  febribus".  Att  dermed  menades  frossa  framgår  t  ex.  af  följande  öfver- 
skrift  på  ett  recept  a  ett  exemplar  af  Landz  och  Stadz  Lagen :  Contra  febres,  Före 
kollesooth.  De  särskilda  uppgifterna  i  diarierna  gälla  också  oaktadt  plnralisformen , 
febres,  vanligen  blott  en  namngifven  person.  Jemför  Bergius,  Stockholm  för  200 
år  sedan,  Inträdestal  i  K.  Vet-Akad.    Sthlm  1758,  sid.  41. 

Den  äldsta  berättelse,  vi  känna,  om  sjukdomsfall  af  frossa  i  Sverige  daterar 
sig  från  13:de  århundradet  och  gäller  biskop  Israel  Erlandsson,  h vilken,  då  han 
som  yngling  gick  i  skola  i  Linköping,  "tber  fick  hårda  siälfwa  sött,  som  kallades 
qnartant  i  halffierde  åhr*  eller  som  den  latinska  versionen  lyder:  "qoartan»  febribus 
annis  tribus  et  dimidio  laborabat".  (Vita  et  Miracnla  S.  Erici  Beg.,  Script  Ber.  Suecic 
medii  »vi  II.    UpsaL  1828,  s.  294. 

2)  Delvis  tryckt  i  Fornskrift-Sällskapets  Samlingar  I,  ni,  s.  54. 

9 


118 

iter  agentium":  Siu  Beswärligheter  pläga  gemenligen  them  anfechta, 
som  til  Land  resa:  Then  första  är  Frösesiukan  eller  Skelfwan".  Och 
Marchens  Almanacha  för  år  1661,  som  i  sju  kapitel  meddelar  råd 
för  några  vanligare  sjukdomar  såsom  rödsot,  pestilentia  och  hosta, 
egnar  ej  mindre  än  tvenne  af  dessa  kapitel  åt  frossan,  nämligen  ett  åt 
"hvardags  kaUesiuka"  och  ett  åt  "hwar  fierde  dags  feber  eller  kalle- 
siuka".  Linder  öppnar  också  sin  afhandling  om  frossan1)  med  dessa 
ord:  "Ingen  sjukdom  här  i  landet  är  mera  bekant  och  mera  gängse 
än  frossan." 

På  grund  af  dessa  här  anförda  yttranden,  jemförda  med  hvad 
man  känner  om  frossans  nuvarande  förekomst  i  landet,  kunde  man 
till  och  med  anse  sig  berättigad  till  den  slutsatsen,  att  frossan  förr 
varit  allmännare  i  vårt  land,  än  hon  nu  är,  och  att  hon  således  med 
landets  stigande  odling  i  freqvens  aftagit.  Dessa  yttranden  stå  dock 
allt  för  enstaka  för  att  kunna  gifva  en  sådan  slutsats  giltighet.  Vi 
känna  nämligen  icke,  huru  förhållandet  år  för  år  varit  och  äro  således 
ej  heller  i  tillfälle  att  bedöma,  huruvida  icke  det  ofvan  anförda  hän- 
förer  sig  till  vissa  perioder  för  frossans  uppträdande  i  allmänna  och 
länge  fortvarande  epidemier  —  och  sådana  få  vi  ännu  understundom 
bevittna. 

För  denna  sjukdoms  icke  endast  höga  ålder  utan  äfven  stora 
spridning  och  freqvens  i  landet  redan  i  en  äldre  tid  talar  emellertid 
äfven  den  mängd  benämningar  på  densamma,  man  redan  i  medeltiden 
möter  och  för  öfrigt  till  större  delen  ännu  återfinnner  i  språket2). 
Vi  hafva  redan  haft  tillfälle  att  anföra  flere  af  dem.  De  fästa  sig 
företrädesvis  vid  den  för  sjukdomen  i  dess  vanligaste  former  karakte- 
ristiska känslan  af  kyla  och  de  derpå  beroende  skakningarne  af  krop- 
pen med  eller  utan  tillägg  om  den  efterföljande  febern  samt  om  sjuk- 
domens intermittenta  förlopp  och  regelbundna  typ  (hvardags,  hvar- 
annandags,  hvartredjedags,  dubbel  hvardags  o.  s.  v.).  Sålunda  har 
den  fått  namnen  kallesiuka,  koldesot  eller  helt  enkelt  kolla 
(ännu  brukligt  i  Wermland  och  de  flesta  provinser  af  Götaland), 

1)  Johan  Linders  Tanckar  om  Frossan  och  Kinkinabarken.  Stockholm  1717. 

2)  Den  omständigheten,  att  flere  benämningar  förr  samtidigt  nyttjades  å  sjukdo- 
men, anser  Ihre  tyda  på  motsatsen  till  hvad  vi  här  framställt.  Hans  ord  lyda: 
vdnm  in  Historia  Gnstavi  I  ab  Er.  Tegel  conscripta  part.  II  p.  4  lego:  cftci  ©ref 
So^an  af  Jpoja  af  fotteftofa  cUer  ftjelfmofot  franflig  mar,  venit  mihi  in  mentem  suspi- 
cari  ejns  sbvo  hoc  est  ante  duo  secula,  morbum  hane  adeo  non  fuisse  vnlgarem,  ut- 
pote  cui  certum  nomen  nondum  constitit".  "Scimns  morbis",  tillägger  han  vidare, 
"sna  esse  fata  snasqne  periodos  nec  omnes  simul  in  hominum  genus  incubuisse\ 
(Ihre  I.  Glossarium  Suio-gothicum.  Upsaliae  1769.  Tom.  I,  p.  607). 


119 

skaelffvosoth,  skelfva,  frösesiuka,  frossa  m.  fl.,  dessutom 
koldefeber,  frossfeber,  vexelfeber,  omvexlande  feber, 
hvardagsfeber,  hvarannandagsfeber  o.  s.v.  Hit  höra  äfven 
benämningarne  älta,  r  ogfubb,  rågfeber,  Augustifeber,  om  hvil- 
kas,  betydelse  vi  framdeles  få  tillfälle  att  tala. 

Men  om  än  frossan  varit  mycket  gängse  i  vårt  land  och,  såsom 
ofvan  synes ,  i  folkspråket  framkallat  en  mängd  benämningar  och  dess- 
utom gifvit  upphof  till  den  otaliga  mängd  huskurer,  som  mot  sjuk- 
domen finnas,    så  hafva  dock  våra  medicinska   författare  föga  egnat 
sig  åt  denna  sjukdom.    Specialarbeten  öfver  frossan  ega  vi  alls  inga, 
med  undantag  af  Linders  för  sin   tid    förtjenstfulla ,   redan   anför- 
da arbete:   "Tanckar  om  Frossan  och  Kinkinabarken"  (Sthlm  1717) 
samt  några  här  nedan  uppräknade  disputationer.    Ej  heller  har  vår 
medicinska  tidskrifts  literatur,  åtminstone  icke  genom  några  vigtigare 
specialafhandlingar,  skänkt  denna  för  många  delar  af  vårt  land  dock 
så  vigtiga  folksjukdom  någon  synnerlig  uppmärksamhet. 

Följande  hos  oss  utkomna  disputationer  hafva  behandlat  frossan: 

Lundberg,  B.„  de  febre  intermittente  qvartana  (pras.  Rosén  v.  Rosenstein). 
Ups.  1739. 

Lithén,  M.,  de  febribus  intermittentibus.    Ups.  1741. 

Aurivillius,  S.,  de  febribus  intermitt.  malignis.    Ups.  1765. 

T  i  11  é  us,  P.  C,  de  varia  febrium  intermitt.  curatione.  Ups.  1771.  (praes. 
C.  v.  Linné). 

A  er  el,  J.  G.,  historia  febris  intermitt.  petechialis.    Ups.  1793. 

S  v  e  db  e  r  g ,  J.  F.    Om  frossa.    Sthlm  1857. 

I  utlandet  äro  följande  af  handlingar  om  frossan  af  svenskar  ven- 
tilerade: 

Figrelius,  O.,  de  qvartana.    Lugd.  Batav.  1663. 
Happel;  de  febre  intermitt.    Marpurg.  1677. 

Linné,  C.  v.  Nova  hypothesis  de  febrium  intermitt.  causa.  Lugd.  Bat.  1735 ; 
omtryckt  i  Amoenitates  acad.  I,  ib.  1749. 

Några  småskrifter  angående  frossan,  de  flesta  endast  innehållande 
råd  om  sjukdomens  behandling,  må  äfven  här  upptagas: 

Bergius,  P.  J.  Tankar  angående  orsaken  til  Fråssor  och  den  gemenskap, 
som  är  dem  emellan  och  Flussfebrar.    Vet.-Akad.  Handl.  1755,  s.  277-289. 

Ehrenström,  A.  Tilförlåtelige  Botemedel  emot  Frossa  och  Rödsot.  Sthlm 
1757. 

Kongl.  CoUegii  medici  underrättelse  om  en  bepröfVad  huscur  emot  watnaktig 
swnllnad  efter  förutgångne  febrar.    Sthlm  1758. 

(Wåhlin,  A?)  Rätta  och  tilförlåteligaste  sättet  en  Siuk  bör  iacht  taga  at 
bruka  de  medel,  som  af  grund  curera  den  gängse  Frossfebern.  Jönköp.  176  ? 

Bousquet,  J.  F.  Dissertation  sur  Tabus  du  Chinchina.  Afhandling  om 
Chinans  missbruk.    Sthlm  1766.  (På  franska  och  svenska). 


120 

Anmärkningar  rid  en  af  Herr  Bousquet  utgiften  afhandling  om  China  Barkens 
missbruk.    Sthlm  1766. 

Hoffberg,  C.  P.    Droppar  emot  frossa.   Elixir  febrif.  Sthlm  1775. 

Botemedel  for  Rödsoten  samt  den  i  år  gångbara  besynnerliga  Fråssan  etc. 
Norrköping  1777. 

Wadström,  J.  A.  Enkelt,  säkert  och  bepröfvadt  Botemedel  emot  Frossan. 
Örebro  1800. 

Det  s.  k,  Sweitziska  Frossmoset ,  som  gjort  så  många  lyckliga  kurer.  Sthlm 
1819. 

Kellberg,  S.  Underrättelser  för  Allmogen  om  ett  säkert  botemedel  mot 
Frossan.    Calmar  1827. 

Men  om  vår  tryckta  medicinska  literatur,  hvad  beträffar  såväl 
frossa  som  äfven  flere  af  våra  öfriga  mest  gängse  folksjukdomar,  är 
mycket  fattig,  så  ega  vi  deremot  en  så  mycket  större  rikedom  i  de 
embetsberättelser  och  skrifvelser  från  landets  läkare,  hvilka  allt- 
ifrån medlet  af  sistförlidna  sekel  till  Collegium  medicum,  seder- 
mera Sundhets-Collegium  ingått.  Och  det  är  denna  värdefulla  ma- 
nuskriptsamling —  hvarur  för  öfrigt  utdrag  från  tid  till  annan  influtit 
i  de  medicinska  tidskrifterna  —  som  gifvit  oss  det  hufvudsakligaste 
materialet.  En  särdeles  värderik  samling  af  bref  från  landets  läkare  till 
Generaldirektören  Magnus  Huss,  behandlande  de  i  rikets  särskilda 
landskaper  rådande  sjukdomarne ,  hvilken  brefsamling  af  Generaldirek- 
tören benäget  ställts  till  vårt  begagnande ,  har  ock  gifvit  oss  ett  rikt 
stoff.  Till  mycket  gagn  vid  vårt  ämnes  behandling  hafva  slutligen  äfven 
de  enskilda  meddelanden  varit,  som  lemnats  oss  af  några  af  landets 
läkare l). 

Betraktar  man  frossans  uppträdande  i  Sverige  under  de  tider,  om 
hvilka  våra  källor  gifva  fullständigare  upplysning,  så  finner  man  ge- 
nast, att  hon  varit  och  år  mycket  ojemnt  utbredd  i  landet:  vissa  orter 
i  riket  visa  sig  helt  och  hållet  fria  från  eller  åtminstone  endast 
sällan  hemsökta  af  frossa,  under  det  att  andra,  ofta  till  dessa  gan- 
ska närbelägna  orter  årligen  plågas  af  henne.  Hon  bär  således  helt 
och  hållet  prägeln  af  en,  hvad  man  kallar,  endemisk  sjukdom,  hvar- 
före  man  också  sedan  gammalt  hänför  henne  till  dessa,  om  än  etio- 
logien  icke  gifver  anledning  till  att  antaga  någon  i  egentlig  mening 

1)  Då  i  det  följande  annan  källa  icke  är  särskildt  angifven,  återfinnas  de  sär- 
skilda uppgifterna  i  den  för  uppgiften  åberopade  läkarens  embetsberättelse  till  Sund- 
hets-Collegium för  det  utsatta  året,  uppgifterna  daterade  1850  dock  undantagna;  de 
flesta  af  dessa  äro  nämligen  hemtade  ur  Gen.-direktör  Huss*  brefsamling,  här  för  kort- 
hetens skull  betecknad:  H.  br. 


121 

endemisk  orsak  till  sjukdomen.  Men  derjemte  finner  man,  att  en  vex- 
ling  i  stor  skala  af  sjukfreqvensen  eger  rum  i  frossans  hemorter,  och 
att  frossan  understundom,  i  sammanhang  med  ökad  freqvens  å  dessa 
orter,  plötsligt  och  i  stort  antal  fall  uppträder  äfven  å  andra  för 
henne  eljest  helt  och  hållet  främmande  bygder;  häruti  bär  hon  såle- 
des en  epidemis  prägel. 

Vi   företaga  här  först  till  behandling  frossans   geografiska  ut- 
bredning i   landet  såsom  endemisk  sjukdom.    Men  innan  vi  gå  till 
undersökningen  om  h vilka  de  orter  äro,  som  årligen  besökas  af  frossa, 
och  hvilka  å  andra  sidan  vanligen  äro  befriade  derifrån,  vilja  vi  erinra 
derom,  att  vår  framställning,  såsom  hufvudsakligen  grundande  sig  på 
läkarnes  embetsberättelser   till  Sundhets-Collegium ,  icke  kan  blifva 
annat  än  ganska  ofullständig  dels  emedan  läkarnes  antal  i  en  del  byg- 
der år  vida  mindre  och  läkarestationerna  glesare  än  i  åtskilliga  andra 
trakter,  på  grund  hvaraf  sjuklighetsfÖrhåUandena  å  de  förra  mycket 
ofdll8tändigare  blifvit  kända  än  å  de  senare,  dels  emedan  allmogen  å 
många  orter  endast  sällan  anlitar  läkarens  biträde  för  sina  frosspatien- 
ters  behandling,  hvarföre  sjukdomsförhållandet  i  afseende  på  frossan 
i  dessa  trakter  kan  vara  för  läkaren  temligen  obekant,  dels  slutligen 
åfren  derföre  att  en  del  läkare  i  sina  årsberättelser  alls  icke  eller  högst 
ofullständigt  redogöra  för  frossans  freqvens  å  orten,  oaktadt  hon  der 
kunnat  vara  temligen  allmänt  förekommande.    Denna  sistnämnda  om- 
ständighet utjemnas   dock  någorlunda  deri genom,  att  vi  med  hvar- 
andra  jemfört  läkarnes  uppgifter  från  samma  ort  för  en  lång  följd  af 
år,  hvarigenom  upplysningar  af  fiere  förhållanden,  som  af  den  ene 
läkaren  icke  uppmärksammats,  hos  den  andre  kunnat  vinnas.  Enstaka 
uppgifter  om  endemicitet  af  frossa  för  en  eller  annan  ort  hafva  en- 
dast i  de  fall  af  oss  ansetts  för  giltiga  intyg  om  saken,  när  läkaren 
längre  tid  varit  å  orten  bosatt  eller  uppgifterna  gällt  år,  då  frossan 
icke  varit  i  landet  epidemiskt  gängse.  —  Yid  denna  framställning  ge- 
nomgå vi  först  de  södra  och  östra  landskapen  och  derefter  de  vestra. 

livad  således  till  en  början  Skåne  beträffar,  så  befinnes  denna 
provins  vara  temligen  fri  från  endemisk  frossa  med  undantag  för 
Christianstad  och  åtskilliga  bygder  af  Gärds  och  Willands  härader. 
Härom  vittna  t.  ex.  följande  utdrag  ur  M.  Huss'  samling  af  bref 
(daterade  Januari  1850).  Scholander  skrifter  från  Engelholm: 
"frossfebrar  hafva  under  dessa  senare  5  åren  varit  sällsynta".  (Under 
åren  1818—33  voro  de  dock  enligt  Wieslander  derstädes  stationära). 
Och  Schagerström  från  Landskrona:  "intermittenta  febrar  ha  sedan 
år  1834  högst  obetydligt  låtit  förmärka  sig".    Mullern  i  Malmö; 


122 

"åren  1828—31  voro  frossor  mycket  gängse  epidemiskt  öfver  hela  Skån 
men  före  och  efter  dessa  år  högst  sällsynta".    Ström  i  Trellebor] 
"för  10  år  sedan  voro  de  intermittenta  febrarne  så  försvunna,  att  ic 
ett  enda  fall  förekom  förrän  för  ett  par  år  sedan ,  då  de  åter  visa< 
sig,  men  icke  särdeles  allmänt.    Under  sista  året  hafva  högst  få 
förekommit''.  Från  Färs  härad  meddelar  Åbeyg,  att  i  öfveds  klos*  * 
och  närmaste  socknar  inom  häradet  "under  åren  1847  och  1848 
tet  och  under  sistlidne  sommar  (1849)  blott  5  fall  af  frossa  fön 
kommit;  af  dessa  patienter  voro  trenne  arbetare,  som  blott  för  ko 
tare  tid  uppehöllo   sig  på  orten".    Under  och  efter  den  sista  frös: 
perioden  bibehöll  sjukdomen  sig  dock  så  ihärdigt  i  detta  distrikt,  ai 
provincialläkaren  Lundgren  i  årsberättelsen  för  1865  ansåg  sig  bö] 
uppföra  honom  såsom  inom  distriktet  endemisk.   Men  redan  i  det  föl- 
jande årets  berättelse  yttrar  samme  läkare:  "intermittenta  febrar  före- 
komma numera  så  sparsamt  inom  distriktet,  att  de  näppeligen  förtjena 
att  rubriceras  ibland  endemiska  sjukdomar".   Från  Lund  skrifver  Nau 
mann:  "de  intermittenta  febrarne  tyckas  på  senare  åren  nästan  ha 
öfvergifvit   denna  trakt  af  Skåne ,  så  sällan  förekomma  de  emot  for- 
dom".   Från  Christianstad  låter  det  deremot  helt  annorlunda:  "fros- 
san," skrifver  Boström  1850,  "förekommer  endemiskt  i  Christianstad 
och  på  några  smärre  orter  häromkring.    Den  saknas  nästan  aldrig. 
Särdeles  svår  har  den  varit  de  3  sistförflutna  åren".    Bekräftelse  på 
frossans  årliga  uppträdande  och  ofta  ganska  stora  freqvens  i  detta 
distrikt  finner  man  i  efterträdaren  L.  Anderssons  årsberättelser. 

Åfven  i  Blekinge  förekommer  frossa  vanligen  endast  föga.  Fria 
Sölvitsborgs  distrikt  skrifver  Norin  år  1850  härom:  "under  min  tid 
härstädes  hafva  frossfebrar  sällan  förekommit,  endast  ett  och  annat  fall 
höst  och  vår  och  då  isynnerhet  hos  dem,  som  förut  haft  den".  Och  Witt 
i  Carlshamn  s.  å.:  "sedan  Cholerans  härjande  1834  har  ingen  inter- 
mittens  här  uppträdt  förr  än  för  ett  par  år  sedan  och  sedermera  blott 
sporadiskt".  Frihet  från  frossa  tillkommer  dock  ej  provinsens 
östra  kust,  ty  redan  i  Torhamns  och  Christianopels  socknar  fram- 
träder den  benägenhet  för  stationär  frossa,  som,  ehuru  i  olika  grad, 
utmärker  större  delen  af  Göta  och  Svea  lands  östra  kuststräckor. 
Härom  yttrar  sig  provincialläkaren  Hellman  i  årsberättelsen  för  1851 
sålunda:  "några  endemiska  sjukdomar  inom  Carlskrona  distrikt  äro  ej 
kända,  så  framt  ej  dit  skulle  räknas  de  talrika  frossorna  i  Christia- 
nopels och  Torhamns  socknar  (hvilka  dock  äfven  betydligt  aftagit)". 
Förr  synes  dock  frossan  äfven  i  Blekinge  haft  större  betydelse  såsom 
stående  sjukdomsform.  Så  omtalar  Rumberg,  som  från  1796  var  stads- 


123 

läkare  i  Carlshamn  (Mars  1801),  att  "intermittenta  febrar  vanligen 
infinna  sig  vid  vårtiden  så  hos  äldre  som  yngre"1).  Och  Faxe  säger 
är  1787,  att  "frossa  tillförene  här  å  orten  (Carlskrona)  kunnat  anses 
endemisk"2).  Att  döma  af  rapporterna  från  flottans  sjukhus  derstädes 
och  af  den  tystnad,  som  ortens  läkare  i  embetsberättelserna  till  Sund- 
,i>-Collegium  med  äfseende  på  frossan  iakttaga,  är  dock  hennes  fre- 
qvens  i  Carlskrona  nu  för  tiden  mycket  obetydlig. 

Af  de  trenne  län,  i  hvilka  Smålands  vidsträckta  provins  sönder- 
faller, är  i  tvenne,  nämligen  Jönköpings  och  Wexiö,  endemisk  frossa  helt 
och  hållet  obekant.  Sålunda  uppgifter  Graffman  år  1850  för  Wexiö 
distrikt,  att  "intermittenta  febrar  före  cholerans  utbrott  år  1834  skola 
hafva  varit  mycket  gångbara",  men  att  de  derefter  helt  och  hållet  för- 
svunno  på  några  år,  och  att  först  2  å  3  år  före  1850  ett  eller  an- 
nat enstaka  fall  åter  började  visa  sig.  Från  Ekesjö  distrikt  omtalar 
Ljungberg  likaledes,  att  frossorna  derstädes  äro  sällsynta  och  att  de 
alltsedan  1834  högst  obetydligt  visat  sig;  i  likhet  dermed  yttrar  sig 
äfven  Danielsson  s.  å.  Äfven  Olin  kallade  i  1811  års  berättelse 
frossorna  för  å  orten  "mera  sällsynta"  (med  undantag  af  åren  1810 
och  1811).  1850  skrifter  Sköldberg:  "febres  intermittentes  häfta 
i  Jönköpings  distrikt  varit  högst  fåtaliga".  Så  mycket  mera  är  Kal- 
mare  långa  och  smala  kustlän  beryktadt  för  endemisk  frossa.  Också 
äro  flere  trakter  inom  detta  län  att  betrakta  som  Sveriges  förnämsta 
frossnästen.  Alltifrån  medlet  af  förra  århundradet  ega  vi  kännedom 
om  frossornas  ständiga  förekommande  derstädes,  hvarom  några  in- 
tyg här  skola  införas.  Wahlbom,  som  från  år  1753  var  provin- 
cialläkare  i  Kalmar  län,  och  som  desutom  haft  sitt  barndomshem 
i  närheten  af  Kalmar  och  genomgått  stadens  läroverk  och  såle- 
des måste  hafva  varit  välbekant  med  orten,  skrifter  år  1761:  "frossor 
visa  sig  alla  år  utaf  olika  slag,  ofta  så  svåra,  att  de  äro  dödande"3). 
Och  Palm  yttrar  sig  år  1801  efter  24-årig  läkareverksamhet  i  We- 
stervik  sålunda4):  "de  febrar,  som  här  mest  äro  gängse  och  som  nä- 
stan kunna  anses  för  endemiska,  äro  frossor  och  flussfebrar/  Att 
man  jemnt  bör  häfta  mycket  äfseende  på  frossor  hos  de  sjuka  synes 
der  af,  att  sjukdomar  förefalla,  som  ofta  ej  äro  annat  än  masquerade 


1)  Läkaren  och  Naturforskaren.  Band  XIV.  Strengnäs  1805,  8.  240. 

2)  Faxe,  A.     Anmärkning   om    det  -i   Carlskrona  Stad  befintliga  Vatten  samt 
hvilka  Sjukdomar  dftraf  synas  leda  sitt  ursprung.     Vet-Akad.  Handl.  för  1787,  s.  217. 

3)  Provincial  Doctorernes  til  Kongl.  Collegium  Medicum   inlemnade  Berättelser. 
Sthlra  1761,  s.  45. 

4)  Läk.  och  Naturf.  B.  XIV,  8.  188. 

10 


124 

frossor".  Colliander,  som  1794  tillträdde  proväncialläkarebefattnin- 
gen  i  Kalmar  län,  omtalar  också  i  berättelsen  för  1816,  att  vårfros- 
sor  årligen  visa  sig.  Åfven  Hanström,  som  från  1814  till  1850 
var  provincialläkare  i  Wimmerby  distrikt,  lemnar  ofta  i  sina  års- 
berättelser uppgifter  om  frossans  täta  uppträdande  och  endemiska  ka- 
rakter i  en  del  af  distriktet. 

Enligt  läkarnes  enstämmiga  vittnesbörd  är  det  i  all  synnerhet 
utefter  hafskusten ,  sjukdomen  förekommer.  Derom  föreligga  uppgifter 
af  Bergenklint,  Colliander,  Danielsson,  Darin,  Ekman, 
Hacksell,  Hanström,  Svedenborg,  Söderbaum,  Wester 
m.  fl.  Å  en  del  orter  går  frossan  */,  mil  inåt  landet  (Söderbaum 
för  Åby  och  Ryssby,  Hanström  för  Wimmerby  1826)  och  aftager 
sedan  i  freqvens  (Söderbaum1)  i  temligen  jemnt  förhållande  till 
afståndet  från  hafvet  (Wester);  längre  upp  i  landet  iakttages  den 
högst  sällan  (Svedenborg).  Den  enda  längre  in  i  landet  belägna 
trakt,  der  frossan  plägar  uppehålla  sig  är  Emmådalen,  isynnerhet 
Högsby  socken  (Darin2,  äfvenså  Ekman  för  året  1833).  Så- 
som för  frossa  synnerligen  utsatta  orter  inom  Kalmar  distrikt  om- 
talas särskildt  af  ortens  provincialläkare  A.  G.  Söderbaum1)  följande 
kustsocknar:  Åby  och  södra  Ryssby  norr  om  Kalmar,  samt  Hossmo 
söder  om  nämnda  stad,  "den  del  af  dessa  socknar,  som  ligger  när- 
mast kusten";  och  inom  dessa  nämnas  dels  af  Ekman  dels  af  Sö- 
derbaum, såsom  de  för  frossa  mest  utmärkta  orterna:  i  Åby  socken 
Stäflö,  Visslö  och  Björnö  samt  i  Ryssby  socken  Skäggenäs.  Ekman, 
som  allt  ifrån  1827  varit  provincialläkare  i  distriktet  och  således  måste 
haft  nära  kännedom  om  sjuklighetsförhållandena  på  orten,  säger  i  sin 
årsberättelse  för  1853  härom:  "redan  s/4  ^il  n(>rr  om  Kalmar  börja 
frossorna,  då  sådana  äro  gångbara,  blifVa  allmännare  och  envisare  än 
på  flere  andra  ställen  och  Stäflö,  Björnö,  Skäggenäs  etc.  äro  kända 
för  sina  elaka  frossor,  hvilka  finnas  der  nästan  året  om,  och  då  nå- 
gon kommer  till  Björnö  eller  Stäflö  från  längre  håll,  blir  han  vanligen 
angripen  af  frossan  och  stundom  ej  frisk,  förrän  han  begifver  sig  till 
annan  ort".  —  Sjelfva  staden  Kalmar  kan  dock  icke  betecknas  såsom 
ständig  frossört.  Härom  yttrar  F  ryk  man  (Febr.  1850):  "frossor 
förekomma  endast  epidemiskt  och  äro  nu  alldeles  borta  med  undan- 
tag af  ett  eller  annat  sporadiskt  fall".  Nästan  ännu  mer  än  Kalmar 
distrikt  äro  kustorterna  af  Stranda,  Oscarshamn  (förr  Döderhultsviks) 


1)  Enskildt  meddelande. 

2)  Sundhets-Colleg.  Berättelse  för  1851,  s.  109, 


125 

och  Tjusts  distrikter  beryktade  för  svåra  härjningar  af  frossor,  ehuru 
vi  ej  äro  i  tillfälle  att  inom  dessa  angifva  några  vissa  orter  såsom 
särskildt  framstående  härdar  för  sjukdomen. 

Enligt  Brunius  (i  årsberättelsen  för  1844)  äro  intermittenta 
febrar  äfven  på  Öland  h varje  år  gängse.  Om  frossfebrarne  år  1818 
yttrar  också  Trafvenfelt,  att  de  efter  vanligheten  voro  all- 
männa på  Öland.  Några  svårare  frossörter  synas  dock  ej  å  denna 
ö  finnas. 

Få  öottland  är  frossan  märkvärdigt  nog  ingenstädes  inhemsk. 
Detta  är  icke  blott  det  nuvarande  förhällandet,  utan  har  det  så  va- 
rit åtminstone  under  hela  detta  århundrade,  då  man  frånser  de  äf- 
ven hår  tidtals  uppträdande  epidemierna.  "Febres  intermittentes 
äro  här  alltid  ganska  sällsamma,"  yttrar  redan  Wallberg  i  sina 
berättelser  för  åren  1808  och  1809.  "Frossor  äro  så  sällsynta,  att  flere 
år  kunna  förflyta,  utan  att  med  undantag  af  barn  några  sådana  pa- 
tienter anlita  läkaren",  säger  Fant  i  berättelsen  för  1828.  Och  André 
uppgifter  i  berättelsen  för  1838,  att  "sedan  1832  knappt  någon 
frosspatient  funnits  på  landet."  Kol  modin  skrifver  1850:  "frossor 
hafra  åtskilliga  gånger  varit  epidemiskt  gängse  här,  men  på  några 
af  de  senare  åren  hafra  de  varit  så  sällsporda,  att  ett  och  annat  spo- 
radiskt fall  varit  att  anse  såsom  en  raritet"  (H.  br.). 

I  Östergötland  förekommer  frossa  i  allmänhet  vida  mindre,  än 
man  kunde  hafra  skäl  att  förmoda.  Wadstenatrakten  t.  ex.  har  i 
flere  afseenden  en  frossnejds  prägel,  men  redan  Acharius  yttrar  vid 
omförmälandet  af  farsotens  uppträdande  derstädes  år  1809,  att  "fros- 
sorna  annars  å  dessa  trakter  så  sällan  besvära".  Och  från  Motala 
skrifver  Ekström  för  1845:  "under  April  och  Maj  anmäldes  en  och 
annan  frossa,  af  hvilken  sjukdom  här  på  orten  knappast  något  enda 
fall  afhörts  sedan  1834".  Då  Lindegren  berättar,  att  frossor  i  bör- 
jan af  våren  1847  visade  sig  i  Linköpings  distrikt,  gör  han  det  till- 
lägget, att  det  var  "efter  flere  års  bortovaro".  Enligt  Ericson  skall 
frossan  i  Norrköping  till  och  med  ej  funnits  alltifrån  1834  till  1,852. 
Och  från  Finspongs  distrikt  meddelar  Strömberg  i  1865  års  berät- 
telse, att  han  efter  1861  sällan  påträffat  frossor.  I  någon  grad  en- 
demisk får  man  dock  kanske  anse  frossan  utefter  Göta  kanal  att  döma 
af  de  många  uppgifter,  som  föreligga,  om  frossans  uppträdande  bland 
manskap ,  som  varit  på  arbetskommendering  derstädes ,  vidare  å  södra 
stranden  af  sjön  Roxen  (Wallin  1862),  slutligen  längs  östersjökusten 
(Djurberg,  Engelbrecht,  Sevon),  ehuru  äfven  här  i  vida  min- 
dre grad  än  i  kustorterna  af  Kalmar  län. 


126 

Södermanland  hyser  deremot  i  förhållande  till  sin  storlek  flere 
frossörter  än  någon  annan  af  rikets  provinser,  om  det  än  &  de  flesta  af 
dessa  orter  endast  är  med  ett  ringa  antal  fall,  som  sjukdomen  under 
epidemiefria  år  uppträder.  De  för  frossa  beryktade  delarne  af  land- 
skapet, äro  i  första  rummet  hafekusten  isynnerhet  af  Nyköpings  och 
Trosadistrikter(Lundqvist  1863,  Martin  1851,  Bosborg  1857, 
Wåstfeltl852  och  1854),  vidare  stränderna  af  Mälaren  (inom  Tumba 
distrikt  enligt  Kjellberg,  Södertelge  distrikt  enligt  H se ffn er  1851, 
Mariefred  enligt  Sparrman  1808  och  Lind  1859,  Strengnäs  distrikt 
enligt  PonténH.  br.,  Torshälla  enligt  enskildt  meddelande  af  H seren), 
äfrensom  enligt  Lundqvist  (1863)  stränderna  af  Yngaren ,  Lång- 
halsen och  Hallbosjön  i  södra  delen  af  provinsen,  slutligen  äfven  de 
på  sjöar  rika  häraderna  Willåttinge  (Sundius  1800)  och  Daga  (Djur- 
berg 1831,  Klintberg  H.  br.)  i  det  inre  af  landskapet.  Stränderna 
af  Hjelmaren  kunna  deremot  icke  numera  anses  såsom  stående  fross- 
hem.  Detta  gäller  icke  blott  om  de  delar  af  denna  sjös  omgifnin- 
gar,  som  utgöra  Södermanlands  vestra  gräns,  utan  äfven  om  dem,  som 
tillhöra  Nerike.  Visserligen  är  vår  kännedom  ofullständigare  af  Hjel- 
maresträndernas  sjukdomsförhållanden  än  af  flere  andra  trakters,  eme- 
dan så  fä  läkare  här  äro  stationerade.  Äldre  uppgifter  tala  också  om 
frossan  såsom  en  vid  Hjelmaren  vanlig  och  endemisk  sjukdom  (Z  ether- 
man  1800,  Hedenström  1813,  Lenseus  1819,  Lithell  1823). 
Senare  uppgifter  ådagalägga  dock,  att  ett  lyckligare  förhållande  sedan 
dess  inträdt.  D:r  Behm,  som  i  27  år  varit  bosatt  vid  norra  stran- 
den af  Hjelmaren,  har  rörande  denna  sak  (April  1872)  benäget  med- 
delat följande:  "frossan  uppträder  visst  icke  alla  år  vid  våra  flacka 
stränder,  utan  kunna  många  år  förgå,  utan  att  man  hemsökes  af  sjuk- 
domen". Äfven  vid  omgifningarne  kring  Vetterns  norra  ända  (Asker- 
sunds  distrikt),  äfvensom  vid  stränderna  af  Skagern  å  Nerikes  vestra 
gräns  har  frossa  under  och  efter  de  större  epidemierna  för  någon  tid 
varit  stationär,  utan  att  dock  så  beständigt  å  dessa  orter  förekomma, 
att  hon  kan  anses  såsom  för  dem  endemisk. 

Inom  Westmanland  är  i  bergslagen  stationär  frossa  enligt  mång- 
faldiga intyg  obekant,  så  i  Lindesbergs  distrikt  (Ophoff  1803,  Malm- 
gren 1807,  1808  och  1812),  i  Nora  (Cederschiöld  1850),  i  Helle- 
fors  distrikt  (Roth  1847),  å  Ferna  bruk  och  Skinnskattebergs  distrikt 
(Blachet  1799,  Ham  1805),  i  Norberg  (Pallin  1849:  "förr  här 
ytterst  sällsynta").  Slättbygden  deremot  är  ej  fri  derifrån  t.  ex.  trak- 
ten invid  Strömsholms  kanal,  Fläckebo  socken  (enligt  H äggmark), 
Sala  m.  fl.  orter.    Frossans  förnämsta  tillhåll  inom  provinsen  hafra 


127 

dock  Mälarens  omgifhingar  visat  sig  vara  (Zetherman  1800,  Ja- 
cobi  1809,  Widberg  1826,  1846,  1854),  isynnerhet  trakterna  invid 
Strömsholm  (Åkerman  1853,  Zetterstrand)  samt  kring  Westerås- 
fjerden  (Altin  H.  br. ;  Ekholm,  enskildt  meddelande  1872)  isynnerhet 
egendomen  Hesslö  derstädes  (Altin).    En  häremot  till  en  del  stri- 
dig uppgift  leranar  dock  Widberg  år  1850  (H.  br.).    Han  skrifver: 
"intermittenta  febrar  hafva  för  längre  tider  tillbaka  företrädesvis  uppe- 
hållit  sig   uti   de  sydligare  delar  af  länet,  som  närmast  gränsa  in- 
till Mälaren,  och  småningom  utbredt  sig  till  medlersta  och  nordligare 
delarne  af  länet;  men  under  de  sist  förflutna  25  åren  har  jag  hvar- 
ken  under  de  större  frossepidemier,  hvaraf  Westmanland  under  tiden 
varit  hemsökt ,  icke  heller  på  de  tider,  de  intermittenta  febrarne  före- 
kommit sporadiskt,  kunnat  iakttaga,  att  sjukdomsfreqvensen  varit  större 
i  Mälaretrakten  än  i  de  flesta  af  länets  öfriga  delar.   Vissa  år  hafva 
dessutom  frossfeberfallen  varit  så  ytterst  sällsynta  i  Mälarens  grann- 
skap, att  de  icke  ens  kunnat  vara  sällsyntare  på  något  annat  ställe." 
De  delar  af  Upland,  som  af  frossa  årligen  besökas,  åro  i  första 
rummet  stränderna  kring  Mälaren,  nämligen  Sigtuna  (Wistr  an  d  H.  br.), 
Bro  och  Håbo  (B ar  ek  1851)  samt  Enköpings  läkaredistrikt  (Bar  ek, 
Stiegler,  Martin,  Westerlund).    Inom  det  sistnämnda  distrik- 
tet är  isynnerhet  Eurön  känd  för  sina  är  för  år  återkommande  fros- 
sor  (Westerlund,  enskildt  meddelande  1871).    För  envisa  frossor 
hafva  också  Svartsjölandet  och  Lofön  sedan  gammalt  varit  illa  beryk- 
tade.   Redan   Sparrman   framhåller   år  1642  nejden  invid  Svartsjö 
slott   och   ännu   mer   omgifningarne   af  Sånga  prestgård  såsom  "ett 
ögonskenligt  exempel"  på  trakter,   som  i  följd  af  närheten  af  kärr 
och  moras   äro   osunda   och  för  svåra  febrar   i  hög  grad  utsatta1). 
Arenius,  som  hade  växt  upp  i  denna  ort,  skrifver  år  1751  i  ämnet 
följande:  "mirum  quod  commodis  incommoda  adjunxerit  natura;  viget 
enim   febris,   communi   gravior,    nomine    Swartsiölands  fråssa, 
admodnm  notabilis  ac  quovis  anni  tempore  periculosa;  praecipue  ad 
Lacus  Egelwiken  &  Swartsiöwik,  qui  locus  reliquis  insulae  par- 
tibus insalubrior  est"2).    Bäck3)  och  Rosenstein4)  omtala  äfven 
Drottningholm  såsom  en  af  svåra  frossor  särdeles  hemsökt  ort.    He- 


1)  Sparrman,  A.  (adlad  Palmchron),  Sundhetzens  Speghel.  Stblm  1642,  b.  23. 

2)  Arenius,  J.  E.,   De  antiqnitatibns   insula)   Feringsoensis ,   nnnc  stricte  diet© 
Swartsiölandet    Disa.  pra*.  O.  Celsius.    Holmise  2751,  p.  35. 

3)  Bäck,  Abr.,  Tal  om  farsoter,  som  mast  härja  ibland  Rikets  Allmoge.    Vet. 
Akad.  Handl.  för  1765,  s.  22. 

4)  i  bref  till  Z.  Strandberg  från  Drottningholm,  daterade  sommaren  1750. 


128 


din  underrättar  deremot  är  1787  om  klimatets  förbättring  och  fros- 
sans märkvärdiga  tillbakaträdande  derstädes,  hvartill  han  finner  orsa- 
ken i  de  storartade  ätgärder,  som  vidtagits.  "Drottningholm,  förut 
till  sitt  läge  osundt  och  med  allt  skäl  utropadt  för  sina  svära  vår- 
febrar och  nästan  obotliga  höstfrossor,  kan  nu  anses  för  ett  af  de 
sundaste  ställen  i  riket,"  skrifver  han  till  och  med !).  Någon  redo- 
görelse för  sjukdomsförhållandet  på  Drottningholm  under  de  sista  de- 
cennierna hafva  vi  ej  anträffat.  Att  emellertid  denna  ort  äfven  i  vår 
tid  varit  ett  stående  tillhåll  för  frossa,  dertill  kan  man  sluta  af  de 
många  uppgifter  om  fall  af  denna  sjukdom  hos  arbetsfolk  och  militär 
efter  hemkomsten  från  Drottningholm  till  eljest  frossfria  bygder. 

Hvad  Stockholm  beträffar,  så  förekommer  frossa  derstädes  hvarje 
år  och  med  ett  så  stort  antal  fall,  såsom  de  nedanstående  tabellerna 
öfver  det  årliga  antalet  anmälde  fross-sjuke  visa,  att  hon  måste  bland 
hufvudstadens  endemiska  sjukdomar  uppföras.  Från  enskild  praktik 
voro  för  åren  1863—71  följande  antal  fell  till  Sv.  Läkaresällskapet 
anmälda2): 


år 

sjuke           år 

sjuke            år 

sjuke. 

1863-64 
1864-65 
1865-66 

1001  |   1866-67 
669      1867-68 
466      1868-69 

395  J    1869-70 
238       1870-71 

718  1 

540 
726 

Distriktsläkarnes  rapporter  gifva  för  åren  1852—69  följande  sjuknum- 
mer för  frossa  bland  de  fattige3): 


år 


1852 
1853 
1854 
1855 
1856 


sjuke,   år 


277  1857 

776  1858 

1386  1859 

2859  1860 

3042  1861 


sjuke   år 


897 
1257 
1303 
1096 
1294 


1862 
1863 
1864 
1865 


sjuke   år 


sjuke 


1047  1866 

470  1867 

381  1868 

430  1869 


391 
456 
442 
519 


1)  Hedin,  S.,  Några  practiska  Anmärkningar  i  Läkare- Vetenskapen,  gjorde  vid 
Drottningholm  sedan  år  1781.  Läk.  o.  Naturf.  VIII.  Sthlm  1787,  s.  165.  Af 
Hedins  egna  redogörelser  för  sjukligbeten  år  efter  år  a  Drottningholm,  finner  man 
likväl,  att  helsotillståndet 'icke  varit  så  alldeles  godt  Jmf.  Hedin,  S.,  Vetenskaps- 
handlingar för  Läkare  och  Fältskärer  VII,  in.  Sthlm  1805,  s.  65;  samt  Hedin,  S., 
Samlingar  i  blandade  ämnen  för  Läkarevetenskapen,  II.  Sthlm  1810. 

2)  enligt  Sekreterarens  årsberättelser  för  nämnda  år,  meddelade  i  Förhandl.  vid 
Sv.  Läkaresällsk.  sammankomster  åren  1863—71. 

3)  enligt  anteckningar,  förvarade  i  Förste  Stadsläkarens  Arkiv. 


129 

Visserligen  har  sjukdomen  helt  säkert  i  en  mängd  af  dessa  fall  icke 
ådragits  i  Stockholm,  utan  i  dess  omgifningar  eller  å  längre  bort  be- 
lägna orter,  liksom  äfven  otvifvelaktigt  är,  att  samma  patienter  ej  säl- 
lan tvenne  eller  flere  gånger  upptagits  i  rapporterna,  så  ofta  de  nämli- 
gen såsom  recidiventer  ånyo  anmält  sig  hos  läkaren.  Men  å  andra  sidan 
inkommer  en  mycket  stor  mängd  af  hufvudstadens  sjukdomsfall  aldrig  i 
Läkaresällskapets  statistik,  enär  flertalet  praktiserande  läkare  icke  af- 
gifva  några  uppgifter  om  de  i  deras  praktik  förekommande  sjukdomsfall 
och  enär  dessutom  många  patienter  aldrig  anmäla  sig  hos  någon  läkare. 
Vända   vi  oss   nu  ifrån  Mälarens   stränder   och  hufvudstaden 
till  Uplands   östersjökust  och  skärgårdar,   så  finna  vi  väl  icke  här 
några  intensivare  frossnästen,  men  återfinna  dock  sjukdomen  så  be- 
ständigt åtminstone  i  spridda  fall,   att  man  väl  är  berättigad  att 
bland  landskapets  frossörter  upptaga  äfven  dessa  trakter  (Stockholms 
skärgård  och  Roslagen).    Också  äro  af  läkarne   åtminstone  följande 
kustorter  angifna  för  endemicitet  af  frossa:  Wermdö  (Högselius  m.fl.), 
Norrtelje  (Is and  er1)  Hargs  distrikt  (Kusel  H.  br.),   Forsmarks 
distrikt  (Nygren  H.  br.,   Blume)  samt  kuststräckan  af  Hållnas 
socken  ända  till  Carlholms  bruk  och  Elfkarleby  (Jacobson  1853, 
Cronstrand  1851,  Schultz2).    De  inre  delarne  af  Upland  kunna 
väl  i  allmänhet  anses  temligen  fredade  för  ifrågavarande  sjukdom, 
dock  finner  man  äfven  några  af  dessa  orter  uppgifna  såsom  lidande 
af  endemisk  frossa  nämligen :  egendomen  Hammarbyholmen  (Ziegertz 
H.  br.),  Rånäs  bruk  (Sommelius  1850),  Tobo  bruk  (Ångström 
1851),  Dannemoratrakten  (Hagberg  1862),  dessutom  vissa  delar  af 
de  närmare  Mälaren  belägna  socknarne  Danmark,  Näs,  Hel.  Trefaldighet 
och  Pundbo  (Schultz2). 

Körande  frossans  förekomst  i  Gästrikland  ega  vi  från  1813  af 
dåvarande  provincialläkaren  Ek  den  uppgiften,  att  sjukdomen,  som  det 
foregående  året  allmänt  härjade,  eljest  var  der  "i  orten  mera  sällsynt*. 
I  Torsåker  långt  in  i  landet  äro  de  intermittenta  febrarne  enligt 
Hollander  (H.  br.  1850)  högst  sällsynta;  likaså  i  Ockelbo  distrikt 
(Lagerträd  H.  br.).  I  staden  Gefle  (isynnerhet  dess  östra  del)  och 
denna  stads  omgifhing  förekomma  de  deremot  årligen  (Sandberg 
1850  och  1855,  Nordblad  H.  br.).  Hamrånge  socken,  belägen  vid 
kusten  i  norra  delen  af  provinsen,  är  äfven  beryktad  för  frossa  (La- 

1)  Äfven  der  uteblifver  dock  sjukdomen  tidtals  helt  och  hållet,  säsom  synes  af 
Som  me  Ii  i  uppgift  i  berätt  f.  1840,  att  frossan  "sedan  1884  knappt  varit  sedd  i  denna 
ort,  åtminstone  med  ganska  fa  undantag." 

2)  Medieinsk-topographisk  Beskrifning  Ofver  Upsala  distrikt  Manuskript,  dateradt 
d.  7  Mars  1818  (Sr.ndhets  Collegii  Arkiv). 


130 

gerträd,  H.  br.),  isynnerhet  Axmars  bruk  derst&des  (Baeckström 
1861). 

Äfven  i  Helsingland  iakttager  man  fall  af  frossa  årligen,  om  än 
ganska  sparsamt.  Någon  egentlig  frossört  hafva  vi  likväl  ej  att  för 
detta  landskap  nämna,  dock  omtalas  ej  sällan  Söderhamn  samt  Norr- 
ala  och  Söderala  socknar  såsom  af  frossa  besökta.  Hvad  Hudiksvall 
beträffar,  omtalar  W  al  In  er  i  1853  års  berättelse,  att  intermittenta 
febrar  inom  staden  äro  sällsynta,  men  att  de  "vid  sjökusten  på  landet 
deromkring  visa  sig  på  våren  hos  några".  Följande ,  af  stadsläkaren 
J.  Ekman  oss  benäget  lemnade  förteckning  på  frosspatienternas  an- 
tal i  staden  åren  1862—70  ådagalägger  emellertid,  att  frossa,  åtmin- 
stone nnmera,  årligen  visar  sig  äfven  i  Hudiksvalls  stad: 

1862  :    0.  1867  :  24. 

1863  :  43.  1868  :  24. 

1864  :  27,  1869  :  28. 

1865  :  33.  1870  :  15. 

1866 :  22-  T7ST 

L.  Th.  Ekman  skrifyer  1850  (H.  br.)  från  samma  ort:  "frossan 
finnes  icke  bland  allmogen".  I  det  inre  af  landskapet  anträflas  ge- 
nuina fall  af  frossa  högst  sällan  (Bisberg  1840  för  Ljusdal,  He- 
denström 1850  H.  br.  för  Jerfsö  distrikt). 

Medelpad  är,  enligt  hvad  provinsens  läkare  förmäla,  helt  och  hållet 
fri  från  inhemsk  frossa.  Härom  yttrar  Platzmanisin  embetsberättelse 
för  1840:  "frossan  är  här  ganska  sällspord;  under  22  år  har  den 
blott  en  gång  varit  gängse";  och  i  bref  till  Hus s  af  Jan.  1850: 
"frossfebrar  hafva  under  de  senaste  30  åren  härstädes  uppenbarat  sig 
6  å  7  gånger,  men  likväl  varit  ganska  sällsporda  bland  det  egentliga 
landtfolket".  I  årsberättelsen  för  1854  kallar  också  Hackseil  fros- 
san för  en  för  Torps  distrikt  "alldeles  främmande  sjukdom". 

Från  Ångermanland  ega  vi  deremot  en  mängd  uppgifter  från  olika 
tider  om  årligen  uppträdande  frossor,  dock  endast  å  några  få  orter  vid 
Ångermanelfvens  utlopp  och  vid  kusten.  Några  uppgifter  synas  gifva  vid 
handen,  att  sjukdomens  lokaliserande  vid  mynningen  af  Ångermanelfven 
först  egde  rum  åren  1755—60.  Wargentin  kallar  nämligen  år  1755 1) 
frossan  för  "en  i  de  Wester-Norrländska  landsorterna  okänd  sjuka"  och 
Hulphers  yttrar  i  sitt  år  1770  till  Vetenskaps- Akademien  inlemnade, 
först  1780  tryckta  arbete  öfter  Ångermanland,  att  "frossan,  som  först 
på  1750-talet  här  (i  Nora  socken)  blef  bekant  och  sedan  om  våren 

1)  Vet.  Akad.  Handl.  f.  1755,  b.  250. 


131 

mer  och  mer  visat  sig,  i  förlidne  år  äfven  besvärat  höstetiden".    På 
tal  om  Gudmundfå  socken  säges  likaledes:  "frossan,  som  i  förra  tider 
varit  okänd ,  har  i  förflutne  år  börjat  visa  sig  om  våren,  särdeles  vid 
sågverket"  (Kramfors)1).    Provincialläkaren  Hasse lhun  talar  i  sin 
embetsberättelse  för  1821  om  "orsaken,  hvarföre  frossa  så  allmänt  in- 
finner  sig   i   Styrnäs   socken",   hvarvid  Lo  och  Bergs  byar  särskildt 
nämnas.    Medén  säger  1824,  att  frossan  "ofta  är  endemisk  vid  Lo 
bruk  i   Boteå   och  Bergs  by  i  Nora  pastorat"  (vid  kusten).    Åker- 
blom, från  1826  provincialläkare  i  Sollefteå  distrikt,  skrifter  också 
1850  (H.  br.):  "bland  endemiska  sjukdomar  vill  jag  i  första  rummet 
ställa  de   intermittenta  febrarne.    Dessa  hafva  från  urminnes  tider 
intagit  endast  en  liten  krets,  inom  hvilken  de  inskränkt  sig,  nämligen  , 
vid  Lo  sågverk  och  trakten  kring  Nylands  lastplats,  båda  skilda  en- 
dast genom  Ångermanelften".    Om  frossans  endemicitet  vid  Lo  talar 
äfven  Lenström  1850.    Ur  Hallströms  årsberättelse  för  1856  är 
i  Sundhets-Collegii  Berättelse  följande  yttrande  anfördt:  "under  de  9 
år,  jag  innehaft  provincialläkaretjensten  härstådes,  hafva  hvarje  år  flere 
fall  af  frossa  förekommit  vid  Kramfors  sågverk,  beläget  i  Gudmundrå 
socken  invid  Ångermanelften,   och  när  sjukdomen  enligt  trovärdiga 
underrättelser  äfven  längre  tillbaka  derstädes  varit  gängse ,  så  är  den 
att  anse  såsom  der  varande  inhemsk".    Enligt  hvad  distriktsläkaren  i 
Sollefteå  P.  Kempe  benäget  meddelat  oss,  har  emellertid  under  åren 
1870  och  1871  hvarken  vid  Lo,  Nyland  eller  Kramfors  något  enda 
M  af  frossa  förekommit.    Då  likväl  frossan  understundom  kunnat  för 
ett  eller  annat  år  nästan  helt   och  hållet  uteblifta   äfven  från  sina 
verkliga  hemorter,  så  torde  det  ännu  vara  förhastadt ,  att  af  frossans 
utebliftande  de  tvenne  sistförflutna  åren  sluta  till  fullkomligt  upphö- 
rande af  sjukdomens  gamla  endemicitet  vid  Ångermanelftens  mynning. 
—  En  annan  ort  i  Ångermanland,  hvarest  frossa  i  flere  år  uppehållit  sig, 
år  Bäfsö  by  i  Nordingrå  socken.    I  Sundhets-Collegii  Berättelse  för 
år  1858  uppgiftes  frossa  derstädes  hafva  varit  stationär  under  en  tid 
af  22  år;  men  äfven  derifrån  synes  hon  sedermera  försvunnit.  —  Pro- 
vinsen i  öfrigt  är  för  årliga  besök  af  frossa  fredad,  enligt  hvad  ortens 
läkare  intyga,    Widlund  skrifter  t.  ex.  för  år  1840  från  Hernösand: 
"frossan  har  ej  mig  veterligen  hos  någon  inom  mitt  distrikt  på  9  år 
visat  sig  med  undantag  af  3  å  4  personer,  anlända  från  södra  orter". 
Hallström  och  Lenström  kalla  också  (i  årsb.  f.  1855)  frossan 


1)  Htll  ph er s,  Abr.,  Samlingar  til  en  Beskrifning  öfwer  Norrland.  Fierde  Sami. : 
om  Ångermanland.  Westeras  1780,  8.  71  o.  92. 

U 


132 

för  en  i  Hernösand  och  dess  omgifhingar  sällsynt  sjukdom.  Och 
Eneroth  omtalar,  att  han  under  åren  1839—45  i  Nätra  distrikt 
blott  behandlat  ett  fall  af  frossa  (H.  br.). 

Vi  hafva  nu  nämnt,  det  nordligaste  tillhållet  för  endemisk  frossa, 
ty  norr  om  Ångermanelfvens  dal  förekommer  frossan  ingenstädes  en- 
demiskt. I  Westerbotten  och  Norrbotten  visar  hon  sig  blott  såsom 
en  mer  eller  mindre  sällsynt  gäst.  Yttranden  derom  föreligga  från 
de  flesta  läkarestationerna  inom  dessa  län.  Så  t.  ex.  uppgifter  Ris- 
berg vid  omtalandet  af  frossans  uppträdande  år  1855  i  Nysätra  di- 
strikt, att  frossan  annars  är  en  der  i  orten  ovanlig  sjukdom.  Och 
från  Skellefteå  skrifver  Lindström  år  1844;  "frossor  förekomma 
hos  dem,  som  ej  nyligen  kommit  från  södra  orter,  aldrig".  År  1854 
förekommo  derstädes  enligt  samme  läkare  "ovanligt  nog  4  å  5  fall". 
Från  Piteå  meddelar  Almqvist  1850:  "frossor  äro  högst  sällsynta 
och  förekomma  nästan  endast  hos  hemkommande  sjömän".  Vid  om- 
nämnandet af  frossornas  uppträdande  i  Luleå  1815  tillägger  Lange: 
"dessa  för  öfrigt  så  högst  sällsynta  sjukdomar  uti  de  nordliga  klima- 
ten". Och  Waldenström  skrifver  1850  från  samma  ort:  "inter- 
mittenta  febrar  äro  ännn,  som  förr,  sällsynta  på  landsbygden,  och  kan 
jag  ej  finna,  att  deras  freqvens  ökats  under  min  tid".  "Frossor  hafra 
hittills  i  denna  trakt  varit  högst  sällsynta",  yttrar  Tyselius  i  1855 
års  berättelse  från  Neder-Kalix.  Från  Torneå  distrikt,  hvaraf  det 
nuvarande  Haparanda  distrikt  utgör  en  väsentlig  del,  skrifver  Deutsch 
år  1807:  "frossan  angriper  ingen  hemföding,  men  väl  främmande". 
I  1855  års  berättelse  skrifver  Wretholm:  "frossa  är  en  härstades 
(Haparanda  distrikt)  högst  sällsynt  och  för  ortens  folk  främmande 
sjukdom". 

I  Lappland,  Jemtland  och  Herjeådalen  förekommer  frossa  icke 
ens  epidemiskt.  Redan  Högström  omtalar  år  1747  att  "aldrig  nå- 
gon menniska  haft  frossa  i  Lappmarken"1)-  Så  yttrar  sig  ock  Hall- 
ström 1850  om  Lycksele:  "något  fall  af  intermittent  feber  har  aldrig 
mig  veterligen  i  Lycksele  lappmarks  distrikt  förekommit"  (H.  br.). 
Från  Östersund  skrifver  Björck  härom:  "för  frossa  har  jag  ej  be- 
handlat någon  inföding".  Och  Kissler  efter  30-årig  låkareverksam- 
net  i  Jemtland:  "intermittenta  febrar  förekomma  här  ej  oftare  än  hos 
personer,  hitkomna  från  södra  orterna  och  som  förr  haft  densamma". 
Såsom  någonting  ovanligt  omtalar  Kräpp  för  år  1832,  således  vid 


1)  Högström,  P.,  Beskrifning  öfver  de  til  Sweriges  Krona  lydande  Lapmarker. 
Sthlm  1747.  sid.  162. 


133 

slutet   af  en  allmän  frossperiod,  att  ett  fall  af  frossa  förekommit  i 
Herjeådalen  (en  ifrån  Christianstad  hemkommen  fåstningsarbetare). 

Äfven  i  Dalame  är  frossan  blott  bekant  som  en  gäst,  enligt  hvad 
yttranden  från  olika  tider  af  ortens  läkare  gifva  vid  handen.   Så  kal- 
las de  intermittenta  febrarne  af  Blom,   då   de  åren  1772  och  1773 
med    mycket    stor    freqvens    uppträdde    i    Hedemora    distrikt,    för 
"febres   ante  tricennium  in  Dahlekarlia  rarissimae,   quin  imo  plebejis 
fere   incognitse"  *).    Och  Ström  kallar  år  1810  "frossan  en  i  denna 
ort   (Hedemora)   hittills   högst  sällsynt  sjukdom".     Silfversparre 
skrifver  i  berättelsen  för  1847  från  Hedemora:  "af  frossor  hafva  se- 
dan hösten  1839,  då  jag  först  blef  läkare  här  i  distriktet,  till  och  med 
våren  1846  endast  några  få  lindriga  fall  årligen  förekommit  och  dessa 
vanligen  hos  sådana  personer,  som  inflyttat  från  sydligare  provinser 
eller  under  vistelsen  der   eller  vid  hemkomsten  derifrån  insjuknat". 
Från  Säter  berättar   Kinmanson  1811,  att    "frossor  för  få  år  se- 
dan voro  på  denna  ort  nästan  okända".    År  1763  yttrar  Hulphers 
om  Falun :  "man  vet  hvarken  af  frossa  eller  andra  intermittenta  fe- 
brar"2). Då  J.  M.  Bergman  omtalar,  att  några  fall  af  frossa  derstädes 
inträffade  år  1827,  tillägger  han  också:  "det  första  exempel,  man  kän- 
ner, hos  sådana,  som  ej  varit  på  utvandring,  ty  frossan  förekommer 
ej   ursprungligen   i   Falun".    Hallin  kallar   äfven   frossan  år  1856 
en  i  Falun  "som  inhemsk  förut  ytterst  sällsynt  sjukdom".    Från  Nås 
distrikt   skrifver   Hellström  för  1847:    "frossor  hafva  endast  före- 
kommit och  detta  sällsynt  hos  sådana  af  distriktets  innebyggare,  hvilka 
besökt  sydligare  provinser,  ty  inom  Wester-Dalarne  är  denna  sjuk- 
dom för  det  mesta  okänd".    Och  Wettergren,  ifrån  1835  läkare  i 
Eättviks  distrikt,  skrifver  1850:  "hos  dem,  som  ej  utvandrat,  är  sjuk- 
domen så  sällsynt,  att  jag  icke  vet  mer  än  tvenne  fall ,  der  den  obe- 
roende häraf  sjelfständigt  utvecklat  sig".  Från  Westerbergslagen  omtalar 
Höjer  för  år  1846  några  fall  af  frossa  och  bifogar  dervid  denna  no- 
tis: "dessa  fall  voro  de  första  exempel  på  inom  orten  hos  infödingar 
uppkomna  frossor,  jag  på  12  års  tid  härstädes  observerat.    Alla  förut 
iakttagna  fall  hafva  inträffat  hos  personer,  som  antingen,  boende  inom 
bergslagen,  ådragit  sig  sjukdomen  under  sjöresor  söderut  eller  ifrån 
andra   provinser   hit  inflyttat."     Väl   uppträdde   frossan  i  det  sist- 
nämnda läkaredistriktet  epidemiskt  under  de  följande  åren  1847 — 49 

1)  Blom,    C.  M.,    Observationes    de    aöre    et    morbis    epidemicis  in  Dahlekarlia 
ab  initio  anni  1772  ad  finem  anni  1773.     A  c  ta   medic.  suec.     Holm  is  1783,  p.  442. 

2)  Hulphers,  Abr.,  Dagbok  öfver  en  resa  igenom  de  nnder  Stora  Kopparbergs 
HöfdingedÖme  lydande  Lähn  och  Dalarne  år  1757.    Westerås  1763,  s.  352. 


184 

samtidigt  med  epidemisk  utbredning  i  andra  delar  af  riket,  men  detta 
berättigar  oss  ännu  icke  att,  såsom  stundom  skett,uppföra  frossan  såsom 
en  i  sydligare  delen  af  Dalarne  numera  inhemsk  sjukdom,  ty  epidemiska 
besök  af  flere  års  varaktighet  har  hon  flere  gånger  förr  aflagt  i  Da- 
lame  och  det  oaktadt  icke  blifvit  der  hemmastadd.  Detta  synes  hon 
heller  ej  blifvit  efter  1850-talets  frossepidemier,  om  man  af  den  om- 
ständigheten, att  inhemsk  frossa  icke  omnämnes  i  embetsber&ttel- 
serna  för  de  senare  åren  från  dessa  trakter,  får  draga  någon  slutsats 
härom. 

Af  Wermland  kunna  blott  de  södra  delarne ,  nämligen  trakterna 
kring  Wenern  samt  Gillberga  distrikt,  stämplas  som  frossörter.    I  de 
öfre  bygderna  visar  hon  sig  endast  som  en  främling,  hvilken  snart 
åter  drager  sina  förde.    Följande  utdrag  ur  läkarnes  embetsberättelser 
från  bergslagerna  och  provinsens  norra  delar  ådagalägga  tydligt  detta 
frossans  främlingskap  i  dessa  bygder.    Farsotens  uppträdande  i  Phi- 
lipstads  bergslag  år  1810  omförmäler  Lundmark  med  följande  ord: 
"i  April  började  den  öfver  hela  Wermland  gångbara  intermittenta  fe- 
bern att  äfven  visa  sig  på  flere  ställen  i  bergslagen ,  som  eljest  plär 
vara  fri   från  frossor".    Genberg  skrifver  derifrån  för  1823:  "här 
uti  bergslagen  äro  frossor  högst  sällsynta".    Då  6  fall  af  frossa  år 

1853  förekommo  i  Philipstads  distrikt,  kallar  P  all  in  det  ett  "ovan- 
ligt stort  antar.  Från  Carlskoga  skrifver  Bohm  år  1854:  "frossor 
äro  annars  här  högst  ovanliga";  och  Sandelin  år  1861:  "frossan 
förekom  äfven  hos  personer,  som  icke  förut  vistats  utom  orten,  hvil- 
ket  ej  varit  händelsen  under  de  förra  åren".  Hedberg  inleder  sin 
redogörelse  för  frossans  uppträdande  i  Fryksdals  och  öfre  Elfdals 
distrikt  år  1849  sålunda:  "frossan  har  tillförene  och  de  första  åren 
af  min  tjenstgöringstid  varit  ytterst  sällspord  inom  distriktet".  "Frossor 
här  eljest  sällsynta",  skrifver  Boursell  från  Uddeholms  distrikt  i  be- 
rättelsen för  1854. 

Såsom  "endemiska  och  allmänna  i  södra  delen  af  länet  deremot, 
omkring  Christinehamn  och  Wenern",  uppgifvas  vexelfebrar  af  Lund- 
mark i  berättelsen  för  1785  *),  och  Ha  ak  lemnar  samma  uppgift 
(H.  br.  1850)  beträffande  stränderna  af  Warnums,  Ölme  och  Wäse 
härads   vikar   af  Wenern,   hvarmed   uppgifterna  af  Holmgren  för 

1854  och  Bohm  för  åren  1855—59  öfverensståmma.  Frossan  sak- 
nas icke  något  år  i  Carlstad  eller  på  trakten  deromkring  enligt  Göt- 
lin,  hvarföre  hon  af  honom  och  Lagerstedt2)  uppföres  såsom  för 


1)  Läkaren  och  Naturf.  VIII.     Sthlm  1787,  sid.  112. 

2)  Sundh.-Coll.  Beratt.  1851,  sidd.  57  o.  58. 


135 

orten  endemisk.  I  1861  års  berättelse  omtalar  Götlin  likaledes 
frossor  såsom  alla  år  i  Carlstad  gängse.  Följande  af  Sundberg  för 
år  1821  lemnade  notis  synes  emellertid  visa,  att  frossan  förr  varit 
mindre  vanlig  i  Carlstad:  "I  April",  berättar  Sundberg,  "visade  sig 
frossor,  som  eljest  äro  sällsynta  inom  staden,  hos  fyra  personer". 
Såsom  för  endemisk  frossa  utsatta  nämner  Lager  st  edt  vidare  Ham- 
marön  nedanför  Klarelfvens  utlopp  i  Wenern  (1853)  samt  Millesviks 
pastorat  i  Näs  härad  (1851).  Om  frossans  endemicitet  i  Näs  hä- 
rad talar  åfven  Ekegren  (1850  i  H.  br.  samt  i  berätt.  för  1853). 
I  Gillberga  distrikt  är  ock  enligt  Warodell  (1855)  frossan  en- 
demisk. 

Åfven  Dalsland  synes  knappast  annorstädes  än  i  Wenerns  kust- 
bygd hysa  endemisk  frossa;  dock  visar  hon  sig  äfven  der  vida  min- 
dre freqvent  och  ej  heller  så  beständigt,  som  å  flere  af  Wermlands 
frossörter.  Härom  skrifver  Segerstedt  år  1850:  "från  och  med 
1833  till  och  med  1848  var  frossan  en  så  sällsam  sjukdom,  att  den 
nästan  kunde  anses  som  alldeles  försvunnen,  och  förekom  endast  här 
och  der  sporadiskt".  Inom  östra  delen  af  Åmåls  distrikt  anses  fros- 
san endemisk,  uppgifver  emellertid  Bönquist  f.  1862.  Den  enda 
ort  i  det  inre  af  landskapet,  vi  sett  uppgifven  såsom  säte  för  ende- 
misk frossa,  är  Dalskogs  socken  (Kjellberg  i  embetsberättelserna  för 
1859,  1860  och  1861). 

Inom  Westergötland  är  det  likaledes  endast  utefter  Wenerns 
stränder  samt  vid  Göta  eif  och  dess  utlopp,  som  frossan  årligen  upp- 
träder. Hela  det  inre  af  landet  är  deremot  frossfritt,  trakterna  vid 
Wettern  ej  ens  undantagna.  Så  kallar  provincialläkaren  i  Borås  di- 
strikt Flodin  i  sina  embetsberättelser  för  åren  1796,  1806,  1810 
och  1812  frossan  för  en  der  på  orten  sällsynt  sjukdom.  Och  Elra- 
lund  uppgifver  i  berättelsen  för  1840  frossorna  i  Borås  vara  "så  högst 
sällsynta,  att  de  nästan  äro  obekanta";  ett  dylikt  yttrande  fäller  han 
dessutom  redan  1832,  således  i  slutet  af  en  långvarig  period  för  frossors 
epidemiska  uppträdande  i  landet.  Och  ännu  i  samme  läkares  berät- 
telse för  1845  läses:  "frossor  äro  på  denna  ort  en  sällsynt  sjukdoms- 
form".  Från  Alingsås  berättar  Forssell  för  år  1810:  "frosso*  häfta 
aldrig  förr  här  i  orten  varit  gängse".  Från  samma  ort  omtalas,  att 
frossan,  som  år  1856  der  uppträdde,  förut  varit  sällsynt  till  och  med 
som  sporadisk  sjukdom.  I  1862  års  berättelse  från  Svenljunga  di- 
strikt i  sydöstra  hörnet  af  Elfsborgs  län  kallar  Fr  i  man  frossan  för 
en  "i  dessa  trakter  temligen  sällsynt  sjukdom".  Från  Ulricehamn 
berättar   Heinrici   för   1855:   "frossor   äro  här  i   orten  en  nästan 


136 

okänd  sjukdom  och  förefaller  endast  någon  gång  hos  en  och  annan 
vestgötahandlande,  som  hemkommit  från  kusterna  vid  saltsjön".  Från 
Falköping  Tengstrand  1850:  "frossa  förekommer  häromkring  gan- 
ska sällan".  Enligt  Ed  gr  en  voro  frossor  mellan  1834—40  totalt 
försvunna  från  Sköfdetrakten  (H.  br.).  Vid  omförmälande  af  frossans 
uppträdande  i  Skara  stad  år  1854  tiliägges:  "frossan  der  eljest  säll- 
synt". Äfven  från  den  vid  Wetterns  strand  belägna  staden  Hjo  är 
uppgift  lemnad  om  frossans  sällsynthet  utom  epidemieåren.  Sålunda 
skrifver  Varenius  till  M.  Huss:  "under  de  10  år,  jag  var  bosatt  i 
Hjo,  hade  jag  knappast  att  behandla  ett  hälft  dussin  frossor". 

Vända  vi  oss  nu  till  Wenerns  kuster,  så  träffa  vi  visserligen 
här  på  några  ganska  bestämda  frossörter;  men  kusten  i  sin  helhet 
visar  sig  dock  ingalunda  vara  alla  år  af  frossa  plågad.  Vi  följa  ho- 
nom här  från  öster  till  vester.  Hvad  då  först  Mariestads  distrikt 
angår,  så  möter  oss  uti  J.  A.  Huss'  embetsberättelse  för  1837  föl- 
jande yttrande  om  förhållandet  derstädes:  "såsom  något  anmärknings- 
värdt  torde  jag  få  nämna  den  iakttagelse,  både  jag  och  andra  prakti- 
serande läkare  i  orten  gjort,  att  på  de  sista  fem  åren  frossor  blifvit 
så  ytterst  sällsynta  äfven  på  trakter,  der  de  förut  kunde  anses  ende- 
miska ,  att  jag  på  denna  tid  knappt  kan  erinra  mig  att  hafva  sett  el- 
ler behandlat  en  frosspatient  för  hvart  år".  Torson  i  Wenern,  till- 
hörande Mariestads  distrikt,  uppgifves  dock  ibland  såsom  af  frossor 
mycket  hemsökt.  Också  uppgifver  Ting  v  all  sjukdomen  såsom  ende- 
misk på  denna  ö.  Uppgiften  härrörer  emellertid  från  slutet  af  en 
frossperiod  (1859)  och  har  kanske  endast  afseende  på  denna  (i  hril- 
ket  fall  med  "endemisk"  endast  menats  "stationär").  Stadsläkaren  i 
Mariestad  G.  Örbom  skrifver  också  (Sept.  1851  H.  br.):  "före  1834 
lära  frossor  grasserat,  men  höra  nu  alldeles  till  undantagen".  Äfven 
i  trakten  kring  Kinnekulle  är  frossan  ej  hemmastadd,  men  straxt  sö- 
der om  detta  berg  vidtaga  de  egentliga  frosshemmen  å  Wenerns  sö- 
dra kust,  nämligen  de  till  Lidköpings  distrikt  hörande  södra  och  ve- 
stra  delarne  af  Kinnevikens  stränder  (Frykman  1851,  Eydberg. 
1854,  Grseve  1861).  Sjelfva  staden  Lidköping  kan  dock  ej  som  stän- 
dig frossört  anses.  Öländer  t.  ex.  betecknar  i  1813  års  berättelse  fros- 
sorna  såsom  förr  i  staden  nästan  okända.  "Åtminstone",  säger  han, 
"kan  jag  försäkra,  att  jag  under  de  första  13  åren  af  min  praktik  här- 
städes  icke  hade  någon  enda  frosspatient  af  stadsboarne".  Den  för 
endemisk  frossa  mest  beryktade  orten  i  Westergötland  är  Kållandsön, 
som  bildar  Kinnevikens  nordvestra  gräns.     Om   frossans  endemici- 


137 

t 

tet  derstådes   tala  Brodd  (1765),  Trafvenfelt1),  Fant  (1835), 
Gr  se  ve  (1860),  isynnerhet  är  Otterstads  socken  å  denna  ö  för  frossa 
utsatt  (Öländer  1826,  Frykman  1849).  Brodd  trodde  till  och  med, 
att  ön  blifvit  uppkallad  efter  sjukdomen  på  grund  af  dess  stora  fre- 
qvens  derstädes.    "Hela  Läckö  fögderi",  säger  han,  "kallas  af  allmo- 
gen källan,   emedan    förmodligen  frossan   från  uråldriga  tider  der 
rasat.    Allmogen  i  detta  land  anser  kalla  och  frossa  som  synonyma"2). 
Inom  den  del  af  Wenersborgs  distrikt,  som  tillhör  Westergötland , 
kan  sjukdomen  icke  anses  endemisk  såsom  följande  tvenne  yttranden 
betyga.    Hultman  skref  år  1769  från  Wenersborg:  "frossan  är  här 
en  mycket  rar  och  sällsynt  sjuka,  så  att  jag  under  mitt  treåriga  vi- 
stande härstädes  icke  haft  mer  än  en  enda  frosspatient"3).   Och  Kjell- 
berg i  berättelsen  för  184.4:  "frossan  har  jag  under  de  föregående  åren 
ej  observerat".   Också  yttrar  Sundhets-Collegium  i  1851  års  berättelse 
på  tal  om  Wenersborg:  "den  på  1760-talet  uppgi&a  immuniteten 
för  frossor  motsäges  icke  heller  af  nutidens  iakttagelser".    I  det  till 
Wenersborg  närbelägna  distriktet  Trollhättan  är  deremot  enligt  Bin- 
mans  uppgift  i  berättelserna  för  1854  och  1862  frossan  endemisk. 
"Den  enda  sjukdom",  läser  man  i  berättelsen  för  1854,  "som  för  Troll- 
hättan kan  kallas  egentligen  inhemsk,  är  frossan.    Under  de  nära  6 
år,  jag  varit  läkare  härstädes,  hafva  frossor  hvarje  år,  särdeles  om  vå- 
ren och  försommaren,  varit  särdeles  freqventa". 

Slutligen  förekommer  äfven  i  Göteborg  ett  temligen  stort  antal 
fall  af  frossa  hvarje  år.  Enligt  den  af  Göteborgs  läkaresällskap  upp- 
rättade sjuklighetsstatistik  för  staden  uppgingo  de  för  decenniet 
1858—67  samt  året  18704)  till: 


år 

sjuke   år 

sjuke 

år 

sjuke   år 

sjuke 

1858 
1859 
1860 

1721  1 

2940 
2583 

1861 
1862 
1863 

1060 
756 

549 

1864 
1865 
1866 

544  B  1867 

351 

381  g  1870 

343 
273 

1)  Sv.  Läk.-Sållsk.  Handl.  X.     Sthlm  1825,  s.  113. 

2)  Berättelser  inlemnade  til  Kongl.  Collegium  medicam  rörande  Medicinal  Werkets 
Tilstånd  i  Riket.     Sthlm  1765,  s.  101. 

3)  Berättelser  till  Riksens  Höglofl.  Ständer  rörande  Medicinal- Verkets  Tillstånd  i 
Riket.     Upsala  1869,  s.  322. 

4)  Uppgifterna  äro  hemtade  ur  Sundh.-Oolleg.  Berätt.  för  nämnda  år.  Berät- 
telserna för  åren  1868  och  1869  meddela  ej  sjukantalet  lör  Göteborgs  stad  särskildt. 
1870  åra  uppgift  återfinnes  i  E.  W.  Wr  et  linds  uppsats:  Sjukligheten  i  Göteborg 
1870.    Upsala  Läk.-förenings  Förhand!.  VI.     Ups.  1871,  s.  350. 


138 

Endemisk  karakter  eger  frossan  ingenstädes  inom  Bohus  län  och 
Halland,  om  hon  än  understundom  åfven  i  dessa  landskap  aflägger 
besök  såsom  farsot.  Läkarnes  yttranden  äro  härom  fullkomligt  en- 
stämmiga. Vi  anföra  några.  "Intermittenta  febrar  förekomma  sällan", 
skrifter  Marin  i  sin  berättelse  för  1795  frän  Strömstads  distrikt. 
Och  Landeberg  vid  oronämnande  af  frossornas  uppträdande  derstädes 
är  1822  säger,- att  de  "förr  varit  så  sällsynta"  på  orten.  "Frossor  äro 
här  mycket  sällsynta",  yttrar  Levén  om  Uddevalla  distrikt  (berätt. 
för  1801).  I  berättelsen  för  1809  uppgifter  Marin,  att  frossan 
före  är  1808  aldrig  varit  sedd  i  Wikornas  fögderi  (Uddevalla  distr.); 
och  i  1825  års  berättelse:  "frossa  har  jag  på  flere  år  här  i  orten  ej 
blifvit  varse".  Från  samma  distrikt  skrifver  Åhlström  i  1852  års 
berättelse:  "frossor  äro  sällan  eller  aldrig  förekommande  åtminstone 
under  förra  åren".  "Frossor  förekomma  numera  här  aldrig",  säger 
Goldkuhl  i  berättelsen  för  1867  från  Håby  distrikt.  Från  Oroust 
och  Tjörns  distrikt  skrifver  Carlson  1850:  "man  känner  efter  år 
1834  ytterst  fä  exempel  på  personer,  som  af  frossa  blifvit  angripne" 
(H.  br.).  "Af  intermittenta  febrar  hafva  i  staden  Marstrand  icke  ett 
enda  sjukdomsfall  förekommit  under  åren  1840 — 1850",  omtalar 
Hörlin.  —  "Frossor,  som  under  de  senare  åren  på  åtskilliga  andra 
orter  varit  freqventa,  hafva  i  Warberg  och  kringliggande  trakter  varit 
mycket  sällsynta",  skrifver  Strömqvist  1850;  och  Tenggren  från 
Halmstad  i  berättelsen  för  1851:  "frossor,  som  före  1834  skola  varit 
mera  allmänna,  hafva  sedan  alldeles  upphört".  Från  Laholm  med- 
delar Flygare:  "under  en  tid  af  9  år  har  frossan  här  varit  så  säll- 
synt, att  jag  först  1848  observerade  den". 

I  det  här  gjorda  utkast  till  en  framställning  af  den  geografi- 
ska utbredning,  frossan  såsom  endemisk  sjukdom  i  Sverige  företer, 
har  företrädesvis  förhållandet  före  den  sista  perioden  (1852—61)  för 
frossans  härjande  som  farsot  i  landet  blifvit  framlagdt,  emedan  vårt 
material  från  den  tiden  oftare  innehåller  sammanfattade  uppgifter  om 
sjukdomsförhållandet  under  en  följd  af  år  å  de  respektive  orterna. 
Någon  väsentlig  förändring  synes  för  öfrigt  icke  frossans  endemiska 
område  hafva  under  det  sistförflutna  decenniet  undergått,  med  undan- 
tag af  hvad  redan  ofvan  blifvit  påpekadt.  Väl  finner 'man  i  embets- 
berättelserna  enstaka  fall  nu  oftare  än  förr  uppgifna  från  en  mängd  or- 
ter i  t.  ex.  Norrland,  Skåne  o.  a.  Men  detta  torde  i  väsentlig  mån 
bero  dels  derpå,  att  läkarne  nu  mera  vida  oftare  i  berättelserna 
lemna  sifferuppgifter  öfver  de  i  deras  praktik  förekommande  sjuk- 
domsfall, hvarföre  ock  sporadiska  fall  oftare  komma  till  vår  känne- 


139 

dom,  dels  också  derpå,  att  nutidens  lätta  kommunikationer  i  högst 
betydlig  grad  ökat  samfärdseln,  hvaraf  ock  en  följd  blifver,  att  fall 
af  en  på  främmande  ort  förvärfvad  frossa  oftare  komma  under  be- 
handling äfVen  å  de  orter,  i  hvilka  frossan  ej  är  inhemsk. 

Taga  vi  nu  en  allmän  öfverblick  af  de  orter  i  Sverige,  i  hvilka 
frossorna,   enligt  hvad  föregående   undersökning   gifvit  vid  handen, 
hafva   sitt  hemvist   och  årligen  förekomma,   så  finna  vi  dessa  orter 
förnämligast  utgöras  af  följande  —  se  i  slutet  bifogade  karta  pl.  I.  — 
1)  östra   kusten  af  landet  från  Torhamn  till  Hudiksvall  eller  till 
inemot  62  breddgraden,  i  all  synnerhet  vissa  delar  af  Kalmar  läns 
kuststräcka;   2)  omgifningarne  kring  de  stora  insjöarné  i  mel- 
lersta delen  af  riket,  isynnerhet  kring  Mälaren  och  Wenern,  förr  äf- 
ven  Hjelmaren;  slutligen  3)  omgifningarne  af  vissa  åars   och  elf- 
vars  mynningar  och  nedre  lopp,  såsom  Helgeån,  Göta  elf,  Ån- 
germanelfven  (åtminstone  förr),  dessutom  trakterna  kring  åtskilliga 
åmynningar,  som  redan  falla  in   under  de  tvenne  föregående  kate- 
gorierna,  såsom  utloppen  af  Ljungbyån,  Emmån,  Gafvelån,  Sagan, 
Svartån,  Kolbäcksån,  KlaTelfven  m.  fl.1). 

Från  endemisk  frossa  helt  och  hållet  fria  äro  deremot  1)  hela 
Norrland  —  om  Gästrikland  och  Helsingland  ej  räknas  dit  —  Dalarne, 
Wermland  (utom  sydligaste  delen)  samt  Westmanlands  bergslag, 
således  landet  norr  om  mellersta  låglandsbältet;  2)  största 
delen  af  Westergötland  samt  af  Småland  Jönköpings  och  Wexiö  län 
d.  v.  s.  det  södra  höglandet;  3)  hela  vestra  kusten  af  Sverige 
(med  undantag  af  Göteborg  och  dess  omgifhingar). 

Men  arven  i  dessa  sistnämnda  delar  af  landet  —  med  undantag 
blott  af  Lappland,  Jemtland  och  Herjeådalen  —  förefinnas  en  mängd 
orter,  som  vid  epidemierna  uppsökas  af  frossan,  och  å  hvilka  hon  då 
för  en  tid  kan  hålla  sig  stationär  för  att  sedan  åter  helt  och  hållet 
försvinna.  Å  andra  sidan  kan  frossans  freqvens  äfven  i  hennes  hem- 
orter understundom  nedgå  så  betydligt,  att  tvekan  kan  uppstå  om  det 
berättigade  i  att  upptaga  sjukdomen  såsom  endemisk  för  orten.  Det  är 
klart  att  emellan  detta  frossans  stationära  qvardröjande  å  en  ort  un- 
der och  efter  en  period  för  hennes  epidemiska  uppträdande  och  hennes 
b.  k.  endemiska,  dock  till  freqvensen  så  betydligt  vexlande,  förekomst 
å  vissa  andra  orter  öfvergångar  förefinnas ,  som  förbjuda  att  i  detalj 
fullfölja  en  dylik  särdelning.    Då  emellertid  de  egendomligheter,  som 


*)  JemfÖr  Snndhets-Collegii  Berättelse  för  år  1861,  Sthm  1864,  8.  5. 

12 


140 

ligga  till  grund  för  frossans  endemicitet  å  vissa  orter,  måste  häfta 
ett  alldeles  särskildt  etiologiskt  intresse,  sä  är  och  denna  endemicitet, 
der  den  visar  sig  mera  bestämdt  utpräglad,  väl  värd  sin  sär- 
skilda uppmärksamhet.  Kännedomen  om  frossans  utbredning  i  landet 
såsom  en  stående  sjukdomsform  är  ock  oundgänglig  för  utrönandet 
af  epidemiernas  uppkomst.  Den  frågan  tränger  sig  nämligen  här 
inpå  oss:  är  det  landets  ständiga  frossörter,  som  gifvit  upphof  åt  epi- 
demierna, eller  har  frossans  uppträdande  som  farsot  visat  sig  obe- 
roende af  sjukdomens  endemicitet  inom  landet? 

Svaret  på  denna  fråga  skall  gifta  sig,  i  det  att  vi  nu,  så  vidt 
våra  källor  det  medgifva,  kronologiskt  följa,  frossan  i  afseende  på 
hennes  freqvens  och  epidemiska  utbredning  i  landet. 

Den  första  epidemiska  utbredning  af  frossa  i  Sverige,  som  kom- 
mit till  vår  kännedom,  är  omnämnd  af  Benedictus  Olaui1);  den 
inträffade  åren  1575— 762).  Från  det  derpå  följande  seklet  ega  vi 
endast  ganska  fä  och  spridda  meddelanden  om  farsoters  uppträdande  i 
landet,  när  vi  bortse  från  pesten,  hvilken  alltid  ådrog  sig  allmännare 
uppmärksamhet.  Huru  här  varit  t.  ex.  under  och  straxt  efter  åren 
1649—52,  h vilka  medförde  för  frossa  särdeles  gynsamma  naturförlål- 
landen,  är  ej  kändt.  Den  enda  uppgift,  vi  anträffat,  rörande  ifrågava- 
rande sjukdom  i  Norden  under  dessa  år,  ärlemnadaf  Bartholinua. 
Han  berättar,  att  en  tertianfeberepidemi  år  1652  grasserade  i  Köpen- 
hamn och  dess  omgifhingar3).  Den  uppmärksamhet,  som  1661  års 
Almanach,  enligt  hvad  ofvan  anförts,  egnade  åt  frossan  väcker  ock  den 
förmodan,  att  denna  sjukdom  de  föregående  åren  varit  ovanligt  allmän 
i  Sverige.  Åfven  om  åren  1679  och  1680,  de,  såvidt  kändt  är,  när- 
mast följande,  om  hvilka  årstidernas  beskaffenhet  gifver  oss  skäl  att 
starkt  misstänka  frossans  epidemiska  uppträdande,  lemnas  oss  inga 
upplysningar  från  Sverige  uti  ifrågavarande  hänseende.  Dock  berätti- 
gar oss  kännedomen  om  frossans  stora  utbredning  icke  blott  i  Eng- 
land och  Danmark  utan  äfven  i  de  östra  östersjöprovinserna4)  till  det 
antagande,  att  hon  då  jemväl  i  Sverige  varit  epidemiskt  gängse. 

1)  Olaui,  B  en  ed.,  Een  nyttigh  Läkerebook.     Sthlm  1578. 

2)  Bland  namnkunniga  personer,  som  då  insjuknade,  finna  vi  Tyko  Brahe  om- 
nåmnd,  hvilken  år  1578  anfölls  af  en  "besvärlig  frossa1',  efter  hvad  det  synes,  å  sin 
egendom  Knutstorp  i  Skåne.  Follin,  Helsingborgs  historia.  Upsala  1851,  s.  276. 

3)  Bartholinus,  Th.,  Historiar.  anatomic.  rar.  Cent.  I  &  II.  Hafni»1654,  p.  272. 

4)  lim  o  ni,  J.,  Bidrag  till  Nordens  Sjukdomshistoria.  II.  Helsingfors  1849, 
s.  249,  251.  —  Heser,  H.,  Hiatorisch-pathologische  Untersucbungen.  IL  Dresden 
u.  Leipzig  1841,  e.  218. 


Hl 

Den  första  frossepidemi  under  sjuttonde  seklet,  livarom  vi  ega 
någon  visshet,  herrskade  åren  1691—93.  Denna  epidemi  finna  vi 
omnämnd  dels  af  Collegium  reg.  medicorum  i  dess  protokoller1),  dels 
af  Linder  i  hans  skrift  om  frossan2). 

Enligt  samma  källor')  inföll  nästföljande  stora  frossepidemi 
åren  1714—17.  Linder  skrifver  det  sist  nämnda  året  om  denna 
epidemi  sålunda:  "Särdeles  har  Frossan  nu  i  samfålte  try  åhr  här  i 
Sweriget  warit  algemen  både  i  ståderne  och  på  landet,  at  den  intet 
warit  så  mycket  om  sig  gripande  sedan  åhr  1692  och  1693,  tå  then 
smittosarae  quartanen  här  i  staden  och  kring  landet  wankade,  hwar- 
igenom  månge  menniskior  dödde"2).  Att  frossan  icke  med  1717  upp- 
hörde, utan  ännu  någon  tid  fortfor  att  herrska,  är  sannolikt  att  sluta 
af  dess  förhållande  i  andra  europeiska  länder  *). 

Enligt  Sidréns  anteckningar  till  Linnés  föreläsningar5)  var 
envis  frossa  äfven  år  1732  gängse. .—  Åren  1736  och  1737  finna  vi 
henne  åter  uppträda  med  epidemisk  freqvens  i  landet.  Collegii  me- 
dici  protokoll  för  d.  29  Sept.  1736  säger  derom:  "tredje  och  fjerde 
dags  febrarne  continuera  ännu,  hvilka  förtiden  gångbara  äro".  Och 
enligt  protokollet  för  den  23  April  1737  gafs  assessor  Bernegau  i 
uppdrag  att  resa  till  Dalarön  för  att  "undersöka  the  sälsamma  sjuk- 
domar, ther  föregifvas  grassera".  Han  fann  då,  "att  inga  andra  wanka 
än  tertian  och  qvartan  febrar".  Lundberg  talar  äfven  i  sin  dispu- 
tation6) om  frossan  såsom  en  åren  1736—39  epidemiskt  gängse 
sjukdom. 

Från  medlet  af  adertonde  seklet  bliiva  väl  våra  källor  mera  kon- 
tinuerliga och  utförliga,  men  någon  noggrannare  framställning  af  fross- 
{reqvensens  skiftningar  i  landet  i  sin  helhet  eller  i  dess  särskilda  land- 
skap, medgifva  de  ännu  icke.  Det  material  från  senare  hälften  af 
seklet,  vi  kunnat  samla,  framlägges  derföre  här  nedan  sådant,  det  är, 
utan  någon  bearbetning.  Hufvudperioderna  för  frossans  epidemiska  upp- 
trädande skönjas  likväl  deraf ,  äfvensom  åtskilliga  andra  frågor,  som 


1)  Protokoll  for  den  17  April  1691  (Sundhets-Collegii  Arkiv). 

2)  Linder,  Tanckar  om  Frossan  och  Kin  kinabarken.    Sthlm  1717,  s.  4. 

3)  Collegii  medici  protokoll  för  den  13  Maj  1714  (Sundhets-Collegii  Arkiv) 
Linder,  1.  c. 

4)  Bland  andra,  som  dessa  ar  lidit  af  frossa,  namnes  konung  Fredrik  I,  hvil- 
ken  ar  1722  medelst  brnnnsknr  botades  från  en  envis  intermittens.  Tilléus,  de  va- 
na febr.  int  cnratione.    Ups.  1771. 

5)  Manuskript,  förvaradt  i  Upsala  Universitets  Bibliotek. 

6)  Lundberg.  R.,  de  febre  intermitt  qvart    Ups.  1741. 


142 

under  vårt  ftmnes  behandling  framställa  dg,  ock  här  kunna  vinna 
belysning. 

För  år  1749  finnes  af  Linné  följande  anteckning:  "frossan  i  vår  ganska  säll- 
synt på  denna  ort  (Skåne),  fast  hon  gått  i  svang  i  Stockholm  nästan  mer  an  i 
mannaminne"1).  —  År  1760  var  enligt  Rosén  v.  Bosens  te  in  s)  en  ledsam  feber, 
som  slätade  med  tertian,  men  lindrig,  dock  envis,  i  Augusti  månad  gängse  bland 
hofbetjeningen  på  Drottningholm  och  ådrog  sig  Bosenstein  sjelf  frossa  der.  — 
1751  hösten  såväl  som  vintern  och  våren  derpå  (1752)  var  tertianfeber  ganska 
gångbar  uti  Jönköping  och  deromkring,  så  att  merendels  i  alla  hus  2,  3  eller  flere 
personer  deraf  voro  angripne1).  1752  i  Sept.  quartaner  gängse  i  Upsala4).  — 
1758.  Frossor  gängse,  esomoftast  lemnande  vattensot  efter  sig.  —  1754  Jan.  och 
Febr.  "gingo  quartaner  och  andra  frossor  här  och  der"  (i  landet);  Mars:  tertianer 
och  quartaner  voro  temligen  gångbara;  April:  nu  mera  gångbara;  Maj:  ännu  nå- 
got i  svang;  Aug.:  febr.  intermittentes  pernicios»  märktes  något  till ;  Oct.:  frossa 
nog  gångbar  i  Wermland;  Nov. :  frossor  höllo  ännu  uti5).  Quartanfrossa,  både  envis 
och  plågsam,  gick  i  Norrköping  1754 •;.  —  1755.  Annandagsfrossan  hördes  mycket 
nog  till  i  Kalmar  uti  April.  Maj:  frossor,  såsom  hvardags-  och  annandags- 
frossan,  voro  mycket  gängse  i  Kalmar ;  för  öfrigt  visade  6ig  frossan  här  och  der 
i  landet.  [I  Juni  i  Finland].  Sept. :  "quartaner  blefvo  nu  allmänna".  Oct.:  "tertianer 
och  quartaner  voro  allmänna"  (i  landet ;  uppgiften  gäller  dock  kanske  företrädesvis 
Stockholm).  Frossan  nog  gångbar  i  Wermland.  Dec. :  "tredjedagsfrossan  yppade 
sig  i  Kalmar  med  ledsamma  symptomer".  Enligt  uppgift  af  Solander  dogo 
detta  år  2  personer  i  Piteå  af  frossa').  —  1756.  Mars:  frossor  isynnerhet  lindriga 
tertianer  voro  så  i  början  som  under  hela  månadens  fortgång  mycket  gångbara9. 
April  likaså;  "hvarken  barn  eller  gammalt  folk  blefvo  från  dessa  frossor  undan- 
tagna". [Frossan  och  altan  började  i  Åbo  och  Björneborgs  län  att  gå  i  swang]. 
"Frossor  af  åtskillig  art  yppades  vid  denna  vårtid  i  Skåne  omkring  Malmö.  De 
voro  här  merendels  tertianer".  "Frossan,  quartana  och  tertiana,  blef  i  månadens 
början  allmän  i  Östergötland".  Maj :  tertianer  voro  jemväl  nu  allmänna 8).  Om 
våren  grasserade  en  elak  frossa  i  Göteborg  •;  [Aug. :  febris  intermitt.  cephalalgica 
i  Finland].  Sept.:  frossan  märktes  till  hela  månaden,  dock  sparsamt;  tertianer, 
quartaner.    Oct. :  frossor  mycket  gångbara  *).    I  Boslagen  (Wäddö  socken)  härjade 

1)  Linné,  C.  v.,  Skånska  Besan.     Sthlm  1761,  s.  151. 

2)  Bref  af  d.  18  Aug.  1750  till  Z.  Strandberg.    Manuskript,  förvarnat  i  Up- 
sala Universitets  Bibliotek. 

3)  Klase  i  Medicinal-Werkets  tilstånd,     Sthlm  1765,  s.  241. 

4)  Bosenstein,  Bref  af  d.  22  Sept.  1752  till  Z.  Strandberg.  Ups.  Univ.  Bibi. 

5)  Bergius,  P.  J.,  Gångbara  Sjukdomars  utrönande  för  år  1754.  Sthlm  1755. 
8.  4,  14,  19,  21,  31,  33,  39,  40  och  55. 

6)Hertzman,   Fr.,    HiBtorisk-statistisk   beskrifning  öfver   Norrköpings  stad,  I. 
Norrköp.  1866,  s.  309. 

7)  Bergius,  P.  J.,    Gångb.  Sjukd.  för  år  1755.     Sthlm  1756,  s.  31,  34,  38, 
44,  89,  95,  109  och  110. 

8)  Bergius,  P.  J.,  Gångb.  Sjukd.  för  år  1756.    Sthlm  1758,  sidd.  24,  30,  33, 
35,  37,  40,  56,  60,  74. 

9)  Westman  i  Provincial-Doctorernes  Berättels.    Sthlm  1761,  s.  73. 


143 

ftfren  frossan f).  — 1757  grasserade  frossan  på  nom  delen  af  Öland  gaiiaka  starkt,  så 
att  intet  hushåll  var  fritt  (Wahlbom).  [Våren  och  hösten  nog  allmänna  i  Nerpia 
och  Lappfjerds  socknar  i  Österbotten  (Hast)].  I  Göteborg  inf  anno  sig  på  våren 
frossor,  både  hvar-  och  hvarannandags  (Westman).  I  Jönköping  malign  ter- 
tianfebei  1757  och  1758  (Wåhlin).  —1768  frossor  allmänna  i  Göteborg  (West- 
man).   Frossan  gick  mycket  detta  år  hos  folket  i  Björksäters  församling.  — 

1759  omkring  Mariestad  och  i  Fredsberg,  på  Säby  i  Hasled  (B  rodd),  i  Stockholm.  — 

1760  om  våren  blefvo  frossorna  i  Göteborg  mycket  svåra  (Westman).  Frossor 
gängse  i  Wermland  dessa  år  enligt  Hamn  er  in.  —  1761  frossor  i  Göteborg 
(Westman).  I  Maj  angrep  tertiana  åtskilliga  personer  i  Wenersborg  (Gedner). 
1  Kalmar  län  på  våren  ej  synnerligen  allmänna,  på  hösten  qnotidian  och  tertian 
(Wahlbom).  Mot  slutet  af  Sept  och  i  Oct.  infunno  sig  quartaner  i  Norrköping 
till  stort  antal.  —  1762  mot  vintern  annandagsfrossor  i  Norrköping,  quartaner 
mera  sällsynta  än  det  förra  året  (H idé  en).  —  1768.  Febr.  en  besynnerlig  tertian 

i  Kalmar  län;  Mars,  April:  tertian  och  andra  frossor  visade  sig  mycket  ännu 

(Wahlbom).    Quartana  sällsynta  i  Norrköping fHidéen)9). 

1764.  Febr.:  "quartan  började  att  visa  sig  i  Kalmar  län;  den  var  ännu  mycket 
masquerad";  Mars— Maj:  "utom  den  förut  omtalda  quartanen  begynte  ock  tertian 
att  blifva  allmän,  dock  alltid  masquerad".  Juni — Aug. :  den  allmännaste  febern  var 
nu  quartan.    Hösten  "visade  sig  föga  annan  epidemi  än  frossor  och  mestadels  quar- 
taner9 (Wahlbom).    I  Norrköping  hade  vårtiden  med   sig  tertianer,  på  hösten 
hördes  ej  så  stort  af  andra  sjukdomar  än  dubbla  och  enkla  quartaner  (Hidéen)2). 
Qnae  hac  in  urbe  (Upsalia?)  et  in  vicinia  ac  regionibus  finitimis  anni  pneteriti  autumno 
incipiente  mense  nempe  Augusto  et  Septembri  passim  occurerunt,  f  ebres  intermit- 
tentes  mali   moris  lethargic®  interdum  fuerunt3).  —  1765.  I  Kalmar  län  under 
våren  "frossan  allmännare  än  någonsin  tillförene"  *),  hvarom  på  annat  ställe  säges: 
"frossorna  blefvo  från  medio  Martii  rätt  allmänna  och  af  alla  slag,  samt  både  hos 
gamla  och  unga;  quartan  hade  visat  sig  hela  vintern  mer  och  mindre";   och  för 
Juni  månad:  "frossan,  både  tertian  och  quartan,  visade  sig  väl  ännu,  dock  ej  så 
allmänt"   (Wahlbom).    Från  Jönköpings  län  rapporteras  för  samma  år:  "fross- 
febrar  hela  Mars  månad  gängse  både  i  stad  och  på  land";  och  för  April:  "frossor 
gingo  här  och  der"  (Wåhlin).    Från   östra  bergslagen  i  Dalame  skrifves  för 
September:   man  såg  äfven  höstfrossor  både  legitim»  och  partiales  nu  insmyga 
sig  (Blom).  —  1766.  Frossor  hördes  mycket  af  vid  Febr.  månads  slut  (i  Jön- 
köpings län);  April:  frossor,  mest  tertianer  visade  sig  här  och -der,  dock  temligen 
mycket  och  förbyttes  ibland  i  qnotidian  (Wåhlin;.    Mars  (från  Hedemora  di- 
strikt):  frossor  förspordes  här  och  der;  Maj:  tertianer  och  quartaner  förekommo 
då  och  då  bland  allmogen;  Sept.:   en  del  föllo  i  frossan  (Blom).  Kalmar  län: 
uti  Maj  tertian  mera  allmän;  densamma  visade  sig  ock  sparsammare  uti  Juni  och 
något    uti  Juli;  i  Sept.  och  Oct.  gingo  quartan  och  tertian  sporadice;   No  v., 
Dec:  tertian  och  quartan  voro  val  efter  vanligheten  ej  sällsamma  denna  tiden* 


1)  Medicinal-Werkets  Tilstånd,    Sthlm  1765.    Företalet. 

2)  Prov.-Doctorernes  Berättelser.  Sthlm  1761.  Hamneri n,  8.  2;  Wåhlin, 
s.  31;  Wahlbom,  s.  45;  Hast,  b.  68;  Westman,  s.  74—76.  —  Med.-Werk.  Til- 
stånd. Sthlm  1765.  Gedner,  s.  74;  Brodd,  s.  101  Wahlbom,  189,  199,  208— 
211,  217  —  220,  226;  Hidéen,  296,  299. 

3)  Auri  villin  8,  S.,  de  febr.  interna,  malign.    Ups.  1765,  p.  13. 


144 

men  dock  i  anseende  till  den  behagliga  hfoten  ej  så  allmänna  tom  forr  (Wahlbom). 
Ganska  svåra  höstfrossor  nppkommo  uti  Oct  månad  på  en  herrgård  i  Westerums) 
socken,  hvilken  vid  saltsjön  ar  belägen  (Faze).  —  1767  i  Maj  visade  sig  frossan 
uti  Husby  pastorat  i  Dalarne  (Blom).  I  Februari  gick  quartan  i  Kalmar  län 
sporadice,  i  Mars  och  April  förekom  tertian,  i  Maj  blerVo  frossor  ganska  allmänna. 
Intricata  och  violenta  frossfebrar,  mest  tertianer,  visade  sig  från  medio  Aprilis  och 
framgent  i  Jönköping  och  trakten  deromkring  (Wåhlin);  uti  Sept.  och  Octob. 
voro  frossor  i  Västerviks  distrikt  rått  svåra  (Faie).  — 1768.  Om  våren  voro  lin- 
driga intermittenta  febrar  något  gångbara  på  Gottland  (Hjorth).  Frossor  före- 
kommo  uti  Oct.  och  Nov.  i  Westerviks  distrikt  (Faze)  samt  i  Kalmartrakten 
sporadice  (Wahlbom)  *)• 

1772.  I  Hedemora  distr.  April:  febres  intennittentes  spararn-,  Maj:  febrisepi- 
demica  (typhus)  inträ  finem  mensis  evanuit,  sed  locum  ejus  occuparunt  intennit- 
tentes quotidians  atque  tertiansB  exquisit»;  Juni:  febres  in  term.  mult»;  Juli: 
febres  interm.  minuebantur;  Sept.:  paucissim»  quartan»;  Oct:  quartan»  aliquo- 
ties.  —  1778.  Sept.:  tertian»  aliquot  autumnales  hoc  mense  proruperunt,  quas 
inter  tertiana  quoque  ezstitit  duplex1;.  Efter  1772  blef  frossan,  berättar  Faze, 
ganska  allmän  i  Carlskrona.  —  1776  vårdades  59  personer  för  frossfebrar  på  Sera- 
phimer-Lazarettet  i  Stockholm;  derifrån  meddelar  Lenngrens)för  detta  år  tvenne 
fall  af  tertian  frossa  med  hastig  död.  [Joh.  Haartman  säger,  att  frossor  sällan 
varit  så  allmänna  och  så  svåra  i  Åbo  län  och  annorstädes  som  åren  1774,  1775 
och  1776 4)].  —  1777  besynnerlig  frossa  gångbar  (sannolikt  i  Östergötland*).  — 
1780.  Tertiana  vårtiden  här  och  der  i  Upsala  län  gängse  *).  —  1781.  Jan.  och 
Febr.:  quartaner,  som  i  Stockholm  icke  voro  sällsynta,  förhöllo  sig  rätt  envisa; 
Mars:  annandagsfrossor  började  blifva  mer  gängse  än  quartaner,  som  de  förra  må- 
naderna varit  så  envisa;  hösten  mest  quartaner7).  —  1782.  Jan.— Mars:  sjukdo- 
marna i  Stockholm  dessa  trenne  månader  harva  mest  varit  recidiver  af  de  för- 
lidne  höst  gängse  frossor;  Oct.-Dec. :  intermittenta  febrar  förekommo  sparsamt8). 
—  1784.  April—Juni:  intermittenta  febrar  temligen  allmänna.  April  och  Maj: 
tertiana  simplex  och  dupplex  visade  sig  i  Upsala  stad,  dock  sparsamt.  Vårfrossor 
allmänna  på  Drottningholm  •).  —  1785.  frossfebrar  voro  på  våren  nog  allmänna  på 
Drottningholm 10).  -  1786  i  Mars  blefvo  frossor,  som  under  vintermånaderna  icke 
hörts  af,   allmännare  i  Eskilstuna  ").    Vårtiden  begynte  frossan  blifva  gångbar  i 


1)  Med.-Werk.#  Tillstånd.  Stblm  1769.  Wahlbom,  sidd.  57,  65,  76,  78,  och 
84;  Wåhlin,  sidd.  140,  148,  152  och  167;  Blom,  sidd.  2,  6,  8,  16,  26;  Faxe. 
sidd.  254,  261,  270;  Hjorth,  sid.  471. 

2)  Blojm,  Observ.  de  aöre  etc.  Acta  Med.  Suec.     Ups.  1783,  8.  441—474. 

3)  Le nn gren,  P.  F.,  i  K.  Vet-Akad.  Handl.  L  1776. 

4)  Haartman,  J..  K.  Vet-Akad.  Handl.  f.  1781. 

5)  Botemedel  för  Bödsoten  samt  den  i  år  gångbara  besynnerliga  Frissan  etc 
Norrköping  1777. 

6)  Halenias,  Ämbetsrelation  i  Läk.  och  Naturf.  I.  b.  154. 
7j  Läk.  o.  Naturf.  L,  s.   126,  366;  III,  s.  163. 

8)  ib.,  IH,  s.   198,  IV.  s.  37 

9)  ib.,  V.  s.  312,  Halenius,  ib.,  VI,  s.  196;  Hedin,  ib.,  VIII,  s.  178. 

10)  Hedin,  ib.,  VIII,  s.  185. 

11)  Tengmalm,  ib.,  IX,  21. 


145 

Carlskrona ').  —  1787  Mars :  förrän  nu  hade  ej  frossor  hörts  utaf  (i  Stockholm), 
men  de  voro  rätt  drägliga1).  Vid  slutet  af  Sept.  och  början  af  Oct.  började 
bland  bättre  folk  (i  Halland)  yttra  sig  en  quartan  af  en  ganska  elak  art8).  — 
1789.  Redan  i  Jan.  månad  började  frossan  visa  sig  omkring  Carlstad  och  blef  i  slutet 
af  April  nog  allmän4).  Sjukdomarne  första  qvartalet  i  Stockholm  hafVa  mest  varit 
interm.  febrar,  andra  qvartalet  envisa  intermittenta  febrar.  Under  våren  voro  in- 
term.  febrar  och  deribland  tertiana  näst  rötfebern  mest  gängse  bland  trupperna  i 
Marstrand  och  Warberg6).  —  1790  i  Stockholm  intermittenta  och  remittenta 
febrar  under  första  halfaret.  I  Juli  månad  började  de  envisa  intermittenta  feb- 
rarne  minskas  6).  Från  Helgerums  bruk  (söder  om  Westervik  vid  hafskusten)  skref 
Ståhl  i  bref  af  den  22  Maj  detta  år:  frossor  af  olika  typer  äro  här  de  allmän- 
naste och  svåraste  sjukdomar  7).  I  Carlskrona  började  frossor  tidigt  på  våren  upp- 
träda; "då  flottan  den  30  April  afseglade,  räknades  ej  mera(?)  än  1368  sjuka  å 
sjukhusen,  hvaraf  ingen  enda  var  af  förra  årets  sjukdom  besvärad,  utan  af  vanliga 
vår-  och  intermittenta  febrarr  8).  —  1792.  Intermittenta  febrar  voro  detta  år  på 
våren  lindriga  och  forekommo  på  hösten  sparsamt  i  Stockholm  *). 

1798  frossfebrarne  på  hösten  både  många  och  rebellske  på  Brottningholm 
och  i  Svartsjö  län  10).  —  1794 !l).  Bland  gångbara  sjukdomar  i  Stockholm  nämnas  för 
första  qvartalet  intermittenta  febrar,  för  andra  qvartalet  envisa  intermitt.  febrar 
samt  för  tredje  qvartalet  remitterande  och  maligne,  men  mest  intermitt.  febrar. 
Från  Halmstads  distrikt  rapporteras:  intermittenta  febrar  grasserade  i  Oct.  och  Nov. 
(Westberg);  från  Uddevalla  distrikt:  frossa  angrep  om  våren  en  och  annan  per- 
son (Levén),  och  från  Linköpings  distrikt:  sent  på  hösten  (1794)  afstannade  de 
remittenta  febrame,   då  intermitt.   intogo  deras   ställe,  och  hafva  tertianer  och 
quartaner  alltsedan  varit  mycket  gångbara  (Lodin,  berättelse  af  den  30  Ja- 
nuari 1796).  —  1796  w)  Upsala  distrikt:  frossor,  quotidianer  och  tertianer,  hafva 
vårtiden  varit  nog  gängse  både  här  i  staden  och  på  landet.    De  blefvo  allt  svå- 
rare och  stannade  hos  en  och  annan  efter  flere  veckors  förlopp  i  vattusot  (Hale- 
nius).   Östergötland:  frossan,  som  kring  Wadstena  är  en  mindre  vanlig  sjukdom, 
angrep  på  våren  många  både  af  allmoge  och  ståndspersoner.    Mot  midsommar- 
tiden blef  åter  nästan  öfverallt  tillståndet  helsosamt  (Acharius).    Westergöt- 


1)  Faxe,  Vet.-Akad.  Handl.  1787,  s.  217;  Läk.  o,  Naturf.,  XII,  s.  158. 

2)  Läk.  o.  Naturf.,  IX,  s.  24. 

3)  Westberg,  ib.,  VIII,  s.  289. 

4)  Högberg,  ib.  XIV,  s.  43. 

5)  Läk.  o.  Naturf.,  X,  sidd.  92,  159.     Gestrick,  ib.,  X,  8.  145. 

6)  ib.,  X,  s.  320-325. 

7)  ib.,  X,  8.  349.    Ståhl  hade  samma  år  tillträdt  denna  läkarebefattning,  hvar- 
före  uppgiften  väl  närmast  gäller  våren  1790. 

8)  Faxe,  Läk.  o.  Naturf.,  XII,  sidd.  137,  158. 

9)  Läk.  o.  naturf.,  XI,  sidd.  69,  191. 

10)  Hedin,  Vetenskapshandlingar  för  Läkare  och  Fältskärer,  I,  i,  s,  23. 

11)  Läk.  o.  Naturf.,  XII,  8.  97:  Westberg,  b.  17;    Levén,  s.  321;   Lodin, 
B.  182. 

12)  ib.,  XII  Halenius,  s.  265;  Acharius,  s.  284 ;  Hultman,  8.273;  Flo- 
din, 8.  178;  Westberg,  8.  168;  Björnlund,  b.  253. 


146 

land:  farsoter  hafVa,  sä  vidt  jag  kunnat  ftropörja,  inga  andra  varit  än  några  fross- 
febrar  här  och  der  spridda  (Hn  It  man  för  Weneroborgs  distrikt).  Frossor  fingo 
några  uti  Augusti  månad;  de  voro  långsamma  och  svåra  att  öfvervinna  (Flodin 
för  Borås  distrikt).  Halland:  i  April  och  Maj  voro  intermitt.  febr.  nog  allmänna 
(Westberg).  [Från  Björneborgs  län  i  Finland:  frossor  förspordes  här  och  der 
närmare  åt  skären  samt  äfven  i  Wessilaz  socken,  längre  upp  i  länet  belägen, 
hvarest  den  i  tre  år  å  rad  sommartiden  varit  utbredd,  ehuru  ej  i  andra  sock- 
nar uppe  i  länet.  Dessa  frossor  upphörde  frampå  sommaren  (Björn lund)]. 
—  1796  V  Upsala  distrikt:  frossor  häfta  vårtiden  varit  gängse  både  i  staden  och 
på  landet,  hos  några  lindriga  nog  och  temligen  lätt  öfvervunna,  men  åter  hos 
andra  mycket  svåra,  långsamma  och  recidiverande  (Halenius).  [Björneborgs 
län:  frossor  blefvo  nu  något  allmännare  än  på  några  år  tillförene  (Björn lund;]. 
Från  Aug.  1796  till  Mars  1798  förekommo  alls  inga  frossor  i  Arboga  (Z et- 
terman). 

1798  s).  Upland:  "ifrån  slutet  af  Mars  och  till  början  af  Juni  var  den  sjuk- 
ligaste tiden  och  de  då  gångbaraste  sjukdomar  voro  pleuresier  och  tertianer.  I 
Juni  månads  början  tränades  äfven  tertianer.  I  Juli  månad  och  första  hälften  af 
Aug.  var  temligen  friskt,  men  emot  slutet  af  Aug.  och  i  Sept.  voro  tertianer 
gångbara.  Ingen  enda  quartan  har,  så  mycket  jag  vet,  denna  höst  varit  gängse" 
(Lönberg  för  Gimo  bruksläkaredistrikt).  Westmanland:  frossor  infunno  sig  ti- 
digt på  våren,  som  var  blid  och  varm  (Tengmalm).  Blekinge:  vid  vårtiden 
förmärktes  en  frossfeber  i  förening  med  en  biliös  feber  (Bumberg  för  Carls- 
hamn).  [Frossor  förspordes  på  åtskilliga  ställen  såsom  utåt  skären  och  omkring' 
Björneborg  (Björnlund)].  —  1799  3)  Upland:  frossan  gängse  vårtiden  (Malmberg 
för  Löfsta  bruksläkaredistrikt).  Södermanland:  under  våren  visade  sig  tertianer, 
som  i  Maj  voro  mycket  gallaktiga;  frampå  sommaren  voro  de  det  mindre  ( San- 
din s  för  Willåtinge  distrikt).  I  början  af  året  gingo  frossfebrar.  Intermittenta 
febrar  af  elak  art  visade  sig  i  slutet  af  året  (Ekelund  för  Nyköpings  distrikt). 
Westmanland:  frossor  inställde  sig  ovanligt  tidigt  på  våren  och  voro  allmänna; 
i  April  fortforo  frossor  (Tengmalm);  Mars— Maj:  intermitt.  febrar  (Dahlberg 
för  Westerås  distrikt).  Östergotland:  tertianer  och  quartaner  harva  ej  heller  va- 
rit sällsynta,  rätt  envisa  (Ståhlbom  för  Åtvidabergs  distrikt).  Westergötland: 
frossor  voro  bland  allmogen  förlidne  våta  sommar  och  höst  ganska  allmänna 
(Odhelius  för  Sköfde  distrikt  d.  28  Febr.  1800).  Halland:  i  Mars  inställde  sig 
annandagsfrossor,  som  snart  försatte  kroppen  uti  ett  vattusigtigt  tillstånd.  April: 
tertianer  fortforo.  Maj:  frossor  gingo  nu  allmänt.  Juni:  frossor  visade  sig  något. 
Aug.— Okt.:  frossor  nog  allmänna  (West  b  er  g  för  Halmstads  distrikt);  från 
Kungsbacka  distrikt  skrefs  deremot:  intermitt.  febrar  voro  sällsynta.  Jag  skötte 
9  sådane  sjuke,  hvaraf  7  hade  tertianer  och  2  quotidianer  (Landberg).  Blekinge: 


\)  Läk.  o.  Natarf.,  XIII:  Halenius,  8.  76;  Björnland,  b.  54;  Zetterman, 
arab.  f.  1797  i  Sondh.-Coll.  Arkiv. 

2)  Läk,  o.  Naturf.,  XIII:  Lönberg,  s.  153;  Björnland,  s.  216;  ib.  XIV:  Teng- 
malm, s.  268;  Ramberg,  s.  241. 

S)  Malmberg,  M.,  Sandias,  J.,  Ekelund,  J.  M.,  Ståhlbom,  G.  £., 
Odhelius,  E.,  Westberg,  J.  L.,  Årsberättelser  f.  1798  i  Sundh.-Collegii  Arkiv. 
—  Lak.  o.  Natarf.,  XIV:  Tengmalm,  8.  169;  Dahlberg,  s.  64:  Ekelund, 
9,  306    Landberg,  s.  72;   ib.,  XIII:  Sjöborg,  s.  228. 


147 

vårtiden  envisa  tertianer  (Sjöborg).  —  1800  *).    De  intermitt.  febrarne  fortsatte 
i   Nyköpings   distrikt   sin  gång  långt  in  på  1800  (Ekelund);   vid  vårens  bör- 
jan frossor  gångbara  i  Botkyrka  distrikt  (Lönberg);   i  Willåtinge  distrikt  der- 
emot  frossorna    mot  vanligheten  få  (Sundins).    Från  Arboga  meddelas  likale- 
des, att  frossor  detta  år  voro  sällsyntare  än  vanligt  (Zetherman).   Från  Wexiö 
skrifves:  under  första  halfåret  visade  sig  frossor  här  och  der  i  länet  (Petersson). 
Från  Kungsbacka  omtalas  5  fall  af  vårfrossor  (Landberg)  och  i  Torneå  distrikt 
iakttogos  3  fall  under  sommaren  (Nordblad).  —  1801 a).  Botkyrka  distrikt  i  Sö- 
dertörn:   frossor  voro  denna  vår  sällsynta  (Lönberg).    Åtvidaberg:  våren  var 
åtföljd   af  intermittenta  febrar  (Keventer).    Uddevalla:   i  Maj  och  Juni  upp- 
kommo  under  regnaktig  väderlek  frossor,  som  här  äro  mycket  sällsynta.    De  voro 
något  envisa  (Levén).  —  1802 3).  Upsala  distrikt:  på  få  ställen  visade  sig  vid 
vårens   början  intermittenta  febrar  (Sommelius).     Nyköpings  distrikt:   emot 
hösten  inställde  sig  frossor,  ehuru  icke  svåra  (Ekelund;.    Philipstads  distrikt: 
straxt  efter  nyåret  var  en  febris  intermitt.  partialis  nog  allmän  (Lundmark). 
Malmö  distrikt:  intermitt.  febrar  hafva  isynnerhet  grasserat  kring  Lund  och  Malmö 
(Wejlander).  —  1803 4).   Wexiö:  frossor,  som  i  medlet  af  1790-talet  voro  här 
ovanligt  allmänna,  hafva  nu  försvunnit  ända  till  namnet  (Petersson).    Lindes- 
berg: frossor  äro  ganska  sällsynta  (Opphoff). 

De  här  samlade,  alltför  fragmentariska  notiserna  angifva  såle- 
des en  frossperiod  såsom  redan  år  1749  börjad,  hvilken  sedan  under 
åtskilliga  vexlingar  synes  hafva  fortvarat  till  omkring  år  1760  eller 
kanske  rättare  ända  till  år  1768.  De  tidigaste  underrättelser,  vi  ega, 
om  frossepidemierna  under  denna  period  (1749—68)  afse  Stockholm 
och  dess  omgifhingar,  hvarifrån  farsoten  synes  hafva  utbredt  sig  vida 
i  landet.  För  år  1756  t.  ex.  omtalas  hon  icke  endast  från  Stock- 
holm med  dess  omgifhingar  samt  Koslagen,  utan  äfven  från  Öster- 
götland, Skåne  och  Göteborg,  äfvensom  vissa  delar  af  Finland; 
åren  1757  och  1758  dessutom  från  Öland,  Jönköpings  län,  Wester- 
götland  och  Wermland.  En  minskning  i  frossans  freqvens  synes  i 
böljan  af  1760-talet  hafva  egt  rum,  men  år  1764  möter  oss  åter  en 
exacerbation  isynnerhet  vid  östersjökusten  (Kalmar  och  Linköpings 
län);  1765—67  besöker  frossan  äfven  Jönköpings  län  och  Dalarne, 
slutligen  år  1768  jemväl  Göttland. 

Huruvida  frossans  uppträdande  åren  1772—77  i  Dalarne,  Carls- 
krona, Finland,  Östergötland  o.  a.  stått  i  något  sammanhang  med 


1)  Lftk.  o.  Naturf.,  XIV:  Ekelund,  8.  306;  Lönberg,  s.  352;  Sandias, 
B.  31;  Zetherman,  8.  138;  Petersson,  8.  176;  Landberg,  8.  145.  —  No'rd- 
blad,  C,   Embetsberfttt.  i  Sundb.-Coll.  Archiv. 

2)  Lftk.  o.  Naturf.  XV:  Lön  berg,  s.  45;   Keventer,  8.  228;  Levén,  8.  16# 

3)  Lftk.  o.  Naturf.,  XV:  Sommelius,  s.  51;  Ekelund,  b.  97;  Lundmark, 
b.  111;  Wejlander,  8.  31. 

4)  Lftk.  o.  Natorf.  XV:  Petersson,  s.  818;  Opphoff,  s.  804. 

18 


148 

den  nyssnämnda  periodens  epidemier,  låter  ej  bestämma  sig,  enär 
notiser  för  de  mellanliggande  aren  saknas. 

Hvilken  utbredning  frossorna  aren  1778—90  haft  i  landet,  kan 
ej  heller  af  de  befintliga  underrättelserna  afgöras.  Man  ser  dock, 
att  frossan  några  af  dessa  år  förekommit  ganska  allmänt  åtminstone 
i  Stockholm  och  några  andra  trakter  kring  Mälaren,  samt  att  hon 
åren  1789—90  samtidigt  med  epidemisk  freqvens  i  Stockholm,  Werm- 
land  och  Kalmar  län  äfven  uppträdt  epidemiskt  bland  militären  å 
flere  från  frossa  vanligen  fredade  orter  såsom  Marstrand,  Warberg 
och  Carlskrona. 

Åren  1794—99  bilda  äfven  en  frossperiod.  Några  af  dessa  år 
finna  vi  sjukdomen  ganska  allmänt  spridd  i  landet  å  orter,  der  han 
blott  såsom  farsot  plägar  visa  sig,  så  i  Halland,  Bohuslän  samt  vissa 
delar  af  Wester-  och  Östergötland.  Farsotens  gång  och  slutliga 
försvinnande  äro  oss  emellertid  ej  närmare  kända. 

Af  den  här  lemnade  öfversigten  af  de  till  vår  kunskap  komna 
frossepidemier,  som  före  innevarande  århundrade  öfvergått  Sverige, 
se  vi  sålunda,  att  något  verkligen  brukbart  material  för  bestäm- 
mandet af  epidemiernas  vanliga  uppkomstort  och  utbredning  i  landet 
icke  från  den  tiden  står  oss  till  buds,  om  än  det  ofvan  införda  ma- 
terialet för  åtskilliga  andra  frågor  befinnes  ganska  upplysande.  Men 
hvad  angår  senare  hälften  af  adertonde  seklet,  borde  dock  den  brist 
pä  fullständighet  och  kontinuitet,  som  i  läkarnes  berättelser  före- 
finnes ,  kunna  ersättas  af  presterskapets  i  Tabellverket  nedlagda  upp- 
gifter om  dödligheten  i  frossa  i  riket,  hvilken  statistik  för  de  års- 
serier,  för  hvilka  specificerade  dödsuppgifter  afgåfvos,  äro  fullstän- 
digt kontinuerliga.  Mortalitetsstatistik  för  en  sjukdom,  sådan  som 
frossan,  hvilken  i  de  flesta  fall  först  efter  långvariga  följdsjukdomar 
tager  en  dödlig  utgång,  blifver  dock  alltid  en  vansklig  sak,  isynnerhet 
då  den  upprättas  af  män,  som  sakna  medicinsk  bildning.  Utan  tvif- 
vel  är  också  ett  stort  antal,  ja,  kanske  flertalet  af  de  genom  frossa 
förorsakade  dödsfall  uti  ifrågavarande  statistik  upptaget  under  rubri- 
ken vattensot,  hvarunder  för  öfrigt  en  stor  mängd  genom  andra 
sjukdomar  vållade  dödsfall  måste  vara  inrymda.  Huru  dermed  än 
må  vara,  torde  man  dock  vara  skyldig  att  egna  äfven  denna  statistik 
någon  uppmärksamhet  i  betraktande  af  den  stora  lättheten  för  all- 
mänheten att  igenkänna  ifrågavarande  sjukdom  i  dess  vanligaste  for- 
mer och  detta  så  mycket  mer,  som  de  af  Tabellverket  angifoa  tider 
för  frossepidemierna  i  allmänhet  bestyrka  de  resultat,  till  hvilka  vi 


149 


genom  sammanställning  af  lfikarnes  uppgifter  ofvan  kommit.  Att 
kolumnerna  för  t.  ex.  Norrland,  Dalarne,  Gottland  och  Halland  en- 
dast angifva  mycket  enstaka  fall  af  frossor  kan  ej  heller  annat  än 
bekräfta  tillbörligheten  deraf ,  att  äfven  åt  denna  statistik  ett  visst 
värde  tillerkännes.  Såsom  för  de  olika  åren  sinsemellan  jemförliga 
och  derigenom  ungefärligen  marquerande  de  svårare  epidemierna  torde 
alltså  dessa  Tabellverkets  dödstal  kunna  användas 1). 

Med  hänsyn  härtill  och  till  jemförelse  med  hvad  ofvan  framställts 
angående  frossans  epidemiska  uppträdande  under  senare  hälften  af 
adertonde  århundradet ,  äfvensom  till  jemförelse  med  hvad  här  nedan 
med  stöd  af  läkarnes  rapporter  för  innevarande  sekel  kommer  att  i 
saken  sägas,  införa  vi  här  en  tabell  öfver 

dödligheten  i  frossa  i  Sverige  åren  1749-1820  samt  1861-18702). 


o 

Ar. 

Döde. 

o 

Ar. 

DOda 

c 

Ar. 

Döde.  |  År. 

Döde. 

o 

Ar. 

Döde. 

1749 

1208 

1766 

622 

1783 

794 

1800 

863 

1817 

546 

1750 

917 

1767 

739 

1784 

917 

1801 

399 

1818 

448 

1751 

1161 

1768 

394 

1785 

615 

1802 

444 

1819 

879 

1752 

891 

1769 

277 

1786 

633 

1803 

429 

1820 

1387 

1753 

1198 

1770 

237 

1787 

710 

1804 

399 

1754 

612 

1771 

360 

1788 

656 

1805 

616 

1755 

512 

1772 

464 

1789 

1089 

1806 

798 

1756 

825 

1773 

395 

1790 

1563 

1807 

461 

1861 

358 

1757 

2015 

1774 

746 

1791 

535 

1808 

897 

1862 

367 

1758 

3293 

1775 

1572 

1792 

553 

1809 

1684 

1863 

103 

1759 

1252 

1776 

3148 

1793 

683 

1810 

2038 

1864 

72 

1760 

1205 

1777 

3797 

1794 

1033 

1811 

1386 

1865 

49 

1761 

1028 

1778 

999 

1795 

1760 

1812 

3646 

1866 

54 

1762 

1188 

1779 

657 

1796 

718 

1813 

854 

1867 

43 

1763 

932 

1780 

1155 

1797 

690 

1814 

1017 

1868 

45 

1764 

1173 

1781 

1323 

1798 

745 

1815 

994 

1869 

64 

1765 

1056 

1782 

1390 

1799 

1121 

1816 

525 

1870 

37 

1)  Vi  ansluta  oss  sålunda  till  hvad  Willebrand  rörande  Tabellverkets  morta- 
litets-statistik  för  frossan  yttrat.  Rabbe  anse  vi  deremot  hafva  tillerkänt  denna 
statistik  genom  dess  användande  utan  reservation  och  tillräcklig  kontroll  frän  annat 
håll  ett  för  högt  värde.  Se  Willebrand,  K.  E.  v.,  Anteckningar  om  Malaria- 
epidemierna på  Åland  nnder  sednaste  århnndrade.  Helsingfors  1864.  —  Rabbe, 
F.  L,  Några  anteckningar  om  frossan  i  Finland,  samt  botemedlen  deremot.  Finska 
Läkare-Sällskapets  Handlingar  VI.     Helsingfors  1856—57.  ss.  185—216. 

2)  Denna  tabell  stöder  sig  för  åren  1749—1820  på  Tabellverkets  i  Statistiska 
Central-Byrån  förvarade  tabeller  samt  för  decenniet  1861—70  på  tab.  16  i  Statistiska 


150 

Inom  det  innevarande  århundradet  falla  5  perioder  för  frosaors 
mäktigare,  epidemiska  uppträdande.  Den  första  kan  sägas  omfatta 
åren  1805—15,  ehuru  de  allmännare  härjningarne  egentligen  endast 
tillhörde  åren  1808—12 1).  Beträffande  denna  periods  trenne  första 
år  (1805—07)  äro  Tära  källor  ännu  ofullständiga  och  om  de  tvenne 
före  dem  närmast  gående  åren  1803  och  1804  ega  vi  endast  ytterst 
få  notiser.  Periodens  början  ligger  således  inhöljd  i  mörker.  År 
1804  finna  vi  emellertid  frossan  gängse  i  Stockholmstrakten,  på 
Drottningholm  och  å  Svartsjölandet.  1805-1807  framträder  hon 
med  vida  större  mängd  fall  än  vanligt  å  landets  nästan  samtliga 
frossörter,  d.  v.  s.  utefter  östersjökusten  samt  i  omgifhingarne 
kring  de  stora  sjöarne  i  rikets  mellersta  del.  Men  först  1808  an- 
träder hon  vandringar  till  bygder,  som  eljest  äro  för  henne  främ- 
mande. Nu  börjar  hon  nämligen  härja  i  Strömstads  distrikt, 
hvarom  Marin  rapporterar:  "frossan,  som  aldrig  någonsin  till- 
förene  hvarken  varit  sedd  eller  känd  i  detta  distrikt,  var  under 
sommaren  mer  än  allmän  både  bland  allmoge  och  trupp".  "Frossor 
voro  mycket  gängse",  uppgifver  äfvenså  A  sch  an  från  samma  ort. 
Det  följande  året  (1809)  utbreder  hon  sig  vidare  öfrer  hela  vestra 
kusten  af  Sverige  åtminstone  ifrån  Norges  ned  till  Skånes  gräns. 
Å  Sahlgrenska  sjukhuset  i  Göteborg,  som  1808  emottog  endast  4  fross- 


Central-Byråns  nnderd.  berättelse  för  år  1870,  Stblm  1872,  sid.  25.  Till  och  med 
år  1800  äro  dödstalen  gemensamma  för  Sverige  och  Finland.  I  tabellerna  för  förra 
seklet  bir  kolumnen  öfverskriften :  frossa,  omväxlande  feber.  Under  de  tvenne 
första  decennierna  af  detta  sekel  lyder  rubriken:  frosse,  älta  med. eller  utan 
vattensvullnad.  Det  tredje  decenniets  statistik  sammanförer  "frossor  och  re- 
mittenta  febrar".  Men  enär  dessa  senare  ofta  äro  ganska  svåra  att  skilja  från 
andra  febersjukdomar,  och  enär  således  i  och  med  detta  rubricerande  en  alldeles  för 
stor  fordran  på  diagnostisk  förmåga  ställes  på  presterskapet  och  allmänheten,  måste 
de  under  sistnämnda  rubrik  lemnade  dödstal  anses  högst  opålitliga,  h vårföre  vi  ej 
heller  här  införa  dem.  Vi  anmärka  blott  att  de  ganska  starkt  angifva  den  1826 
börjande  frossperioden.  För  åren  1831—60  saknas  statistik  öfver  dödligheten  i  frossa 
i  Sverige. 

1)  Källorna  för  de  i  den  följande  framställningen  lemnade  uppgifter  äro  läkar- 
nes  i  Sundhets-Collegii  Arkiv  förvarade  em  betsberättelser.  Tyvärr  äro  åtskilliga  år- 
gångar af  dessa  berättelser  ganska  iukompletta.  Berättelserna  för  åren  1803,  1804, 
1807,  1817,  1820  och  1831  saknas  nästan  helt  och  hållet.  Några  återfinnas  dock  » 
Sv.  Läkaresällskapets  Bibliotek  bland  medicinal-rådet  Trafvenfelts  efterlemnade  pap- 
per. Utaf  några  andra  af  de  saknade  berättelserna  äro  utdrag  införda  i  Sv.  Läk.- 
Sällek.  Handlingar. 


151 

patienter,  giftes  detta  år  vård  åt  59  personer,  lidande  af  intermittens. 
Farsotens  uppträdande  i  Halland  omffirmäler  Westberg  med  dessa 
ord:  "intermittenta  febrar  gingo  öfver  hela  provinsen  som  en  gång- 
bar epidemi".  Äfven  i  Wadstena  distrikt  visa  de  sig  (Acharius). 
Dessutom  var  sjukdomen  dessa  år  såsom  vanligt  gängse  i  flere  trak- 
ter vid  Wenern  (Sundberg),  Hjelmaren  (Hedenström)  och  Mä- 
laren (Jacobi,  Sparrman,  Oadelius)  samt  å  östersjökusten, hvar- 
om  uppgifter  förefinnas  från  Kalmar  (A  ek  se  11),  Westervik 
(Palm),  Nyköping  (Sachlén),  Norrtelge  (Lunell)  och  Söder- 
hamn (Nordblad). 

För  år  1810  omtalas  frossa  märkvärdigt  nog  hvarken  från  Kal- 
mar eller  Westervik;  så  ej  heller  från  Norrtelge.  Provincialläkaren  i 
Kalmar  distrikt  Col Händer  uppgifter  till  och  med,  att  det  "i  April 
och  Maj  var  fullkomligt  friskt."  Så  mycket  svårare  härja  frossorna 
i  Nyköpings  distrikt,  der  de  hålla  i  sig  öfver  hela  sommaren  (Sach- 
lén), äfrensom  i  mellersta  låglandsbältet  enligt  uppgifter  från  Stock- 
holm (Trafvenfelt),  Enköpings  (Sommelius)  och  Arboga  di- 
strikt (Zetherman),  vestra  delen  af  Nerike  (Gerelius)  samt 
Wermland  (Lundmark).  Sina  vandringar  riktar  farsoten  äfven 
åt  de  inre  delarne  af  landet  och  börjar  hon  nu  i  dem  bestiga  så  väl 
den  södra  som  norra  landthöjden.  Från  Alingsås  distrikt  berättar  For- 
sell: "i  böljan  af  året  voro  i  synnerhet  intermittenta  febrar  gängse 
och  räckte  långt  in  på  sommaren."  Och  från  Ekesjö  och  Kisa  om- 
tala Olin  och  Landeberg  frossor  såsom  mer  eller  mindre  allmänt 
gängse.  "I  April*,  skrifver  Lundmark  från  Philipstad,  "började 
den  öfver  hela  Wermland  gångbara  intermittenta  febern  att  äfven 
visa  sig  på  flere  ställen  i  bergslagen,  som  eljest  plär  vara  fri  från 
frossor."  Och  Ström  från  Hedemora  distrikt:  "frossan,  en  i  denna 
ort  högst  sällsynt  sjukdom,  infann  sig  nu  ganska  allmänt." 

År  1811  återfinner  man  visserligen  farsoten  nästan  öfverallt,  der 
hon  året  förut  härjat,  dock  i  allmänhet  mycket  afmattad.  Ny  terrain 
har  hon  dock  äfven  nu  vunnit,  och  der  detta  lyckats,  söker  hon  att 
så  mycket  mer  taga  skadan  igen.  Sålunda  berättas  frossorna  detta 
år  i  Norrköping  vara  "så  allmänna  och  svåra,  att  man  knappt  finner 
medel  deremot"  (Noréus),  och  från  Oottland,  hvarest  af  de  när- 
mast föregående  åren  endast  året  1807  företett  några  fall  af  frossa, 
och hvarifrån sjukdomen  eljest  omtalats  såsom  "högst  sällsynt"  (Wall- 
berg 1809),  rapporteras  "intermittenta  febrar  hafva  alla  årstider 
öfversvämmat  landet  i  olika  former   af  qvotidianer,  tertianer  och  äf- 


152     . 

ven  qvartaner"  (Almquist).  I  Wisby  synas  de  likvål  först  emot 
hösten  hafva  vunnit  fäste.  Åfven  Öland  besökes  detta  är  af  farsoten 
(Aschan). 

Men  först  år  1812  är  det  farsoten  når  sin  största  utbredning. 
Nu   omtalas  hon   såsom   "en   ovanligt  svår  frossepidemi"  i  Blekinge 
(Sjöborg);  och  från  Norrbottens  provincialläkaredistrikt  i  andra  än- 
dan af  riket  rapporterar  Lange:   "vårfrossor,   annars   så  sällsynta 
här  i  norden,  voro  vid  vårtiden  för  ganska  många  besvärliga."    För 
öfrigt  omtalas  frossan  nu  såsom  ganska  allmän  i  såväl  de  östra  som 
vestra  kustprovinserna,   så  ock  i  de  inre  delarne  af  landet,  såväl  å 
orter,  för  hvilka  hon  var  en  gammal  bekant  som  ock  i  dem,  för  hvilka 
hon  helt  och  hållet  var  en  främling  och   en  sällspord  gäst.    Från 
Strömstads  distrikt  t.  ex.  berättas:   "de  intermittenta  febrarne  voro  i 
Mars,  April  och  Maj    så  allmänna,  att  visst  l/9  af  befolkningen  hade 
känning   deraf  (Landeberg);   och  från  Gefle  stad:  "frossor  gingo 
från  årets  början  ända  till  långt  inpå  sommaren  så  allmänt  och  med 
en  sådan  ihärdighet,  att  de  tillförene  aldrig  här  skola  hafva  förekom- 
mit sådana"  (Sparrman).     Från   Wadstena  meddelas»:  "under  årets 
första  hälft  fortforo  ännu   frossfebrar  att  liksom  föregående  året  vars 
ganska  allmänna  och  svåra  hos  alla  åldrar  och  folkklasser"  (Acha- 
rius).    Från  Lindesberg  skrifver  Malmgren:  "intermittenta  febrar, 
som  förr  sällan  förekommit  i  bergslagen,   voro  vid  detta  års  början 
nog  allmänna  och   kontinuerade   fast  i  aftagande  till  vårens  början." 
Likaså  Ström  från  Hedemora  m.  fl. 

Härmed  hade  dock  farsotens  herrskaremakt  nått  sin  höjd  och 
om  hon  också  ännu  under  1812—13  års  vinter  här  och  der  kunde 
bibehålla  väldet,  sjönk  dock  med  våren  hennes  betydelse  öfverallt. 
Åren  1814  och  1815  gingo  väl  flerestädes  efterdyningar  efter  de  fö- 
regående årens  stormar.  Men  de  enda,  som  erbjuda  större  intresse, 
äro  farsotens  uppträdande  på  Öland,  hvarifrån  frossorna  för  dessa 
år  äfvensom  för  det  följande  året  (1816)  rapporteras  såsom  "mycket 
allmänna"  (Kullberg),  vidare  hennes  utbredning  på  Gottland,  hvar- 
est  enligt  Tabellverket  183  personer  under  åren  1814  och  1815  af- 
ledo  af  frossa  och  slutligen  hennes  härjande  i  Norrbotten  år  1815, 
i  synnerhet  uti  Piteåtrakten,  hvarest  i  Öjeby  nära  100  personer  voro 
anfallna  (Lange). 

I  afvaktan  på  en  gynsam  tid  att  förnya  sitt  angrepp  iakttog  fros- 
san i  ännu  trenne  år  en  tillbakadragen  hållning.  Endast  från  några 
orter  i  södra  Sverige  (i  synnerhet  Engelholms  distrikt)  samt  vid  Öster- 
sjökusten (i  synnerhet  Kalmar  län,  Öland  och  Nyköpings  distr.)  rap- 


153 

porteras  hon  såsom  fortfarande  ganska  allmän.  I  Mälarens  och  We- 
nerns  omgifningar  förblef  hon  deremot  ända  till  1819—21  års  fross- 
period  jemförelsevis  sällsynt.  Våren  1819  möta  vi  henne  emellertid 
ej  blott  vid  östersjökusten  utan  äfven  i  mellersta  låglandsbältet  såsom 
en  allmänt  gängse  och  mycket  freqvent  sjukdom,  mångenstädes  iklädd 
remittent  drägt.  Göteborg  hemsökes  nu1).  Å  södra  landthöjden  vi- 
sar hon  sig  åtminstone  i  Wexiö  län  samt  i  Borås  distrikt  och  å  den 
norra  åtminstone  i  Philipstads  bergslag.  I  en  del  orter,  såsom  i 
Malmö  distr.  och  på  Gottland,  hade  hon  redan  uppträdt  i  Jan.  och 
Febr.,  ja,  i  Stockholm  och  några  andra  trakter  vid  Östersjön,  hade 
hennes  freqvens  och  spridning  redan  hösten  1818  betydligt  tilltagit2). 
Nedanstående  uppgift  på  antalet  sjuke  af  Stockholms  garnison,  som 
under  åren  1818 — 20  behandlades  för  intermittenta  febrar  inom  ka- 
sernerna, visar  detta,  hvad  Stockholm  beträffar,  och  gifver  för  öfrigt 
en  ungefarlig  föreställning  om  freqvensensvexlingar  de  ifrågavarande 
åren8).    För  1821  saknas  uppgift. 


1818 

1819 

1820 

Jan.— Mars 
April— Juni 
Juli— Sep  t. 
Oct—Dec. 

62 
180 
144 
232 

214 
483 
252 
528 

484 
991 
408 
347 

Summa 

618 

1,477 

2,230 

Under  åren  1820  och  1821  är  området  för  frossans  härjningar 
ungefår  detsamma  som  det  föregående  året,  men  hennes  freqvens  är 
större.  Endast  i  nordlig  riktning  finna  vi  henne  än  vidare  tränga 
fram.  Hösten  1819  visade  sig  frossan  nämligen  i  Sundsvallstrakten 
och  i  Norrbotten,  dock  endast  sporadiskt.  Sitt  häftiga  anfall  sparde 
hon  till  våren  1820.  Om  frossans  härjande  i  Norrbotten  detta  år 
berättar  oss  Waldenström:  "frossan  var  uti  Piteå  socken  förliden  vår 
(1820)  så  allmän,  att  allt  folket  uti  vissa  byar  deri  insjuknade,  så 
att  de  voro  nödsakade  att  lega  folk  från  andra  ställen  till  sitt  och 
kreaturens  vårdande.  I  Luleå  var  den  sällsynt"  4).  I  Nätra  distrikt 
i  Ångermanland  var  frossan  äfven  allmän  åren  1820  och  1821  (Has- 
se lh un).  Och  i  Dalarne  spridde  sig  frossan  det  sistnämnda  året 
ända  upp  till  Mora  och  Elfdalen  (J.  M.  Bergman). 

1)  Sv.  Läk.-Sällsk.  Handl.  VII,  bs.  64  o.  123. 

2)  ib.  VI,  sa.  53  o.  73. 

3)  Döbeln  J.  W.  v.,   Sjukförslag  från  Stockholms  Garnison.    St.  Lak.-S&llsk. 
Handl.  VI,  s.  20;  VII,  s.  28;  VIII,  s.  20. 

4)  Waldenström,  E.  M.,  Embetsberätt  Sv.  Läk.-Sällsk.  Handl.  VIII,  s.  82. 


154 

I  epidemiologiskt  hänseende  vore  det  upplysande  att  fä  den  ord- 
ning utrönt,  hvari  farsoten  denna  gång  i  landets  skilda  delar  afelu- 
tade  sina  härjningar.  De  notiser,  vi  frän  dessa  är  ega  i  behåll,  ftro 
emellertid  för  en  sådan  undersöknings  utförande  alltför  knapphändiga. 
Det  enda,  vi  kunna  anmärka,  är  att  frossan  i  Kalmar  län  först  upp- 
hörde utefter  kusten.  Åtminstone  var  detta  händelsen  i  Wimmerby 
distrikt.  Hanström  omtalar  nämligen  derifrån,  att  frossor  är  1821 
voro  sällsynta  i  skärgården,  men  deremot  "i  skogstrakterna  mer  all- 
männa än  vanligt* 

Efter  den  nu  omtalade  treårsperioden  försvann  frossan  som  far- 
sot åter  helt  och  hållet  från  skådeplatsen.     Under  åren  1822—25 
finner  man  henne,   märkvärdigt  nog,  nästan  endast  omnämnd  såsom 
mera  gängse  i  tvenne   af  vestra  kustens  läkaredistrikt,  nämligen  En- 
gelholms  (Wieslander)  och  Strömstads  (Landeberg),  under  det 
att   hon  från   de  mellanliggande  distrikten,  utgörande  hela  Halland 
och  södra  Bohuslän,  alls  icke  omtalas,  med  undantag  dock  för  Göte- 
borg, hvarest  enligt  Hagströmer  frossor  åren  1822  och  1823  voro 
de  allmännaste  sjukdomarne  bland  den  derstädes  stationerade  militä- 
ren1).   I  1825  års  berättelse  från   Bohusläns   södra  distrikt  skrifter 
också  Marin  uttryckligen:   "frossor  har  jag  på  flere  år  här  i  orten 
icke  blifvit  varse."     I  öfrigt  voro  de   i  landet  vida  sällsyntare  än 
vanligt. 

Men  nu  kom  det  i  frossans  historia  så  märkvärdiga  året  1826 
och  med  det  en  ny  frossperiod,  hvilken  fortvarade  till  sommaren  1832. 
Denna  gång  framträdde  frossan  redan  första  året  samtidigt  på  en 
mängd  skilda  orter,  hvaribland  flere,  som  eljest  pläga  af  frossan  försko- 
nas. I  slutet  på  sommaren  eller  under  hösten  började  nämligen  intermit- 
tenta  febrar  uppträda,  mångenstädes  föregångna  af  remittenta,  som  tyd- 
ligen äfvenledes  voro  af  malarianatur,  icke  endast  å  de  vanliga  frossör- 
terna såsom  längs  östra  kusten  från  Blekinge  till  Helsingland,  i  de 
provinser,  som  omgifva  Mälaren,  Hjelmaren  och  Venern  utan  äfren  i 
flere  andra  delar  af  landet  såsom  södra  Halland  (Westberg),  Skåne 
(Wieslander,  Mullern),  Wexiö  (Ekman)  samt  Wadstena  di- 
strikt (Sundholm).  De  remittenta  febrame  hade  å  flere  orter 
redan  i  slutet  af  Maj  tagit  sin  början  (Trafvenfelt),  i  Engelholms 
distr.  till  och  med  i  April  (Wieslander).  Flerestädes  nådde  malaria- 
farsoten redan  detta  år  en  sådan  freqvens,  att  nära  l/a  af  befolkningen 
värderas  hafra  blifvit  angripen  såsom  i  Otterstads  församling  på  Kål- 


1)  St.  L&k.-Handl.  X,  s.  87, 


155 

landsön,   så    äfven   å  Wenerns   kustland  inom   Wermland,  &   båda 
dessa  orter  under  såväl  intermittent  som  remittent  form.    På  Ornön 
i  Stockholms  skärgård  uppgifves  till  och  med   mera   än  halfva   folk- 
mängden  hafva  insjuknat1).     Den    remittent-gastriska   febern   skall 
enligt  Trafvenfelt  äfven  hafva  förekommit  i  Hernösands,  Jemtlands, 
Umeå  och  Norrbottens  län  uti  Nov.  och  Dec.  månader.    De  original- 
dokument,  hvarpå   denna  Trafvenfelts  uppgift  stöder  sig,  äro  ty- 
värr förkomna,  h vilket  så  mycket  mer  är  att  beklaga,   som  T.   icke 
ur   dem   lemnat  några  utdrag   om   sjukdomens  art.    Det  enda,  som 
meddelas,   är  att  febern  "på  sistnämnda  ställe  (Norrbottens  län)  var 
förenad  med  rheumatiska   symptomer".    En  utredning  af  frågan,  om 
den  varit  malaria  eller  ej,  skulle  dock  ega  mycket  intresse.  Ty  den  sena 
årstiden  äfvensom  den  omständigheten,  att  någon  frossa  ej  från  dessa 
orter  omtalas  hvarken  för  detta  års  höst,  ej  heller  för  den  efterföl- 
jande våren  —  med  undantag  af  4  fall  från  Luleå  för  våren  1827  — 
slutligen  uppgiften  om  Jemtlands  hemsökelse  göra  en  fullständigare  redo- 
görelse för  sjukdomens  art  nödvändig,  än  den,  som  ligger  i  begagnan- 
det af  samma  benämning,  som  å  andra  orter  tillades  en  malariafeber; 
detta  så  mycket  mer,   som    man  för  öfrigt  vet,   att  tyfoidfeber  vid 
nämnda  tid  var  gängse  i  Norrbotten  och  Jemtland. 

År  1827  befinnes  frossfallens  talrikhet  i  synnerhet  på  våren  ganska 
betydlig  å  samma  orter  som  det  föregående  årets  höst.  Förutom 
å  dessa  orter  utbreder  frossan  sig  nu  äfven  i  Skåne  samt  i  Dalarne 
ända  upp  till  Lima  (Ström)  och  Mora  (Trafvenfelt).  Äfven 
under  åren  1828  och  1829  fortfar  frossan  att  med  stor  freqvens  upp- 
träda och  än  vidare  utvidga  sitt  område.  Det  förstnämnda  året  in- 
finner hon  sig  nämligen  på  Gotland  (Fant)  och  Öland  (Brunius), 
äfvensom  hon  nu  visar  sig  i  Strömstads  distr.  (Landeberg).  Så- 
som prof  på  sjukdomens  allmännelighet  må  följande  meddelande  om 
förhållandet  i  Westerås  län  anföras.  Widberg  skrifver  derifrån  för 
1828:  "bland  gångbara  sjukdomar  här  i  länet  sistförflutne  år  intaga 
de  intermittenta  febrarne  obestridligt  första  rummet.  Under  de  mest 
ombytliga  atmosferiska  förhållanden  hafva  de,  alla  årstider  igenom, 
oaf brutet  fortfarit.  I  hvarenda  socken  i  länet  hafva  de  varit  all- 
männa och  knappast  gifves  det  något  enda  hus,  hvari  de  icke  inträngt." 
Om  frossan  i  Upsala  län   s.  å.   yttrar  också  Schultz:  "intermit- 


1)  Tra  fre  ii  fe  It   C,  Iakttagelser   rörande   de  gångbaraste  sjakdomarne  i  riket. 
8v.  Lak..S&llsk.  Handl.  XI,  sid.  251. 

14 


156 

tenta  febrar  hafva  liksom  under  föregående  år  utgjort  en  öfverallt 
herrskande  epidemi  för  alla  åldrar  och  vilkor."  1829  "gick  frossan 
sporadice  hela  året  igenom  uti  alla  församlingarna  (af  Luleå  distrikt) 
Lappmarkerna  undantagna",  underrättar  oss  Waldenström.  1830 
visade  hon  sig  till  och  med  i  Jemtland  samt  var  "under  loppet  af 
året  rådande  sjukdom"  i  Sunnerbo  hårad  i  vestra  delen  af  Småland, 
der  hon  eljest  sällan  gör  besök.  För  öfrigt  voro  hennes  krafter  detta  år 
i  ej  ringa  grad. försvagade.  Men  nu  samlar  hon  dem  åren  1831  och 
1832  till  ett  sista  förtvifladt  anfall.  Under  remittent  masque  finna 
vi  henne  nämligen  i  Augusti  och  September  1831  "gångbar  och  mycket 
allmån  öfver  hela  riket"1).  Sin  hos  oss  vanliga  intermittenta  form 
återtager  hon  likväl  snart  och  rasar  under  denna  form  våren  1832 
å  många  orter  skarpare  än  något  af  de  föregående  åren.  Härom 
skrifves  t.  ex.  från  Hallands  södra  distrikt:  "i  början  af  Mars 
infunno  sig  frossor,  hvilka  med  en  förundransvärd  hastighet  ut- 
bredde sig.  Antalet  af  frossor  ökades  med  hvar  enda  dag  och  under 
hela  sommaren  tillväxte  sjukdomen  beständigt,  men  då  den  kallare 
årstiden  inträdde  var  knappt  något  hus  i  staden  eller  på  landet,  der 
icke  flere  frosspatienter  lågo."  Och  från  Warberg:  "under  April, 
Maj  och  Juni  månader  voro  frossor  så  allmänt  gängse  i  de  socknar, 
som  äro  belägna  inom  ll/8  till  2  mils  afstånd  ifrån  hafvet,  att  utan 
öfverdrift  kan  antagas  det  intet  hushåll  fanns  inom  det  nämnda  om- 
fånget, som  icke  i  mer  eller  mindre  mån  hemsöktes  af  den  rådande 
epidemien"  (Westberg).  Från  Upsala :  "frossorna  utgjorde  en  all- 
män epidemi  öfver  hela  distriktet  särdeles  bland  den  arbetande  mas- 
san, så  att  på  många  ställen  i  ett  hushåll  af  10  personer  åtminstone 
7  å  8  deraf  voro  angripna"  (Schultz).  Hanström,  som  alltifrån 
1814  hade  bevittnat  frossans  härjningar  i  hennes  älsklingsort,  Kal- 
mar län,  skriiver  också:  "frossor  voro  med  uteslutande  af  andra  fe- 
berformer så  allmänna  såväl  i  städerna  som  på  landsbygden,  att  man 
sällan  erfarit  ett  dylikt  förhållande." 

Men  härmed  var  också  frossans  makt  bruten  och  det  så  full- 
ständigt, att  på  många  orter  under  de  närmast  följande  åren  knappt 
något  enda  fall  af  frossa  förekom.  Wessman  meddelar  sin  i  Lin- 
köpings distrikt  gjorda  iakttagelse  häröfver  med  följande  ord:  "i  och 
med  sommarsolståndet  (1832)  uppnådde  frossan  sin  akme  och  för- 
svann utan  någon  declinatio   morbi,   alldeles   som   om  hon  gifvit  sig 


1)  Trafrenfelt  C,  .Utdrag  af  sjukrapporter,  inkomna  till  Eongl.  Sundhet* 
Collegium  från  landsorterna  frän  och  med  ar  1836  till  och  med  ar  1831.  Sr. 
L&k.-Sällsk.  Handl.  XII.  b.  330. 


157 

utför  en  bottenlös  ftttestupa."     Detta  frossans  upphörande  inträdde 
emellertid  icke  samtidigt  i  alla  delar  af  landet.    Tidigast  förmärktes 
det  i  Mälarens  grannskap,  ty  der  hade  frossans  epidemiska  härjningar 
redan  med  1831  års  utgång  försvagats  eller  upphört,  såsom  synes  af  föl- 
jande  utdrag  ur  läkarnes   embetsberättelser.     För  Westerås  distrikt 
rapporterar  Widberg:  "frossfebrarne   voro   år   1832  lika  sällsynte, 
som  de  under  de  föregående   åren  varit  allmänna."    Från  Eskilstuna 
skrifver   Hartman   om    1832:    "frossorna,   som   utmärkte   de  förra 
åren,    hafva  nästan  alldeles   upphört  under   senare  hälften  af  året." 
Brandelius  berättar  om  sjukligheten  i  Stockholms  läns  södra  distrikt 
1832:    "de   intermittenta   febrarne   förekommo   redan  med  detta  års 
början  mera  sällan,  än  de  förut  på  flere  år  gjort  inom  detta  distrikt". 
I  de  från  sjön  mera  aflägsna  delarne  af  Mälareprovinserna  fortfor  far- 
soten emellertid  äfven  under  första  hälften  af  1832  att  våldsamt  rasa, 
så  i  Wingåker  enligt  Linderholm,   så  äfven  i  TJpsala  distr.  enligt 
hvad  Schultz's  ofvan  anförda  yttrande  visar.    Från  de  flesta  af  de 
vid  Östersjön  belägna  låkaredistrikten  saknas  uppgifter  för  detta  år, 
men  af  de,  som  förefinnas,  synes  det  sannolikt,  att  epidemien  äfven 
här  till  sin  intensitet  försvagades  tidigare  i  bygderna  närmast  hafvet, 
än  i  de  längre  inåt  landet  belägna.    För  en  sådan  uppfattning  talar  t. 
ex.  följande  yttrande  i  Högmans  rapport  från  Gestrikland  för  1832, 
jemfördt  med  hvad  vi  redan  haft  tillfälle  att  anföra  om  sjukligheten  i 
de  inre  delarne  af  landet.   Högman  skrifver :  "frossfebrar  voro  på  våren 
temligen  allmänna,  men  mindre  recidiverande  än  vanligt  utom  på  några 
kärrtrakter."    Frossans  ofvan  omnämnda  svåra  härjning  i  Wimmerby 
distrikt  våren  1832  tillhörde  också  enligt  Hanström  emot  vanlighe- 
ten "isynnerhet  skogstrakterna."  För  1833  blir  frossan  icke  ens  nämnd 
i  Hanströms  öfversigt  öfver  sjukligheten  i  Wimmerby  distrikt.   Och 
från  Kalmar  distrikt  omtalar  Ekman  henne  ej  heller  för  hafskusten; 
i  tvenne  uti  det  inre  af  landet  belägna  socknar,  Högsby  och  Långe- 
måla,  uppgifver  han  henne  deremot  såsom  gängse. 

De  orter,  i  h vilka  frossan  under  denna  period  längst  dröjde  qvar, 
voro,  märkvärdigt  nog,  några  landsdelar,  i  hvilka  hon  eljest  icke  plä- 
gar finna  trefnad,  nämligen  södra  landthöjden  och  vestra  kusten.  Men 
äfven  om  dessa  orter  gäller  hvad  vi  ofvan  anmärkt  om  landets  östra 
del,  nämligen  att  frossan  förr  upphörde  vid  hafskusten  ån  i  de  inre  de- 
larne af  landet.  I  olikhet  mot  förhållandet  å  Mälareprovinsernas,  Öster- 
götlands och  Kalmar  läns  kuststråckor,  fortfor  frossan  nämligen  å  ve- 
stra kusten,  åtminstone  å  en  del  deraf,  ännu  under  senare  hälften  af 
1832  att  skarpt  härja;   i  olikhet  mot  förhållandet  å  södra  landt- 


158 

hdjdcn  upphörde  deremet  frossans  grasserande  i  Göteborgstrakten  med 
detta  år.  Att  det  i  Halland  icke  ens  afbröts  af  den  kallare  årstidens 
inträde,  hafva  vi  redan  ofvan  låtit  Westberg  berätta  oss.  Och 
om  förhållandet  i  Göteborg  upplyser  följande  utdrag  ur  Göteborgs 
Läkaresällskaps  protokoll  för  d.  10  Jan.  1850:  "frossfebrar,  som  förr 
voro  mycket  allmänna  och  talrika,  upphörde  helt  och  hållet 
med  år  1832,  så  att  sedan  dess  knappast  ett  enda  fall  inträf- 
fade förr  än  1845"  (H.br.).  Hvad  de  inre  delarne  af  landet  beträffar, 
så  meddelar  Ed  gr  en,  att  frossfebrarne  ännu  1833  fortforo  att  härja 
i  Sköfde  och  omgifvande  landsbygd,  och  Ljungberg  uppgifver  det- 
samma för  Ekesjö  distrikt  (H.  br.).  Uppgifter  om,  att  frossan  intill  år 
1834  bibehållit  sig,  äro  för  öfrigt  lemnade  från  flere  läkare  i  dessa 
delar  af  landet. 

Det  lugn,  yi  sålunda  under  åren  1832  och  1833  sett  inträda  på 
det  område ,  der  farsoternas  stormiga  makter  drifva  sitt  spel ,  var 
dock  långt  ifrån  fullständigt,  trots  frossans  fullständiga  uteblifvande. 
Väldiga  vågor,  uppdrifiia  af  en  annan  vind,  börja  nu  häfva  sig.  De 
komma  från  östan.  Koleran  är  namnet  på  det  oväder,  som  upprör 
dem  och  1834  det  sorgligt  minnesrika  året,  då  denna  vårt  århundra- 
des skräck  för  första  gängen  rasar  i  Sveriges  bygder. 

Frossan  är  emellertid  för  flere  år  försvunnen.  Först  1839  iakt- 
tagas ett  stigande  i  frossfallens  talrikhet,  hvilket  dock  redan  året 
derpå  når  sin  höjd.  Frossan  framträder  dessa  år,  isynnerhet  1840,  å 
nästan  alla  för  frossa  kända  orter  i  landet;  i  Stockholm  och  vissa 
delar  af  de  hufvudstaden  omgifvande  landskapen  det  sistnämnda  året 
till  och  med  i  så  talrika  fall,  att  hon  der  med  skäl  betecknas  såsom 
epidemi.  Men  omedelbart  efter  1840  träder  hon  åter  för  några  år 
tillbaka.  År  1844  ökas  visserligen  hennes  freqvens  ej  obetydligt  å 
de  flesta  frossörterna  i  riket,  hvarjemte  enstaka  fall  äfven  iakttagas 
å  flere  vidt  skilda,  för  frossan  främmande  trakter  såsom  Landskrona, 
Hedemora,  Eättvik,  Östersund  och  Luleå;  men  det  oaktadt  begagnar 
hon  sig  ännu  det  följande  året  icke  af  sina  nyvunna  krafter,  hvar- 
för  man  kan  sätta  i  fråga,  om  hon  nu  ej  i  stället  obemärkt  samlar 
dem  för  att  med  så  mycket  större  framgång  kunna  år  1846  öppna 
sitt  nästa  härtåg.  Men  innan  vi  gå  att  följa  henne  under  detta,  vilja 
vi  omnämna  en  visserligen  icke  genom  intensitet  och  extensitet  bety- 
dande, men  icke  dess  mindre  och  just  på  grund  af  sin  ringa  utbred- 
ning, äfvensom  på  grund  af  ortens  nordliga  läge  särdeles  intresserik 
epidemi,  som  tillhörde  1833—45  års  intermezzo.  Den  förekom  år 
1838  i  Ånger manelfvens   dalsänkning,    h varom  ortens  läkare  Åker- 


159 

blom  sålunda  berättar:  "våren  och  sommaren  1838  utbredde  sig  fros- 
sorna  uppföre  Ångermanådalen  och  angrepo  ungefärligen  3%  af  be- 
folkningen på  en  utsträckning  af  circa  12  mil  uppåt  landet  ifrån  sjö- 
kusten".  I  de  embetsberättelser  från  andra  läkaredistrikt  i  riket,  som 
från  1838  finnas  i  behåll,  förekommer  alldeles  icke  någon  märkbart 
ökad  frossfreqvens  omtalad,  utan  är  tvärtom  sjukdomens  sällsynthet 
flere  gånger  uttryckligen  omnämnd.  Ifrån  Söderhamn  t.  ex.  rappor- 
terar Gellerstedt:  "af  de  förr  i  Söderhamn  så  gängse  .frossorna 
har  i  år  ej  något  enda  fall  yppats";  och  Schultz  från  Upsala:  "inter- 
mittenta  febrar  hafva  under  året  varit  sällsynta":  likaså  W  is  t  rand 
från  Sigtuna :  "frossor  hafva  högst  sparsamt  visat  sig".  Någon  större 
frossfreqvens  vid  Ångermanelfven  än  vanligt  finna  vi  sedermera  om- 
talad först  för  året  1845.  I  Åkerbloms  rapport  från  Sollefteå  distr. 
för  sistnämnda  år  läses:  "vid  vårens  annalkande  visade  sig  på  ett  enda 
ställe,  nämligen  Lo  sågverk,  tertian  frossa.  Omkring  50  personer 
voro  angripna". 

Den  frossperiod,  som  år  1846  tog  sin  början  och  utgör  den  fjerde 
perioden  för  frossornas  öfvervälde  i  Norden  under  detta  sekel,  ändade 
redan  år  1849.    Den  hade  således  ej  särdeles  lång  varaktighet,  men 
hann   dock  vinna  en  ganska  stor  utbredning,  och  företedde  för  öfrigt 
åtskilligt,  som  förtjenar  epideraiologens   synnerliga  uppmärksamhet. 
Första  året  eller  1846  års  vår  framträdde  frossan  med  större  freqvens 
än  vanligt  å  de  vanliga  frossörterna  vid  Sveriges  östra  kust  (dock  ej 
i  Nyköpings   distr.),  i  Mälareprovinserna  samt  i  några  delar  af  We- 
nerns  -omgifningar ,  åtminstone  i  Wenersborgs  och  Carlstads  distrikt, 
äfvensom  i  Frykdals   distrikt.    Dessutom  iakttogos  stänkfall  å  några 
andra,  vidt  skilda  orter  såsom  i  Landskrona,  Smedjebacken,  Eättviks, 
Luleå    distrikt.    Under  hösten  s.  å.  insjuknade   40   personer  i  Nor- 
bergs   distr.  af  frossa.    År  1847  uppträdde  farsoten  vidare  i  Hede- 
mora distr.  i  Dalarne,  i  Hellefors  och  Nora  distr.  af  Westmanland, 
i  Nyköpings  distr.,  i  Nerike  (Askersund),  i  Östergötland  (Söderköpings, 
Linköpings,  Åtvidabergs  distr.),  i  Jönköpings  län  (Wrigstads  distr.,  dock 
ej  i  Jönköpings  distr.),  i  Wexiö  län,  i  Westergötland  (Mariestads  och 
Borås  distr.),  i  Bohuslän  (Strömstads,   Orousts  distr.),  i  Kungsbacka 
distrikt  af  Halland,  det  enda  i  denna  provins,  som  under  denna  period 
anfalleö  af  farsoten,  slutligen  i  Skåne  (Christianstads,  Malmö,  Trelle- 
borgs  distrikt),  i  flere  af  dessa  orter  dock  endast  med  spridda  fall. 
För    år    1848    omtalas  frossan   från   ännu  flere    distrikt   i   de   nyss 
nämnda   landskapen,  dessutom  från  Gotland  samt  Skellefteå.    I  Lu- 
leå  hade  hon  förekommit  alla  dessa  trenne  år,  ehuru  temligen  spo- 


160 

radiskt.  Men  redan  i  och  med  detta  år  upphörde  hon  i  vissa  delar 
af  landet.  På  de  flesta  stållen  bibehöll  hon  sig  dock  ännu  under 
första  hälften  af  1849,  hvarefter  hon  åter  helt  och  hållet  försvann 
såsom  farsot. 

En  särskild  uppmärksamhet  förtjenar  frossan  i  Målaredalen  under 
denna  period.  Yi  hafva  nämnt,  att  hon  redan  första  årets  vår  fram- 
trädde i  åtskilliga  delar  af  de  Mälaren  omgifvande  provinserna, 
Nyköpings  distrikt  dock  undantaget,  ty  derifrån  rapporterades  hon 
först  för  1847.  I  Mälarens  närmaste  omgifhingar  inföll  farsotens 
häftigaste  grasserande  sist  nämnda  år.  Huru  svårt  detta  var,  derom 
kunna  t.  ex.  följande  yttranden  i  läkarnes  årsrapporter  för  det  ifråga- 
varande året  gifta  oss  en  föreställning.  Från  Enköpings  distrikt 
meddelar  Martin:  "ifrån  årets  böljan  (1847)  till  dess  slut  hafva 
frossor  nästan  uteslutande  tagit  läkarnes  tid  i  anspråk  och  jag  tror 
mig,  snart  sagdt,  kunna  påstå,  att  halfva  befolkningen  af  den  arbe- 
tande klassen  deraf  varit  angripen  åtminstone  uti  de  socknar,  som 
med  sina  låga  stränder  sträcka  sig  till  Mälaren";  och  B  are  k  från 
Bro  och  Håbo  distrikt:  "den  varmare  årstiden  lemnade  visserligen 
hopp,  att  denna  envisa  sjukdom  skulle,  om  ej  alldeles  upphöra,  åtmin- 
stone hejdas  i  sitt  lopp  eller  utträngas  af  någon  annan  epidemi. 
Sommaren  kom,  och  för  en  tid  tycktes  äfven  detta  hopp  besannas; 
men  frossepidemien  tyckes  blott  för  en  tid  hafva  hvilat  sig  för  att 
hemta  krafter  till  nya  härjningar,  ty  med  den  inträdande  höstkylan 
infann  sig  den  besvärliga  sjukdomen  i  ännu  svårare  grad  och  har 
alltsedau  oafbrutet  fortfarit,  så  att  det  ej  torde  vara  för  mycket  till- 
taget att  påstå  det  hälften  af  distriktets  personal  deraf  varit  angripen". 
Från  Sigtuna  distrikt  skrifver  Elisson  för  s.  å.:  "frossor  af  svårare 
•och  lindrigare  art,  hvilka  redan  mot  slutet  af  föregående  året  började 
visa  sig  mer  och  mer  allmänt,  tilltogo  så,  att  vid  vårtiden  knappast 
ett  hus  fanns,  der  ej  någon  led  deraf,  och  på  många  ställen  plågade 
frossan  hela  hushåll  såväl  unga  som  äldre".  —  Men  redan  det  föl- 
jande året  (1848)  var  frossfallens  talrikhet  i  dessa  trakter  förminskad. 
Med  slutet  af  sommaren  hade  frossans  farsotliga  betydelse  till  och 
med  alldeles  upphört  utan  att  år  1849  kunna  återvinnas.  Härom 
yttrar  Elisson  i  sin  berättelse  från  Sigtuna  för  1848:  "frossfebrarne, 
som  under  det  föregående  året  voro  så  allmänt  gängse,  blefvo  under 
årets  lopp  alltmera  sällsynta7';  och  i  den  för  1849:  "de  [jemförelsevis 
med  föregående  åren]  få  fall  af  frossa,  som  jag  haft  att  behandla, 
hafva  lätt  blifvit  botade  och  recidiv  förekommo  högst  sällan".  Från 
Enköping    berättar    Barck  om  1848:  "fram   på   sommaren   aftogo 


161 

frossorna  allt  mer  och  mer,  till  dess  de  i  Okt.  nästan  fullkomligt 
upphörde";  och  S  ti  eg  ler  om  1849:  "frossor  häfta,  ehuru  ej  särdeles 
talrikt,  förekommit  mest  på  vårsidan".  Om  förhållandet  i  Westerås 
distrikt  rapporterar  Widberg  för  1848:  "uti  större  delen  af  länet 
voro  frossor  sistlidna  år  epidemiskt  gängse  hela  våren  och  en  del  af 
sommaren,  hvarefter  de  nästan  helt  och  hållet  upphörde";  och  för 
1849:  "frossfebrar  förekommo  under  våren,  mera  sällan".  Och  från 
Torshälla  distr.  berättar  Bydberg  om  1848,  att  "frossorna,  som  före- 
gående året  härjade  epidemiskt",  på  våren  upphörde,  och  om  1849 
har  han  blott  att  för  Mars  omförmäla  "några  intermittenta  febrar  af 
lindrig  art  samt  kort  duration". 

Ett  märkligt  undantag  i  här  angifna  förhällande  för  Mälarens 
närmaste  omgifningar  utgör  Botkyrka  distrikt.  Här  härjade  nämligen 
farsoten  först  1849,  såsom  synes  af  följande  yttrande  i  Miltopés 
årsrapport:  "intermittenta  febrar  förekommo  under  åren  1847  och  1848, 
men  ej  i  någon  epidemisk  utbredning  utan  sporadiskt,  men  år  1849 
i  Jan.  och  Febr.  började  spridda  fall  att  visa  sig ,  och  mot  slutet  af 
April  herrskade  frossan  så  .allmänt,  att  fä  blefvo  förskonade  från 
den". 

I  de  längre  från  Mälaren  belägna  distrikten,  såväl  Södermanlands 
som  Uplands,  fortfor  farsoten  äfven  åren  1848  och  1849  med  föga 
förminskad  häftighet,  eller  nådde  hon  först  under  dessa  år  sin  högsta 
intensitet.  Från  Södermanland  inberättar  t.  ex.  Zetterstrand  för 
Malmköpings  (Willåtinge)  distr.  1849:  "i  Mars  började  intermittenta 
febrar  visa  sig,  blefvo  snart  mycket  allmänna  och  fortforo  in  i  Ok- 
tober". En  nästan  lika  lydande  uppgift  lemnar  han  äfven  om  året 
1848.  I  Klintbergs  berättelse  för  1849  från  Daga  distrikt  yttras: 
"med  Mars  började  som  vanligt  de  föregående  åren  de  intermittenta 
febrarne  att  epidemiskt  härja".  "Likvisst"  idllägges  det,  "var  freqvensen 
af  frossa  under  denna  vår  ej  så  stor  som  under  våren  1848".  Äf- 
venså  nämner  Govenius  frossor  främst  bland  de  mest  gångbara 
sjnkdomarne  i  Flöda  distr.  under  vintermånaderna  år  1849.  Från 
Nora  i  Westmanland  möter  oss  om  dessa  år  följande  yttrande  af 
Cederschiöld  (i  bref  till  M.  Huss,  dateradt  Jan.  1850):  "med 
hvarje  år  synas  de  intermittenta  febrarne  nu  blifva  allmännare".  Och 
från  Norberg  meddelar  P a  11  in  för  1849,  att  frossan  då  var  en  der 
ingalunda  sällsynt  sjukdom.  Under  året  hade  han  skött  26  fross- 
patienter,  hvarjemte  inånga  ansågos  hafva  fått  frosskurer  af  qvack- 
salvare.  Huru  skarpt  farsoten  år  1849  härjade  i  de  längre  från  Mä- 
laren belägna  delarne  af  Upland,  kan  man  finna  bland   annat  af 


162 

följande  berättelser.  Lilljebjörn  meddelar  frän  Gimo:  "frossorna 
började  under  senare  hälften  af  Februari  visa,  att  de  icke  heller  detta 
är  ämnade  uteblifva.  I  slutet  af  Mars  började  de  att  blifva  temligen 
allmänna,  ehuru  de  ej  hunno  till  nägon  större  freqyens  förr  än  under 
andra  qvartalet,  dä  de  började  förekomma  i  allt  större  och  större 
myckenhet,  till  dess  antalet  af  dem  i  slutet  af  Maj  tycktes  hafva 
uppnätt  sin  culminationspunkt.  Under  senare  delen  af  denna  manad 
och  ända  till  medlet  af  Juni  antogo  de  nämligen  fullkomligt  karak- 
teren  af  en  epidemi,  som,  åtminstone  ibland  yngre  personer,  ej  sko- 
nade särdeles  många".  Och  Sommelius  skrifter  frän  Norrtelge: 
"den  egentligen  rådande  sjukdomsformen  såväl  under  vinter-  som  vår- 
månaderna, ja,  man  kan  säga  hela  första  halfåret  utgjorde  de  inter- 
mittenta  febrame,  hvilka,  lika  utbredda,  intensiva  och  envisa  som  det 
föregående  året,  tycktes  hafva  absorberat  alla  andra  sjukdomsformer". 
Och  K  usel  från  Harg:  "liksom  båda  de  föregående  åren  hafva  fros- 
sorna varit  särdeles  talrika,  och  utgjorde  de  mera  än  tredjedelen  af 
hela  sjuknummern  för  året". 

De  tvenne  sist  åberopade  läkarnas  uppgifter  galla  dock  må- 
hända företrädesvis  de  inre  delarne  af  distrikten  och  mindre  sjelfva 
hafskusterna  att  döma  af  förhållandet  å  några  andra  kustorter.  Lik- 
som i  Mälaredalen  egde  nämligen  i  några  delar  af  östersjökusten  det 
egendomliga  förhållandet  rum,  att  frossan  tidigare  afslutade  sina  härj- 
ningar i  de  närmare  sjön  belägna  orterna  än  i  det  inre  af  landet.  Så 
berättar!  ex. Nygren  om  frossan  i  Skebo  bruksläkaredistrikt  norr  om 
Norrtelge:  "under  åren  1848  och  184.9  var  minst  Ve  ftf  ^a  örtens 
befolkning  sjuk  af  febris  intermittens.  Dervid  får  jag  anmärka  det 
egna,  att  frossorna  år  1848  voro  talrikast  nära  hafskusten,  men  år 
1849  långt  mindre  förekommande  nära  kusten  än  1  å  2  mil  derifrån". 
Och  från  Wermdön  i  Stockholms  skärgård  skrifver  Hacksell  Jan. 
1850:  "de  intermittenta  febrarne  hafva  under  förflutna  årets  lopp 
varit  betydligt  mindre  förekommande  än  åren  förut".  Från  Nykö- 
pings distrikt  meddelar  Martin  om  1848  "under  hela  loppet  af  året 
har  den  ifrån  1847  fortgående  epidemiska  intermittenta  febern  varit 
ovanligt  allmänt  gångbar";  deremot  i  berättelsen  för  1849 :  "af  den 
intermittenta  febern  har  ett  ovanligt  ringa  .antal  fall  förekommit". 
I  de  inre  delarne  af  Upland  visade  frossan  sig:,  ehuru  endast  i  ett 
fåtal  fall,  äfven  under  åren  1850  och  1851.  Sannolikt  är  det  detta 
frossans  fördröjande  i  dessa  landsorter  vid  slutet  af  och  efter  1846—49 
års  frossperiod,  som  ligger  till  grund  för  de  uppgifter  om  endemicitet 
af  frossa  å  dessa  orter,  som  vi  ofvan  (sid.  129)  omnämnt. 


163 

Sedan  det  af  brott  i  frossans  grassationer  i  landet,  som  år  1849 
inträdde,  nnder  nära  trenne  år  fort  varat,  inbröt  åter  i  och  med  1852 
en  ny  frossperiod,  hvilken  först  år  1861  kan  sägas  hafva  nått  sitt  slut. 
Ett  uppehåll  eller  åtminstone  en  betydlig  lindring  i  farsotens  här- 
jande hade  dock  egt  rum  under  tiden  från  1856  års  sommar  till  1858 
års  höst.  Denna  frossperiods  epidemier  inleddes  våren  och  hösten  1852 
af  partiela  epidemier  i  Chistianstad  och  angränsande  landsbygd,  i  kust- 
sträckan af  Döderhultsviks  distrikt  samt  i  Södertörn  så  väl  utefter 
hafskusten  som  Mälarestränderna. 

Alldenstnnd  dessa  partiela  epidemier  för  oss  äro  af  mycken  vigt 
för  kännedomen  om  frossfarsotens  första  uppkomst  och  tidigaste  ut- 
bredning i  Sverige  under  denna  period ,  meddela  vi  här  några  utdrag 
ur  låkarnes  embetsberättelser.  Från  Christianstad  skrifver  Boström: 
"frossor  började  på  våren  och  fortforo  sedan  nästan  hela  året  med 
undantag  af  sommaren  så  allmänt,  att  minst  hvar  6  å  7  person  af 
befolkningen  på  sumpigare  trakter  varit  deraf  angripen.  I  straff- 
fångelset  i  staden  nästan  hvarje  fånge  fross-sjok,  likaså  bland  solda- 
terna vid  Wendes  Artilleri".  Dar  in  i  Döderhultsvik  berättar:  "nn- 
der våren  förekommo  intermittenta  febrar  ganska  allmänt,  men  voro 
då  lindriga  och  lättbotade  samt  upphörde  nästan  alldeles  från  medlet 
af  Juni  till  medlet  af  Augusti.  Efter  sistnämnda  tid  blefvo  de  myc- 
ket mera  allmänna,  än  de  varit  under  våren,  samt  antogo  en  mera 
svårartad  beskaffenhet  och  voro  oftast  complicerade  med  gastrisk  fe- 
ber; under  hösten  aftogo  de  i  freqvens,  men  fortforo  dock  att  visa 
sig  nnder  hela  återstoden  af  året.  De  förekommo  nästan  endast  i 
distriktets  kuststräcka  samt  i  floddalarne  kring  Emmån  och  med  en- 
staka fall  uti  öfriga  delar  af  distriktet".  Från  Dalarö  meddelar  Bro- 
man: "frossor  hafva  alla  tider  varit  gängse  ej  blott  inom  de  socknar 
och  öar,  som  ligga  närmare  hafsbandet,  utan  äfven  inom  de  socknar, 
som  angränsande  hafskanten  ligga  på  fastlandet.  Sjukantalet  torde 
åtminstone  i  skärgården  kunna  upptagas  till  minst  hvar  f  jerde  person". 
Äfven  i  socknarne  närmast  Stockholm  samt  i  Botkyrka  distr.  voro 
enligt  Ekecrantz  och  Miltopé  frossor  på  hösten  allmänt  gängse. 

Frossfreqvensen  var  för  öfrigt  äfven  i  Mälarens  öfriga  omgifhin- 
gar  på  hösten  betydligt  ökad  enligt  uppgifter  från  Enköping,  Ströms- 
holm, Eskilstuna,  äfvensom  Daga  härad  i  Södermanland  samt  å  We- 
nerns  norra  kust  (Carlstad  och  Christinehamn).  I  Wadstena-  invid 
Wettern  belägna  distrikt  förekom  frossan  "temligen  allmänt  senare 
halfåret"  (öhr ström).     Sporadiska  fall  iakttogos   dessutom  å  en 

15 


164 

mängd  orter,  å  hvilka  frossan  dittills  icke  varit  vanlig  såsom  i  Sken- 
ninge  (på  våren),  i  Norrköping,  Ekesjö,  Borås  och  Uddevalla. 

Det  följande  året  (1853)  var  en  frossepidemi  rådande  utefter  ku- 
sterna af  Skåne  och  Blekinge,  i  Kalmar  lån,  i  Östergötland  samt  å 
de  vanliga  frossörterna  i  mellersta  Sverige.  Under  detta  års  sommar 
visade  frossan  sig  äfven  i  Snnnerbo  distrikt  i  Weiiö  lån,  så  ock  i 
nedre  Elfdalen  (Uddeholms  distrikt)  i  Wermland,  der  ett  betydligt 
antal  frossfall  förekommo. 

År  1854  fortsatte  frossan  sina  härjningar  å  samma  orter  som  de 
föregående  åren.  Dessutom  hade  hon  spridt  sig  öfrer  en  stor  del  af 
Sveriges  vestra  kust.  I  Westergötlaud  hemsöktes  Wetterns  och  We- 
nerns  strandområden  —  dock  icke  Mariestad  och  dess  omgifhingar  — 
och  i  Östergötland  kustlandet  samt  Linköpings,  Åtvidabergs  m.  fl.  di- 
strikt. Nu  omtalas  ock  för  första  gången  under  dessa  år  enstaka  fall 
af  genuin  frossa  ända  uppifrån  Rättviks  och  Nås  distrikt  i  Dalarne 
samt  från  spridda  kustorter  i  Norrland  ända  ifrån  Skellefteå.  Äfven 
på  Gotland  visade  sig  frossan  detta  år;  från  Öland  omtalas  hon  der- 
emot  ännu  icke  hvarken  i  Brunii  eller  Gronstrands  årsberättelser1). 

Ån  ytterligare  vann  frossan  år  1855  i  intensitet  och  spridning. 
Som  epidemi  herrskade  hon  nu  jemväl  öfver  hela  Gotland  under  för- 
sta hälften  af  året,  i  Neder-Kalix  socken  af  Norrbottens  lån,  hvarest 
enligt  Tyselius  under  hösten  400  fall  förekommo,  samt  i  Bohus- 
län. Genuina  fall  af  frossa  iakttogos  äfven  i  Haparanda  distrikt.  Det 
följande  året  (1856)  rapporteras  hon  hafva  inom  Arvika  distrikt  i 
Wermland  utbredt  sig  ända  upp  mot  norska  gränsen  till  trakter,  der 
hon  icke  i  mannaminne  förekommit.  —  Och  härmed  var  farsotens 
största  utbredning  och  tillika  hennes  största  intensitet,  åtminstone  då 
denna  bedömes  efter  sjukdomsfallens  talrikhet,  uppnådd.  Från  många 
orter  föreligga  uppgifter  sådana  som  dessa:  "hela  hushåll  lågo  sjuka 
i  frossa*  (Cnattingius  för  Skeninge),  "oftast  blefvo  alla  man  i 
huset  angripna"  (Palmgren  för  Norrtelge  distr.).  Och  Andersson 
uttrycker  sig  om  förhållandet  i  Christianstads  distrikt  sålunda:  "icke 
många  personer  i  de  hushåll,  der  jag  blifvit  anlitad  gingo  fria  för 
sjukdomen.  Frossan  uppträdde  så  allmänt,  att  jag  anser  mig  icke 
häfta  tilltagit  för  mycket,  då  jag  säger  att  2/3  af  befolkningen  deraf 
voro  angripna".  Till  en  snarlik  uppskattning  af  de  sjukes  antal  till 
och  med  i  hela  riket  anser  Sundhets-Collegium  sig  halva  skäl.  "Öf- 
verhufvud",  yttrar  det  sig,   "torde  ock  mer  än  hälften,  måhända 

1)  Med  nndandag  af  ett  af  den  förre  för  Augusti  månad  rapporteradt  fall  af 
febria  interna,  perniciosa. 


165 

2/3  af  Sveriges  innevånare  under  ifrågavarande  epidemi  varit  af 
frossa  angripen"  *).  Denna  värdering  afser  dock  icke  året  1856  sär- 
skildt,  utan  hela  första  afdelningen  (1852—56)  af  den  ifrågavarande 
frossperioden. 

På  det  maximum  i  frossfreqvensen ,  som  inföll  våren  1856,  följde 
en  plötslig  och  allmän  förminskning.  Sommaren  1856  fråntog  näm- 
ligen frossfarsoten  dess  herravälde  och  först  efter  tvenne  års  förlopp, 
således  hösten  1858  lyckades  det  henne  att  återvinna  detsamma.  Un- 
der dessa  tvenne  års  stillestånd  bibehöll  hon  sig  dock  i  nästan  hela 
sin  förut  vunna  utbredning,  och  från  många  håll  äro  äfven  för  denna 
tid  smärre  grassationer  relaterade.  Isynnerhet  visade  hon  sig  ange- 
lägen om  sin  nordligaste  position.  I  Neder-Kalix  fortfor  frossan  näm- 
ligen äfven  nu  att  epidemiskt  härja. 

Den  exacerbation,  som  hösten  1858  och  våren  1859  egde  rum, 
omfattade  ungefär  hela  det  område,  som  förut  plågats  af  frossan  och 
nådde  å  en  del  orter  en  ganska  stor  höjd  t.  ex.  i  trakterna  af  Ströms- 
holm och  Norrtelge.  Märkvärdigast  är  dock  farsotens  svåra  härjning 
i  Norrbotten  under  1858—59  års  vinter.  I  Piteå  utgjorde  de  denna 
tid  insjuknades  antal  enligt  Almqvist  öfver  800  personer.  Efter 
denna  exacerbation  bibehöll  frossan  sig  väl  ännu  några  år  här  och 
der  i  landet,  men  under  ett  oaf brutet  aftagande,  hvilket  efter  1861 
års  sommar  var  så  betydligt,  att  förevarande  frossperiod  i  och  med 
denna  sommar  kan  anses  afslutad. 

Liksom  vid  tvenne  föregående  perioder  inställde  farsoten  äfven 
denna  gäng  sitt  härjande  tidigare  vid  Mälarestränderna  än  i  de  öfriga 
delarne  af  de  Mälaren  omgifvande  landskapen.  Af  Sundhets-Collegii 
Berättelse  för  1860  finna  vi  nämligen,  att  frossor  nämnda  år  före- 
kommo  "i  Arbogatrakten  talrikt,  men  dock  i  aftagande",  i  Ströms- 
holmstrakten  "mindre  allmänt  än  föregående  år",  i  Westerås  och  En- 
köpings distrikt  "i  spridda  fall",  samt  att  de  "i  staden  Enköping  voro 
mindre  allmänna  och  mera  lättbotade  än  föregående  år",  att  de  i 
Upsala  distrikt  deremot  voro  "särdeles  talrika  och  envisa",  och  i 
Löfsta  distrikt  "hela  året  gängse",,  samt  att  freqvensen  i  Sala  till 
och  med  var  "betydligt  ökad".  Och  söder  om  Mälaren  möter  oss 
samma  förhällande.  I  Eskilstuna  distrikt  t.  ex.  iakttogos  "spridda 
fall  hela  året",  "dock",  tillägges  det,  "mildare  än  under  föregående 
år".  I  Strengnäs  var  "freqvensen  aftagande".  Men  helt  annan  ly- 
delse hafva  berättelserna  ifrån  de  längre  från  Mälaren  belägna  di- 


1)  Sandh.-Coll.  Berätt  f.    1861  8.   21. 


166 

strikten.  Från  Daga  t.  ex.  heter  det:  "frossa,  sv&rbotlig  och  recidi- 
verande,  förekom  allmänt  hela  året".  Sammaledes  frän  Wingäker: 
"allmänt  hela  året";  och  från  Malmköpings  distrikt:  "frossa  har  ut- 
gjort årets  allmännaste  sjukdom".  Kedan  1859  hade  man  för  öfrigt 
bemärkt  den  här  påpekade  minskningen  af  frossans  freqvens  i  Mäla- 
rens närmaste  omgifhingar,  dock  ej  i  Strömsholmstrakten,  ty  der 
rådde  nämnda  år  fullständig  frossepidemi. 

De  närmast  Stockholm  invid  Mälaren  belägna  läkaredistrikten 
Botkyrka,  Södertelge  och  Sigtuna  hade  dock  ännu  icke  år  1860  någon 
del  i  denna  minskning.  Äfvenså  fortfor  frossan  i  skärgården  och  ut- 
efter östersjökusten.  På  Wermdön  omtalas  frossorna  såsom  under  år 
1860  "högst  allmänna".  Och  i  Nyköpings  distrikt  voro  de  "större 
delen  af  året  liksom  under  flere  föregående  allmänt  gängse,  så  att 
knappt  något  hushåll  fanns,  der  ej  någon  varit  af  frossa  angripen". 
Så  äfven  i  Norrtelge  distrikt,  hvarest  frossan  berättas  år  1860  hafva 
varit  "nästan  lika  allmän  inåt  landet  som  i  kustsocknarne".  Under 
det  följande  året  bibehöll  farsoten  inom  Mälareprovinserna  samma  ut- 
bredning som  året  förut,  om  än  med  en  mångenstädes  ej  obetydlig 
minskning  af  fallens  talrikhet.  Men  först  1862  börjar  hon  ånyo  fort- 
sätta sin  retraite.  I  Botkyrka  samt  Sigtuna  distrikt  befinnes  hon  du 
"betydligt  mindre  gängse",  än  året  förut,  och  i  Södertelge  förekom- 
mer hon  "högst  sparsamt".  I  Nyköpings  och  Trosa  kustdistrikter 
iakttagas  endast  "spridda  fall".  I  Norrtelge  distrikt  samt  i  Uplands 
och  Södermanlands  från  Mälaren  och  hafvet  mera  aflägset  belägna  lä- 
karedistrikter  bibehåller  frossan  deremot  ännu  detta  år  en  epidemisk 
karakter.  Men  för  de  följande  åren  äro  från  dessa  trakter  endast  spo- 
radiska och  temligen  fätaliga  fall  uppgifha. 

Från  andra  delar  af  riket  finna  vi  icke  något  att  framhålla ,  som 
i  afseende  på  tiden  och  ordningen  för  frossfarsotens  upphörande  kunde 
ega  mera  intresse.  Vi  anmärka  blott,  att  frossans  freqvens  något  ökade 
sig  i  Skåne  år  1862.  För  öfrigt  har  fross-sjukligheten  från  år  1861 
årligen  nedgått  ända  till  1867  och  1868,  då  åter  ett  minimum  nåd- 
des. Frossans  tillbakaträdande  har  denna  gång  varit  så  fullständigt, 
att  till  och  med  beträffande  en  del  af  de  för  sjukdomen  förr  ganska 
beryktade  orter  tvekan  uppstått  om  det  berättigade  i  att  upptaga 
honom  såsom  endemisk  för  orten.  I  denna  riktning  uttalar  sig  Sö- 
derbaum  om  Kalmar  distrikt.  Och  att  ett  fullständigt  försvinnande 
af  sjukdomen  egt  rum  i  Hjelmarens  omgifningar  och  vid  Ångerman- 
elfvens  mynning  hafva  vi  ofvan  (sid.  126  och  131)  haft  tillfälle  att 
nämna. 


167 

Efter  1868  har  frossfallens  antal  åter  ökats  å  de  vanliga  fross- 
örterna, dessutom  äfven  å  flere  orter  i  Skåne1).  Men  först  inneva- 
rande (1873)  års  vår  har  frossan  börjat  att  med  verkligt  epidemisk 
freqvens  uppträda  åtminstone  å  landets  frossörter  (äfven  de  nordliga- 
ste, nämligen  de  vid  Ångermanelfvens  mynning  belägna2).  Fre- 
qvensens  ungefärliga  gång  inom  Stockholm  under  det  sista  decenniet 
synes  af  de  å  sid.  128  här  ofvan  införda  tabeller. 

De  föregående  undersökningarne  hafva  gjort  oss  bekanta  med 
åtskilliga  epidemiska  härjningar,  som  frossan,  åtminstone  alltifrån  sex- 
tonde århundradet,  från  tid  till  tid  anställt  i  Sverige.    Såsom  vi  sett 
hafva  dessa  härjningar  vanligtvis  fortvarat ,  ehuru  under  betydliga  fre- 
qvensens  skiftningar,  i  flere  år,  hvilka  årsföljder  här  af  oss  benämnts 
frossperioder.    Vända  vi  nu  vår  uppmärksamhet  till  andra  länder 
med  den  frågan,  huruvida  frossan  äfren  i  dem  periodvis  uppträdt  så- 
som allmänt  utbredd  farsot,  så  finna  vi  genast  icke  blott,  att  ett  sådant 
förhållande  egt  rum,  utan  äfven  att  utlandets  frossperioder,  åtmin- 
stone de  europeiska,  i  afseende  på  tiden  stått  i  nära  sammanhang  med 
våra»    För  att  ådagalägga  det  ett  sådant  sammanhang  förefunnits,  är 
redan   tillräckligt   att  vid  sidan  af  hvarandra  uppteckna  årstalen  för 
frossans  pandemiska  uppträdande  å  den   europeiska  kontinenten  och 
de  år,  hon  härjat  hos  oss.    En  sådan,  med  slutet  af  sjuttonde  seklet 
börjande  förteckning  lemna  vi  här: 

I  Europa:  I  Sverige: 

1690—91,  ff. 3) 1691—93. 

1707—09,  1715  4) 1714—17. 

1718— 23 5) ? 


1)  Se  Sundhets-Collegii  Berättelser  för  de  ifrågavarande  aren,  samt  Wi strand, 
A.  H.,  Öfversigt  af  sjukdomsförhållandet  i  Sverige  år  1870,  Hygiea  1871,  b.  563. 
Id.  år  1871  Hygiea  1873,  s.  261. 

2)  Benäget  meddelad  t  af  Dr.  F.  Kempe. 

3)  Haeser,  H. ,  Lebrbuch  der  Geschichte  der  Medicin  und  der  epidem.  Krank- 
heiten  II.  Jena  1865,  s.  358.  —  Eisenmann,  Die  Krankheits-Familie  Typosis  (Wech- 
selkrankheiten).     Zftrich  1839,  6.  139. 

4)  Hseser  o.  c  sid.  408.  —  Ozanam,  J.  A.  F.,  Histoire  médicale  des  maladies 
epidémiques.     Ed.  IL,  T.  II.     Lyon  1835,  s.  60. 

5)  Hirsch,  A.,  Handbuch  der  historisch-geographischen  Fathologie  I.  Erlangen 
1860,  s.  34;  Haeser  o.  c.  b.  408.  SjuklighetsfÖrhållandet  i  Sverige  under  dessa  år 
är  ej  kändt 


168 

I  Europa:  I  Sverige: 

1734-35 !) 1736—39. 

1747—56,  1760  ff.  1765—67  *)    .      1749—60—68. 

1770-75  •) 1772-77. 

1783— 87  4) ?    —1790. 

[1793-96 5)] 1794—99. 

1803-07— 12 «) 1805—08—15,  1819—21. 

1824— 29  7) 1826-32. 

[1835— 40 8) 1839—40]. 

1845-48')       1846-49. 

1851-  55 10) 1852—56,1858—61. 

Vid  betraktandet  af  denna  tableau  frågar  man  sig  genast,  hvari 
grunden  till  det  bär  så  tydligt  framträdande  sambandet  emellan  den 
europeiska  kontinentens  och  Sveriges  frossperioder  egentligen  kan  vara 

1)  Haser  o.  c  6.  431.  —  Molitor,  F.  J.  et  Mayr  de  Zinenan,  H.  J.  A., 
de  febre  continua  maligna  et  intermittente  tertiana  utraque  ad  Rhenum  anno  1734  & 
1735  epidemica  et  castrens.    Heidelb.  1736. 

2)  Hess  er  o.  c.  8.  439.  —  1747  i  Holland  enligt  Fringle,  I.,  Diseases  of  the 
army.  London  1768  s.  117. —I  England  aren  1765—67  enligt  Lind.  Se  Monne- 
ret  et  Flenry,  Comp.  de  Méd.  prat.  V.    Paris  1842,  p.  30. 

3)  1770—72  enligt  Hirsch  o.  c.  sid.  34;  1770—75  enl.  Haeser  o.  c.  8.  460. 
Sannolikt  är  att  frossans  epidemiska  uppträdande  af  ven  i  Sverige  började  före  1772. 

4)  Haeser  o.  c.  s.  475. 

5)  1794  i  Pavia  (Jos.  Frank,  Prax.  med.  procepta.  Ed.  II.  P.  1.  v.  I.  sect  II. 
LipsiflB  1826  p.  433)  och  Holland  (Tergussen,  W.  i  Medical  Transactions  of  the 
Med.-Chir.  Society  of  Ldn  II  o.  VIII).  —  1793—95  i  Danmark  (Salomonsen,  M., 
Udsigt  över  Kjöbenhavns  Epidemier.  Kphmn  1854  8.  75 — 77).  —  1795—96  i  Baiern 
(Wendt,  Commentatio  de  febr.  intermitt.  semestris  hiberni  anni  1795—96.  Erlang.  1796). 

6)  1803—11  enligt  Eisenmann  o.  c.  s.  45;  1807— 12'  enligt  Hirsch  o.  c. 
s.  34;  1819—21  i  Italien  enligt  HsBser  o.  c.  s.  579. 

7)  Haeser  m.  fl.  —  Hirsch  uppgifver  åren  1824—27  (1.  c). 

8)  1835  i  Grekland  enligt  Thomann,  W.,  Uber  die  Wechselfieber  in  Griechen- 
land,  Wurzburg  1839.  1835—37  i  Rhenländerna  enl.  Steifensand,  C.  A.,  Das  Ma- 
laria-Siechtham  in  den  niederrheinischen  Landen,  Crefeld  1848  s.  143;  Bluff,  Uber- 
siecht  d.  Krankheits-Constitution  in  Aachen,  Pnchelts  Medicinische  Annalen  III. 
Heidelberg  1837,  s.  106  och  Len  be  in  Mcdic.  Correspondenzblatt  d.  Wörtemberg. 
arztl.  Vereins  VII.  Stuttgart  1837. —  1836 — 40  i  Nassau  enligt  Franque,  J.  B.  v., 
Das  Vorkommen  des  Wechselfiebers  im  Herzogthum  Nassau  1818 — 42.  Medicinische 
Jahrbncher  f.  d.  Herzogthum  Nass.  I.    Wiesbaden  1845,  8.  133. 

9)  Hirsch  1.  c. 

10)  I  Tyskland  Kuchenmeister,  Fr.,  Verbreitung  der  Cholera,  Erlangen 
1872  s.  12;  Griesinger,  Infectionskrankheiten ,  Vi  re  ho  w' b  Handb.  d.  speciel.  Pa- 
thologie  ond  Therapie  II.  ii.  Zweite  Aufl.    Erlangen  1864,  s.  14. 


169  ' 

att  söka.  Längre  ned  fä  vi  tillfälle  att  derom  anställa  undersökning. 
Här  hafva  vi  blott  haft  för  afsigt  att  konstatera  tillvaron  af  ett  så- 
dant samband. 

Uppmärksamma  vi  nu  frossperioderna  i  deras  allmänna  gestalt- 
ning, så  finna  vi  bland  annat,  att  vexlingarne  inom  dem  varit  så 
stora,  så  väl  hvad  farsotens  intensitet,  som  hvad  hennes  extensitet  be- 
träffar, att  man  med  skäl  kan  betrakta  hvarje  särskild  period  såsom 
omfattande  en  mängd  mer  eller  mindre  tydligt  både  lokalt  och  tem- 
porärt skilda  epidemier.  Af  dessa  frossfreqvensens  vexlingar  kunna 
vi  för  öfrigt  särskilja  tvenne  slag,  nämligen  dels  ett  till-  och  afta- 
gande  af  den  endemiska  frossfreqvensen  å  landets  frossörter,  sådant 
man  äfven  emellan  frossperioderna  iakttager,  dels  också  —  och  detta 
har  i  det  föregående  synnerligen  tydligt  fallit  oss  i  ögonen  —  ett 
frossans  epidemiska  kringvandrande  i  landet.  Frossan  har  nämli- 
gen, såsom  vi  sett,  vid  tiderna  för  sitt  allmännare  uppträdande  äf- 
ven i  det  afseendet  burit  en  farsots  prägel,  att  hon  icke  på  en  gång 
öfVerfallit  landet  i  dess  helhet,  utan  småningom  allt  längre  och  längre 
framträngt  från  de  först  angripna  trakterna.  För  att  vid  detta  sitt 
successiva  framträngande  uppnå  alla  de  landsdelar,  som  farsoten  haft 
till  sin  uppgift  att  hemsöka,  hafva  ofta  flere  år  fordrats.  Icke  blott 
de  vaijliga  frossörterna  hafva  då  besökts,  utan  har  farsoten  dessa  år 
utsträckt  sina  härjningar  vida  utöfver  sina  vanliga  gränser.  I  sjelfva 
verket  äro  också  Lappland,  Jemtland  och  Herjeådalen  de  enda  land- 
skap, som ,  så  vidt  vi  känna ,  aldrig  hemsökts  af  någon  frossepidemi. 
Svårast  hafva  dock  vanligtvis  de  för  endemisk  frossa  utmärkta  or- 
terna plågats,  men  visst  icke  alltid  voro  dessa  de  alltifrån  början  af 
perioderna  svårast  lidande.  Ganska  ofta  inträffade  nämligen  farsotens 
hemsökelse  älven  å  en  del  af  de  för  endemisk  frossa  utropade  orterna 
först  efter  det  att  hon  redan  ett  eller  annat  år  ansatt  andra  orter. 
Så  vid  frossgrassationerna  1846—49,  under  hvilka  år  hon  först  1847 
uppträdde  i  Nyköpings  distrikt  och  i  Lidköpings  och  Mariestads  åt- 
minstone ej  före  1847,  i  Botkyrka  distrikt  till  och  med  först  1849. 
Så  äiven  vid  frossepidemierna  1852—56,  under  hvilka  frossan  först 
1853  iakttogs  i  en  större  mängd  fall  än  vanligt  i  Norrtelge  och  Kal- 
mar distrikt;  i  Nyköpings,  äfvensom  i  Lidköpings  distrikt  åter,  efter 
hvad  de  förhanden  varande  uppgifterna  synas  gifva  vid  handen,  ej 
före  1854  *);  m.  fl.  ex. 

1)  I  Martin 8  årsberättelse  från  Nyköpings  provinciallåkaredistrikt  för  1853  lå- 
ses :  ''någon  egentligen  endemisk  sjukdom  kan  ej  anses  finnas  inom  distriktet,  isyn- 
nerhet sedan   de  förr  bår  änder  många  år  och  på  flere  orter  stationära  nerv-  och 


170 

Men  ej  heller  är  det  alltid  till  den  närmast  liggande  orten,  far- 
soten vänder  sig  vid  dessa  sina  irrfärder  genom  landet.  Understun- 
dom ser  man  henne  göra  stora  hopp  till  ganska  aflägsna  bygder  och 
först  långt  senare  infinna  sig  å  de  mellanliggande.  År  1829  t.  ex. 
uppträdde  hon  i  Luleå-trakten  utan  att  hon,  sä  vidt  man  af  de  fä 
förhanden  varande  årsberättelserna  kan  sluta,  detta  eller  något  af  de 
föregående  åren  inom  den  år  1826  började  perioden  visat  sig  i  Norr- 
lands sydligare  läkaredistrikter.  År  1853  uppträdde  frossan  "epide- 
miskt" i  Borås  distrikt,  ehuru  hon  först  det  följande  året  blef  all- 
mänt gängse  i  några  af  de  omgifvande  landsorterna.  Likaså  upp- 
trädde hon  plötsligt  och  med  stor  freqvens  i  Neder-Kalix  i  slutet  af 
Juli  år  1855,  men  blef  i  Piteå-trakten  först  gängse  1858 ;  med  fiere 
exempel. 

Utbredningen  visar  sig  för  öfrigt  så  väl  till  tid  som  rum  oftare 
ske  ryckvis  och  med  stora  språng  än  småningom  och  steg  för  steg, 
d.  v.  s.  att  den  vanligtvis  sker  å  ena  sidan  icke  vecka  för  vecka 
eller  månad  för  månad,  utan  år  för  år  eller  årstid  för  årstid  och  å 
andra  sidan  icke  endast  från  en  by  eller  gård  till  en  annan  utan  från 
en  hel  vidsträckt  landsort  till  en  annan,  såsom  hela  dep  föregående 
historiska  framställningen  ådagalägger.  Ett  exempel  på  ett  annat 
förhållande  meddelar  emellertid  Åberg  från  öfveds  kloster.  Haii 
berättar  nämligen  om  frossans  uppträdande  1855  derstädes,  att  sjuk- 
domen "i  slutet  af  Februari  och  i  Mars  började  visa  sig  på  den  stora 
sandslätt,  som,  utgör  största  ytan  af  Womb,  Björka,  Illstorps  och 
Söfde  socknar"  och  att  den  "härifrån  spridde  sig  till  angränsande  or- 
ter, så  att  ingen  trakt  af  Färs  härad  helt  och  hållet  blef  förskonad". 
Om  frossans  uppträdande  det  följande  året  berättar  samme  läkare, 
att  det  likaledes  först  egde  rum  på  nämnda  sandslätt,  men  att  sjuk- 
domen snart  "blef  allmän  i  hela  trakten"  deromkring.  Samma  upp- 
gift gifves  slutligen  äfven  om  1862  års  frossepidemi.  Till  dessa  iakt- 
tagelser skola  vi  längre  ned  återkomma. 

För  att  göra  det  successiva  i  farsotens  uppträdande  mera  åskådligt 
bifoga  vi  tvenne  kartor  (pl.  II  o.  III),  hvarå  de  af  farsoten  under  de 
tvenne  sista  perioderna  hemsökta  orterna  äro  utmärkta  genom  olika 
färgläggning  efter  tiden  för  frossans  första  uppträdande.  Vi  hafva 
för  denna  framställning  valt  1846—49  samt  1852—61  års  frossperi- 
oder,  emedan  dessa  erbjuda  ett  vida  fullständigare  material  än  de 
föregående  för  utförandet  af  dylika  kartor. 

frossfebrar  under  flere   de  senare  och  ftfven  nnder  detta  år  allenast  sporadiskt  och 
spridt  visat  sig". 


171 

Enligt  hvad  dessa  kartor  visa,  hafva  vid  båda  de  i  fråga  varande 
perioderna  de  orter,  å  hvilka  farsoten  tidigast  uppträdt,  varit  hafs- 
och  insjökuster,  i  synnerhet  sådfena  som  utgöra  ständiga  tillhåll  för 
frossor.  Från  dessa  först  angripna  orter  har  farsotens  utbredning 
till  öfriga  orter  i  allmänhet  försiggått  i  sådan  ordning,  att  ju  högre, 
ju  nordligare  och  ju  längre  in  i  landet  orten  varit  belägen,  desto 
senare   har  farsoten  försports  å  densamma. 

Att  nu  de  tvenne  här  kartlagda  frossperioderna  med  skäl  kunna 
anses  framställa  den  vanliga  ordningen  och  det  allmänna  förhållandet 
vid  farsotens  uppträdande  och  utbredning,  derom  kan  man  med  lätt- 
het öfvertyga  sig  af  den  förestående  kronologiska  framställningen  af 
frossans  epidemiska  uppträdande  i  Sverige.  — 

Gifva  vi  slutligen  akt  på,  huruledes  farsotens  tillbakaträdande  eller 
upphörande  plägat  tillgå,  så  finna  vi,  att  äfven  detta  skett  successivt 
från  det  ena  stora  landområdet  till  det  andra,  samt  att,  så  vidt  de 
befintliga  uppgifterna  gifva  vid  handen,  härvid  ungefär  samma  ord- 
ning iakttagits  som  vid  farsotens  framträngande,  d.  v.  s.  att  farsoten 
först  inställt  sina  härjningar  vid  sjö-  och  hafskusterna  och  först  ett 
eller  annat  år  senare  i  det  inre  af  landet.  Detta  förhållande  har  åt- 
minstone inom  Mälareprovinserna  synnerligen  tydligt  trädt  i  dagen 
nnder  de  sista  trenne  frossperioderna,  såsom  vi  ofvan  sett,  och  såsom 
bilagda  pl.  IV  på  ett  i  ögonen  fallande  sätt  å  daga  lägger1). 

Innan  vi  lemna  kapitlet  om  frossans  periodiska  uppträdande  i 
vårt  land,  må  vi  ännu  en  gång  erinra  derom,  att  också  emellan  perio- 
derna för  frossans  allmännare  epidemiska  uppträdande  från  tid  till  tid 
stegringar  af  freqvensen  inträffa  å  de  orter,  hvarest  sjukdomen  är  en- 
demisk. Dessa  stegringar  befinnas  än  gälla  landets  samtliga  fross- 
örter, än  åter  företrädesvis  eller  nästan  uteslutande  några  vissa  af  dem 
såsom  mellersta  låglandsbältet,  östersjökusten  af  Kalmarlän,  Ångerman- 
ådalen o.  s.  v.  Någon  närmare  kronologiskt  genomförd  redogörelse 
för  denna  sak  kan  emellertid  icke  här  komma  i  fråga. 

De  ofvan  utförda  historisk-geografiska  undersökningarne  öfver 
frossans    förekomst  i   Sverige  sätta  oss  i  tillfälle  att  återupptaga  en 


1)  Från  flera  kustorter  saknas  en  del  för  kartornas  fullständiga  utförande 
erforderliga  uppgifter.  Der  så  varit  förhållandet,  har  orten  icke  å  denna  karta 
kunnat  erhålla  någon  färgläggning,  äfven  om  det  varit  kändt,  att  farsoten 
under  perioden  svårt  hemsökt  densamma. 

16 


172. 

fråga,  som  uti  inledningen  berördes,  nämligen  huruvida  frossans  fre- 
qvens  på  det  stora  hela  i  vårt  land  till-  eller  aftagit.  Med  denna 
fråga  skola  vi  sammanknyta  en  annan,  i  sjelfva  verket  ock  med  henne 
nära  sammanhängande,  nämligen  denna:  i  hvad  mån  hafva  områdena 
för  frossans  endemiska  förekomst  och  epidemiska  utbredning  inom 
Sverige  i  stort  seddt  undergått  förändringar? 

Då  Vi  ofvan  vidrörde  detta  ämne,  påpekade  vi,  huruledes  åtskil- 
ligt tydde   derpå,   att   frossan  i  äldre  tider  varit  allmännare  i  vårt 
land,  än  hon  nu  är.    I  saknad  af  någorlunda  kontinuerliga  uppgifter 
från    de   äldre   tiderna  kunde  vi  emellertid  icke  draga  några  säkra 
slutsatser  rörande   denna   sak.     Men   anställa   vi   nu   en  jemförelse 
emellan  olika,  tillräckligt  omfattande  perioder  inom  den  tid,  för  hvilken 
vårt   material   eger  kronologisk  kontinuitet,  tiden  alltifrån  adertonde 
seklets  midt,  så  framträder  ganska  tydligt,  att  en  icke  ringa  minsk- 
ning i  frossans  allmännelighet  verkligen  inträffat  under  den  senare  tiden. 
Några  så  fullständiga  uppehåll  eller  afbrott  i  frossans  härjande,  som 
under  innevarande  sekel  förekommit  t.  ex.  efter  1821,  1833  eller  1862, 
anträffa  vi  nämligen  icke  under  det  sist  förflutna  seklets  senare  hälft. 
Och  den  höga  dödlighet  i  frossa,  som  Tabellverket  angifver  för  sist- 
nämda  period,  återfinner  man  numera  ingenstädes  i  landet.     Bekräf- 
telse  på   samma   sak   gifver   oss  ock  det  förhållande,  att  de  intensi- 
vare sensommaren   och  hösten    företrädesvis   tillhörande    malariafor- 
merna numera  äro  mindre   allmänna   än  förr,  såsom  vi   längre  ned 
skola  se. 

Hvad  särskildt  frossans  utbredning  i  olika  delar  af  riket  beträffar, 
så  bemärka  vi,  att  hon  under  förra  århundradet  vida  mer  grasserat 
i  de  inre  delarne  af  södra  Sverige  än  under  innevarande  århundrade, 
men  att  hon  deremot  utefter  kusten  utbredt  sig  vid  epidemierna  i 
vårt  århundrade  mycket  längre  norrut,  än  hvad  förr  egt  rum.  Så- 
lunda har  Jönköpings  län  under  de  sista  frossperioderna  varit  nästan 
skonadt,  ehuru  under  förra  seklet  icke  endast  svårt  hemsökt  vid  epi- 
demierna, utan  åfven  beryktadt  för  endemisk  frossa1).  Och  Öster- 
götland, som  numera  alls  icke  kan  räknas  till  de  för  frossa  svårare 
blottstälda  provinserna,  hade  i  det  förlidne  seklet,  om  man  får  tro 
Tabellverket,  en  vida  större  dödlighet  i  frossa  än  någon  annan  pro- 
vins i  Sveriges  rike.  Anmärkningsvärdt  är  att  frossans  första  upp- 
trädande såväl  i  Dalarne  som  ock  i  Norrland  af  olika  författare  för- 


1)    Se  Wåhlin  A.  M.,    Anmärkningar   om  endemiska  Sjukdomar  i  staden. 
Jönköping.  Vet.-Akad.  Han  dl.  1760,  sid.  30. 


173 

lagts  till  1750-talet,  så  af  Blom  för  Dalarne  och  af  Hulphers  för 
Ångermanland,  såsom  vi  red^n  haft  tillfälle  att  anföra l).  Till  ungefår 
samma  tid  förlägger  Lencquist  första  uppträdandet  på  Åland  samt 
i  Töfsala,  Rimito  och  Korpo  i  Finland  af  den  s.  k.  skärgårds  febern, 
hvilken  remittenta  malariafeber  sedermera  stationärt  grasserat  i  näranda 
bygder2).  År  1754  egde  äfven  enligt  Tabellverket  ett  epidemiskt 
besök  af  frossan  rum  i  Vesterbotten  (24  döda),  något  hv^rom  vi 
sedermera  icke  förrän  år  1800  (22  döda)  i  nämnda  källa  finna  någon 
antydan.  Den  första  i  Norrbotten  förekommande  epidemi,  hvarom  vi 
ega  kännedom,  tillhör  år  1812  (se  ofvan),  men  efter  detta  år  har 
frossan,  flera  gånger  epidemiskt  utbredt  sig  derstädes. 

Den  förändring  i  frossans  geografiska  utbredning,  som  här  på- 
pekats, skulle  också  kunna  uttryckas  så,  att  området  för  frossans  en- 
demiska förekomst  mer  och  mer  inskränkts,  deremot  området  för 
hennes  epidemiska  härjande  utvidgats.  Ungefär  detsamma  har  Berg 
redan  år  1853  uttalat3),  och  den  sedan  dess  öfverståndna  frossperioden 
har  blott  gifvit  riktigheten  af  hans  uppfattning  bekräftelse. 

Öfvergå  vi  nu  ifrån  studiet  af  de  qrexlingar  i  frossans  freqvens, 
som  från  ,år  till  år,  från  decennium  till  decennium  eller  från  sekei 
till  sekel  ega  rum,  till  de  olikheter  i  frossfallens  talrikhet,  som  kunna 
inom  hvarje  särskildt  år  iakttagas,  d.  v.  s.  frossfreqvensens  vexlingar 
efter  årstid,  så  finna  vi  snart,  att  betydliga  sådana  förekomma,  samt 
att  de  i  allmänhet  försiggå  med  en  ganska  stor  regelbundenhet,  hvar- 
före  de,  så  väl  som  ock  på  grund  af  de  särskilda  egenheter,  de  å 
olika  orter  och  i  olika  epidemier  förete,  äro  väl  förtjenta  af  synnerlig 
uppmärksamhet. 

Såsom  ett  fullt  konstant  sakförhållande,  hvilket  så  långt  tillbaka, 
som  våra  källor  gå,  får :  bekräftelse,  må  först  framhållas  att,  ehuru 
frossor  väl  alltid  förekomma  spridda  öfver  hela  året,  våren  dock 
utan  all  fråga  är  den  årstid,  då  frossfallen  äro  talrikast.  Detta  fram^ 
går  ojåfaktigt  redan  af  de  sid.  142 — 147  här  ofvan  införda  notiserna 


1)  Se  sid.  130  här  ofvan. 

2)  Lencquist,  Ytterligare  om  mortaliteten  i  Finland.  Åbo  Tidn. för  1784, 
sid.  138.  Jemför  Willebrand  K.  E.  v.,  Anteckningar  om  malariaepidemi- 
erna på  Åland  under  sednaste  århundrade.    Helsingfors  1864,  sid.  14. 

8)  Berg  yttrar  i  afseende  på  frossan  i  Sverige:  "den  epidemiska  inflytelsen 
synes  sträfva  till  öfvervigt  öfver  den  endemiska  eller  lokala".  (Bihang  till  K, 
Sundh.-Colleg.  Ber.  för  1851.    Stockh.  1853,  sid.  14). 


VHF 


174 

frän  adertonde  århundradet,  såsom  ock  af  de  i  Sundhets-Collegii  Be- 
rättelser för  åren  1851—72  intagna  uppgifterna.  För  sakens  åskåd- 
liggörande hafva  vi  å  pl.  V  utfört  ett  diagram,  hvilket  framställer 
frossans  freqvens  i  Sverige  efter  månad  under  åren  1862—72,  sådan  den 
angifves  af  de  sifferuppgifter,  som  äro  lemnade  å  tab.  n:o  7  i  Sundh.- 
Coll.  Berättelser.  Maximum  kommer,  såsom  man  ser,  vanligen  på  Maj 
eller  April  månad.  Men  jemte  detta  vårmaximum  iakttaga  vi  äfven 
tvenne  andra,  det  ena  tillhörande  Januari,  det  andra  tillhörande  nå- 
gon af  höstmånaderna  (vanligast  Oktober,  dernäst  September). 

1  ändamål  att,  så  godt  sig  göra  låter,  statistiskt  visa,  huru  frossans 
freqvens  efter  månad  ställer  sig  å  olika  orter  inom  landet,  hafva  vi  i 
följande  trenne  tabeller  sammanfört  alla  de  sifferuppgifter  i  ämnet,  som 
lemna  så  höga  tal,  att  någon  betydelse  kan  tillmätas  dem.  I  den 
första  tabellen  äro  åtskilliga  hafskustorter  upptagna,  i  den  andra  åt- 
skilliga orter  belägna  vid  Mälaren  eller  åtminstone  i  de  Mälaren  om- 
gifvande  landskapen,  samt  i  den  tredje  tabellen  orter,  som  tillhöra  öf- 
riga  delar  af  det  inre  af  landet. 

Det  ofvan  framstälda  påståendet,  att  frossfreqvensen  alltid  når  sitt 
högsta  maximum  för  året  under  våren,  finner  man  hår  lika  fullständigt 
bestyrkt,  antingen  man  vänder  sig  till  hafskusterna  eller  till  det  inre 
af  landet,  till  södra  eller  norra  Sverige.  Men  annorlunda  förhåller 
det  sig  med  det  maximum,  som  det  nyss  betraktade  diagrammet  pl.  V 
antyder  för  hösten.  Detta  försvinner  nämligen  nästan  helt  och  hållet  å  en 
mängd  orter,  visar  sig  deremot  ganska  stort  å  en  mängd  andra  orter. 
Och  vid  närmare  skärskådande  befinnas  dessa  senare,  af  höstfrossor 
plågade  orter  endast  vara  sådana,  som  eljest  äro  kända  som  tillhåll 
för  frossa.  (Man  jemföre  dessa  tabeller  med  uppgifterna  sid.  121 — 139 
hår  ofvan  samt  pl.  I  i  slutet  af  detta  häfte).  Det  maximum  åter, 
som  diagrammet  angifver  för  Januari  månad,  igenfinner  man  äfvenledes 
i  dessa  tabeller,  men  det  befinnes  aldrig  nå  någon  större  höjd,  och 
visar  sig  för  öfrigt  endast  tillhöra  de  orter,  hvarest  höstfrossor  pläga 
vara  gängse. 


k 


175 


Frossans  freqvens  efter  månad  vid  hafskusterna. 

År. 

Ort. 

Jan. 

Febr. 

Mara. 

April. 

Kaj. 

Juni. 

Jnli. 

Ang. 

Sept. 

Okt. 

Not. 

Dee. 

1862 

Båneå 

_ 

1 

5 

32 

43 

16 

11 

1 

2 

__ 

_ 

1860 

N ysätra  . . . 

— 

4 

5 

2 

7 

3 

— 

2 

4 

— 

— 

_ 

1859 

Räfsö 

— 

3 

15 

7 

1862 

Sollefteå... 

— 

2 

9 

26 

11 

18 

3 

3 

— 

— 

— 

— 

1861 

Hernösand  . 



1 

__ 

9 

13 

5 

— 

2 

2 

— 

— 

— 

1860 

Hudiksvall . 



_ 

— 

5 

15 

6 

8 

6 

2 

1 

— 

— 

63-70 

D 

18 

20. 

13 

23 

24 

16 

12 

12 

21 

16 

21 

20 

1859 

S.  Helsingl. 

9 

10 

9 

7 

6 

2 

3 

2 

2 

7 

11 

4 

1820 

Söderhamn. 

2 

15 

37 

97 

50 

6 

1 

2 

3 

— 

— 

— 

1861 

j> 





15 

20 

8 

16 

— 

11 

— 

21 

10 

14 

59-60 

Gefle 

12 

8 

31 

57 

?60 

36 

17 

15 

9 

5 

10 

7 

1861 

j> 

1 



1 

5 

11 

12 

14 

9 

6 

4 

4 

2 

47-49 

Harg 

2 

3 

15 

66 

98 

51 

38 

5 

8 

3 

— 

1 

1859 

Norrtelge. . 

97 

146 

184 

211 

136 

28 

14 

10 

76 

154 

194 

158 

1860 

j> 

166 

170 

136 

66 

27 

— 

— 

— 

30 

23 

128 

173 

1861 

j> 

101 

99 

105 

136 

79 

17 

18 

88 

90 

114 

130 

139 

59-61 

Trosa 

5 

2 

13 

8 

12 

2 

6 

39 

33 

12 

11 

2 

1859 

Norrköping 

6 

9 

13 

19 

8 

— 

5 

9 

8 

7 

11 

5 

1860 

j> 

71 

49 

83 

98 

91 

63 

35 

37 

41 

36 

47 

48 

1861 

j> 

3 

5 

11 

27 

13 

2 

— 

7 

5 

14 

12 

9 

1859 

Vestervik . . 

36 

39 

68 

66 

36 

26 

11 

14 

50 

32 

15 

9 

1860 

i> 

14 

28 

26 

26 

30 

14 

5 

8 

22 

10 

11 

2 

1861 

j> 

16 

10 

25 

37 

27 

25 

6 

21 

18 

1? 

14 

10 

1860 

Oscarshamn 

29 

33 

42 

60 

49 

35 

26 

10 

19 

11 

8 

1 

1861 

» 

3 

5 

22 

36 

10 

8 

6 

15 

19 

35 

26 

15 

1860 

Stranda  . . . 

5 

3 

5 

10 

12 

5 

8 

25 

29 

3 

8 

2 

1861 

D 

2 

2 

6 

9 

13 

3 

6 

36 

10 

4 

3 

2 

1855 

Ystad 

ensta 

ka  fall 

17 

64 

99 

59 

30 

17 

48 

17 

? 

? 

1856 

j> 

1 

7 

36 

89 

133 

83 

35 

25 

2 



— 

— 

1859 

Malmö «... 

7 

6 

5 

11 

27 

10 

14 

11 

21 

5 

11 

6 

1860 

» 

9 

6 

8 

60 

60 

27 

14 

15 

14 

10 

4 

3 

1860 

Landskrona 

6 

13 

84 

117 

98 

40 

33 

17 

16 

13 

3 

1 

1856 

Helsingborg 

1 

— 

6 

18 

3 

4 

2 

1 

2 

1 

— 

— 

1858 

» 

— 

— 

1 

11 

22 

12 

3 

3 

2 

— 

— 

— 

1859 

j> 

— 

5 

8 

29 

31 

23 

25 

29 

18 

8 

4 

1 

1860 

j> 

2 

7 

9 

14 

29 

8 

11 

7 

2 

2 

— 

— 

1860 

N.  Halland 

1 

1 

16 

29 

18 

6 

3 

— 

— 

— 

— 

— 

1861 

Kungsbacka 

1 

— 

3 

9 

20 

- 

— 

1859 

Qöteborg  . .. 

88. 

204. 

363 

77* 

589 

266. 

179 

? 

260 

181 

128 

118 

1860 

» 

92 

154 

534 

611 

626 

189 

68 

80 

61 

71 

58 

39 

1861 

» 

63 

61 

95 

142 

232 

117 

69 

64 

70 

65 

47 

35 

64—73 

» 

248 

269 

337 

333 

360 

213 

122 

115 

176 

256 

240 

166 

60-61 

Uddevalla.. 

2 

5 

10 

12 

22 

18 

9 

3 

3 

1 

3 

1 

176 


Frossans  freqvens  efter  manad  i  Mälareprovinserna. 


År. 

Ort. 

Jan. 

Febr. 

Mars. 

April. 

Maj. 

Juni. 

Juli. 

Ang. 

Sopt. 

Okt. 

Nov. 

Dec. 

1827 

Stockholm  . 

130 

177 

81 

177 

220 

116 

90 

117 

121 

215 

165 

100 

1828 

x> 

146 

134 

188 

224 

193 

200 

83 

130 

294 

255 

264 

190 

1829 

j> 

231 

198 

318 

315 

250 

181 

72 

109 

188 

316 

204 

200 

1830 

D 

158 

150 

226 

212 

176 

115 

41 

75 

135 

113 

105 

106 

1858 

» 

42 

43 

92 

92 

89 

76 

34 

44 

175 

198> 

192 

178 

60-69 

i> 

96 

.88 

136 

121 

106 

.86 

45 

46 

87 

93 

83 

109 

1861 

7> 

109 

83 

96 

141 

221 

147 

93 

71 

83 

100 

78 

72 

1862 

7> 

90 

.  85 

71 

160 

163 

143 

71 

62 

68 

32 

35 

67 

1863 

J> 

43 

42 

41 

56 

,  50 

47 

28 

25 

36 

31 

29 

42 

1864 

» 

39 

35 

34 

36 

33 

29 

20 

23 

39 

32 

35 

26 

1865 

» 

38 

40 

40 

33 

46 

39 

20 

41 

35 

36 

32 

30 

1866 

J> 

34 

31 

.  38 

44 

.  48 

24 

22 

29 

31 

32 

28 

30 

1867 

» 

44 

38 

58 

47 

51 

40 

23 

2* 

-35 

28 

32 

37 

1«68 

D 

41 

31 

50 

43 

38 

21 

.24 

29 

35 

44 

44 

42 

1869 

.*> 

44 

,39 

44 

60 

62 

82 

35 

28 

25 

33 

30 

28 

69-72 

Upsala .... 

14 

21 

29 

36 

20 

16 

12 

9 

9 

12 

12 

11 

1860 

Enköping . . 

.7 

4 

5 

10 

12 

2 

— 

— 

— 

'4 

8 

8 

1860 

Sala 

7 

2 

13 

14 

16 

14 

9 

,     3 

6 

8 

3 

5 

1860 

Vesterås . . . 

4 

3 

5 

7 

2 

1 

— 

— 

5 

5 

7 

5 

1859 

Strömsholm 

170 

167 

186 

203 

198 

120 

94 

175 

210 

247 

178 

184 

1860 

» 

98 

103 

120 

125 

130 

90 

70 

,86 

50 

21 

30 

24 

1859 

Köping .  * . . 

5 

6 

17 

22 

,  10 

11 

2 

8 

7 

11 

il 

7 

59-61 

Arboga . : . . 

33 

26 

28 

48 

,51 

43 

18 

15 

20 

24 

16 

26 

1861 

Löfsta 

9 

7 

16 

15 

26 

.  29 

17 

32 

9 

9 

12 

7 

59-61 

Eskilstuna . 

30 

24 

56 

73 

55 

35 

18 

18 

56 

35 

45 

21 

1859 

Malmköping 

24 

36 

44 

32 

38 

26 

15 

8 

18 

36 

40 

34 

1860 

» 

20 

24 

30 

48 

58 

26 

55 

20 

30 

45 

40 

25 

1861 

j> 

30 

21 

11 

28 

57 

63 

56 

40 

36 

62 

25 

8 

1862 

D 

16 

9 

33 

55 

52 

13 

8 

4 

4 

7 

12 

7 

1859 

Forssjö. ... 

9 

13 

28 

62 

17 

28 

5 

6 

4 

14 

4 

9 

1860 

j> 

22 

13 

10 

39 

25 

8 

4 

— 

7 

2 

17 

'— 

1861 

j> 

6 

5 

10 

41 

20 

13 

10 

10 

20 

24 

14 

14 

1859 

Daga . 

12 

6 

11 

24 

18 

8 

14 

18 

20 

26 

16 

12 

1860 

j> 

6 

7 

17 

27 

41 

17 

8 

6 

28 

11 

6 

14 

1861 

j> 

8 

6 

9 

30 

29 

24 

19 

18 

10 

15 

13 

10 

1861 

Södertelge  . 

51 

34 

48 

114 

143 

119 

64 

57 

90 

61 

64 

66 

1860 

Botkyrka .  * 

19 

22 

20 

47 

53 

23 

12 

27 

51 

69 

43 

26 

177 


Frossans  freqvens  efter  månad  i  det  inre  af  landet. 


År. 

Ort. 

Jan. 

Febr. 

Mars. 

April, 

Maj. 

Juni. 

Juli. 

Ang 

Sept. 

Okt. 

Hov. 

Deo. 

1860 

Lund ...... 

1 

10 

14 

10 

7 

2 

. 

mm^ 

1854 

Öfveds  distr. 

— 

2 

9 

26 

34 

27 

8 

3 

10 

8 

1 

3 

1855 

» 

— 

7 

36 

125 

205 

123 

100 

86 

92 

37 

14 

5 

1856 

\ 

D 

8 

30 

120 

365 

507 

260 

130 

53 

14 

9 

— 

— 

1857 

D 

1 

3 

18 

90 

142 

48 

30 

16 

13 

1 

— 

— 

1858 

7> 

— 

4 

22 

69 

104 

48 

18 

17 

10 

2 

— 

2 

1859 

7> 

3 

5 

58 

84 

124 

35 

19 

3 

6 

2 

— 

— 

1860 

D 

— 

3 

30 

74 

72 

27 

22 

14 

7 

3 

1 

— 

1856 

Christianst. 

3 

2 

25 

58 

94 

54 

19 

5 

3 

— 

— 

— 

\     1857 

» 

— 

9 

12 

10 

24 

18 

4 

5 

32 

19 

4 

1 

1     1859 

j> 

8 

4 

15 

20 

27 

16 

7 

4 

8 

22 

6 

3 

1860 

7> 

5 

6 

17 

22 

27 

15 

3 

30 

22 

8 

2 

1 

1861 

7> 

5 

6 

12 

30 

40 

14 

11 

42 

23 

'  9 

2 

— 

1862 

D 

6 

17 

42 

75 

70 

22 

4 

6 

2 

3 

2 

5 

1859 

Wiramerby  i 

— 

27 

50 

101 

10 

— 

— 

— 

— 

15 

1 

1 

1856 

Ekesjö... .. 

2 

3 

9 

23 

12 

6 

3 

— 

— . 

— 

— 

— 

1860 

Jönköping... 

.— 

— 

15 

10 

6 

8 

42-49 

Askersund . . 

1 

2 

5 

16 

22 

13 

4 

3 

3 

1 

— 

— 

1860 

D 

12 

8 

36 

88 

132 

56 

34 

26 

16 

8 

10 

4 

1861 

j> 

7 

— 

15 

46 

33 

8 

— 

7 

— 

!i5 

11 

— 

1859 

Mariestad .. 

— 

1 

.  2 

4 

15 

7 

2 

— 

3 

6 

— 

2 

1814 

Wenersborg. 

17 

24 

40 

144 

258 

214 

230 

130 

45 

51 

127 

35 

1859 

2» 

■  4 

2 

ii 

18 

15 

7 

.  — . 

6 

24 

15 

*- 

3 

1860 

D 

2 

4 

6 

9 

11 

8 

3 

— 

— . 

— 

,3 

3 

1859 

Carlstad  . . . 

28, 

35 

41 

35 

54 

28 

9 

7 

14 

13 

19 

9 

1861 

D 

7 

8 

5 

24 

27 

9 

9 

10 

22 

25 

10 

13 

1854 

Philipstad . . 

— 

— 

4 

12 

46 

14 

..  7 

3 

7 

2 

3 

1 

1855 

2> 

8 

3 

5 

27 

59 

30 

4 

18 

11 

15 

8 

8 

1856 

D 

3 

4 

19 

85 

118 

69 

43 

25 

7 

6 

2 

1 

1857 

» 

— 

2. 

1 

2 

16 

2 

— 

— 

— 

2 

— 



1859 

7> 

1 

3 

5 

9 

8 

8 

1 

2 

6 

5 

- 

— 

1859 

Nora 

3 

3 

3 

8 

9 



— 

1 

1 

— 

— 

— 

1859 

Örebro  st. . . 

5 

— 

— 

1 

— 

6 

10 

16 

6 

2 

3 

— 

1859 

Boo 

3 

3 

19 

23 

23 

11 

8 

3 

2 

3 

— 

2 

1860 

j> 

— 

i 

9 

8 

20 

12 

3 

— 

1 

1 

— 

— 

1861 

Ramnäs 

4 

4 

4 

13 

10 

10 

3 

— 

7 

6 

6 

4 

1861 

Smedjeb:n . . 

— 

6 

5 

4 

14 

10 

6 

4 

6 

— 

2 

4 

59-60 

Falun 

1 

7 

12 

36 

52 

17 

5 

5 

15 

2 

3 

2 

1859 

Gysinge 

3 

4 

6 

1 

2 

4 

6 

1860 

j> 

5 

3 

1 

7 

58 

26 

14 

2 

1 

2 

2 

— 

178 

Minima  slutligen  befinnas  i  frossörter  vanligast  falla  på  Juli  eller 
Augusti  samt  December  (eller  Nov.)  månader,  men  i  andra  orter 
iakttager  man  blott  ett  minimum,  nämligen  det  senare.     De  bygder, 
i   hvilka   frossan   endast  g&star  epidemiskt,  förete  således  efter  regel 
blott  ett  maximum  i  antalet  af  frossfall,  hvilket  kommer  på  våren,  samt 
ett  minimum,  hvilket  infaller  nBrmare  slutet  af  året1).   Frossans  gång 
genom   året  i  hennes  hemorter  vexlar  deremot,  enligt  hvad  nyss  på- 
pekats, oftare  mellan  höjning  och  sånkning  och  kan  derföre  behöfva 
grafiskt  förtydligas.    Å  pl.  VI  hafva  vi  i  sådant  syfte  med  begag- 
nande af  de  i  förestående  tabeller  gifna  tal  uppdragit  några  kurvor, 
som  framställa  frossans  freqvens  efter  månad  i  några  af  de  svåraste 
hemsökta  orterna  inom  Mälareprovinserna  samt  i  Göteborg.    Vi  hafva 
här  låtit  kurvorna  börja  med  Juli  och  sluta  med  Juni  månad,  emedan 
derigenom   en  riktigare   öfversigt  af  epidemiernas  till-  och  aftagande 
erhålles.    De  serier  af  frossepidemier,  som  här  kallats  frossperioder, 
pläga   nämligen  i  frossörter  vanligtvis  begynnas  under  sensommaren, 
deremot  afslutas  under  försommaren.    Likaså  pläga  de  afbrott  af  ett 
eller  annat  års  varaktighet,  som  understundom  förekomma  midt  i  eo 
frossperiod,  inträda  med  en  vårepidemis  afslutning  och  upphöra  med 
inbrottet  af  en  ny  höstepidemi2).    För  öfrigt  händer  väl  aldrig  att 
en  höstepidemi  uppträder  utan  att  å  samma  ort  efterföljas  af  en  vår- 
epidemi.    Deremot  är  det,  såsom  af  det  nyss  sagda  följer,  en  vanlig 
sak,  att  en  vårepidemi  förekommer  utan  att  efterföljas  af  epidemi  pl 
hösten.    Ett  närmare   samband   måste  således  förefinnas  emellan  det 
frossans  grasserande,  som    eger  rum  på  hösten  och  det,  som  inträffar 
den  derpå  följande  våren,  än  emellan  en  vårepidemi  och  en  derpå  möj- 
ligen  följande   höstepidemi.    Och   för   att   fä  den  bästa  öfverblicken 
öfver   frossfreqvensens  årliga   skiftningar   bör  man   gå  från  den  ena 
sommarens  minimum  till  den  följande  sommarens. 


1)  Väl  iakttages  emellanåt  ett  mindre  maximum  af  ven  på  hösten,  men  vid 
närmare  undersökning  torde  detta  oftast  befinnas  härröra  från  sjukdomsfall  bland 
resande,  till  hembygden  återkomne  sjömän,  jernvägs arbetare  eller  annat  arbets- 
folk, som  under  sommaren  uppehållit  sig  i  f rosstrakter  och  antagligen  der 
ådragit  sig  den  efter  hemkomsten  utbrutna  sjukdomen. 

2)  Exempel  på  sådana  med  sensommaren  började  epidemieserier  kunna  vi 
hemta  från  åren  1818,  1826,  1852  och  1858  m.  fl.  år  och  på  vårepidemier,  som, 
om  ej  för  landet  i  dess  helhet,  så  åtminstone  å  de  resp.  orterna  afslutit  eller 
afbrutit  frossperioder  från  åren  1821,  1830,  1832,  1833,  1848,  1849,  1856,  samt 
1860-62. 


179 

Men  om  således  än  våren  och  hösten  äro  de  årstider,  då  frossans 
freqvens   plägar  vara  störst  och  då  hon  plägar  härja  såsom  epidemi, 
så  får  man  dock  understundom  äfven  under  vintern  och  sommaren  iakt- 
taga epidemier.  Vanligast  utgöra  likväl  dessa  årstiders  epidemier  antin- 
gen fortsättningar  af  föregående  höst-  och  vårepidemier  eller  ock  inled- 
ningar till  efterföljande  sådana.   Sålunda  —  för  att  blott  gifva  ett  par 
exempel  —  fortsatte  sig  den  hösten  1858  i  Mälareprovinserna  härjande 
epidemien  mångenstädes  hela  den  följande  vintern  och  öfvergick  slutligen 
i  en  svår  vårepidemi.   Likaså  dersammastädes  vintern  1854 — 55.  Som- 
marepidemi  åter,  som  fortsatt  sig  från  våren,  omtalas  från  Gefle  för 
år  1854,  från  Bollnäs  för  år  1860  o.  s.  v.     Det  är  för  öfrigt  till  och 
med  det   vanliga   förhållandet   att   de  första,  vårepidemien  inledande 
fallen  inträffa  i  Februari  och  de  höstepidemien  begynnande  fallen  i  Juli 
och  Augusti. 

Fristående  vinter-  och  sommarepidemier  äro  deremot  ytterst  säll- 
synta. Det  märkligaste  exempel  på  en  vinterepidemi,  vi  känna, 
är  den  af  Almqvist  iakttagna,  redan  ofvan  (sid.  165)  omnämnda 
epidemien  under  1858 — 59  års  vinter  i  Norrbotten.  Somraarepidemier 
hafva  märkvärdigt  nog  flere  gånger  rapporterats  från  vestra  ku- 
sten af  Sverige  såsom  år  1808  från  Bohuslän  (Lunell),  1829  och 
1832  från  Halland  (Westberg).  Hvad  här  yttrats  rörande  fross- 
epidemis  sällsynthet  under  sommaren,  gäller  emellertid  blott  den  in- 
termittenta  frossformen,  men  icke  den  remittenta  formen,  för  hvil- 
ken  sommaren  tvärtom  är  den  rätta  årstiden,  såsom  vi  längre  ned 
skola  finna. 

Sedan  vi  nu  skärskådat  de  olikheter,  som  frossan  till  sin  freqvens 
företer  efter  orten  och  tiden  för  sitt  uppträdande,  följer  i  ordningen 
att  undersöka,  huruvida  hennes  freqvens  äfven  vexlar  efter  de  genom 
olikhet  i  ålder,  kön,  nationalitet,  yrken  och  förmögenhetsvilkor  upp- 
kommande folkklasserna.  Och  skola  vi  äfven  vid  denna  under- 
sökning träffa  på  en  och  annan  egenhet  hos  den  i  fråga  varande  folk- 
sjukdomen, väl  värd  att  tecknas  till  minnes. 

Hvad  först  de  olika  åldersklasserna  angår,  så  möta  oss  från 
olika  tider  och  orter  uppgifter  i  mängd,  som  betyga  att  ingen  ålder 
skonats  (Lönberg  Botkyrka  1805,  Sommelius  Enköping  1810, 
Acharius  Wadstena  1812,  Wieslander  Engelholm  1819,  1832, 
Widberg  Westerås  1828,  Schultz  Upsala  1828,  1829,  1855, 
Klintberg  Daga  1844,  Svedenborg  Tjust  1844—48  H.  br.,  Bo- 
ström  Christianstad  1Ö52,    1853,  Ström  Trelleborg  1853,  Martin 

17 


180 

Nyköping,  Hellström  Nås,  Lundh  Sala,  Wikblad  Söderhamn, 
Malm  Eskilstuna  1855,  Govenius  Forssjö  1855,  1856,  G  ull- 
strand Arvika,  Varenius  Alingsås  1856)  ända  ifrån  dibarnet 
(Thollander  Söderhamn  1855,  Wettergren  d.  ä.  Rättvik  1855, 
v.  Sydow  Qefle  1856,  Kuylenstjerna  Hargl856,  Kamph  Wiro- 
merby  1856,  Warodell  Gillberga  1858,  Klintberg  Daga  18591) 
till  den  80-årige  gubben  (Thollander  Söderhamn  1855,  v.  Sydow 
Gefle  1856  m.  fl.) 

Mest  angripas   dock   den   tidigare  medelåldern   och  den  senare 
ungdomsåldern  eller,  för  att  bestämdare  uttrycka  förhållandet,  för  så 
vidt  man   af  de   sällan  i  statistisk  form  lemnade  meddelandena  kan 
sluta,  åldersklassen  15—35  (40)  år.   Dernäst  kommer  åldern  före  15  år 
och  sist  den  senare  medelåldern  samt  gubbåldern.  Några  fä  yttranden  af 
läkare  härom  må  anföras.   Från  Örebro  berättar  Acharius  för  1853: 
"åldern  hos  de  af  nämnda  sjukdom  lidande  har  varit  emellan  24 — 40 
år",  och  för  det  följande  året:  "livad  åldern  hos  de  i  frossan  insjuk- 
nade beträffar,  så  har  det  största  antalet  varit  emellan  20  och  30  år ; 
hos  barn  emellan  1  och  10  år  inträffade  ganska  många  fall.    Personer 
öfver   30   år   hafva  mera   sällan  varit  af  frossa  angripna;  endast  en 
öfver   70   år".    Lillje  björn   skrifver  om  förhållandet  i  Girao  distr. 
under   epidemien   1848:   "barn  och  yngre  personer  voro  mest  utsatte 
för  frossan  och   sällan   observerades   att  någon  öfver  45  år  gammal 
angreps   af  sjukdomen";  och  om  följande  års  epidemi  yttrar  han,  att 
den   "åtminstone   ibland   yngre  personer  ej  skonade  särdeles  många". 
Från   Carlstad   rapporterar   Lagerstedt   om   år    1853:    "barn    och 
yngre   eller   medelålders  personer  hafva  utgjort  största  antalet  sjuka, 
hvaraf  jag  blott  sett  några  få  öfver  40  år  och  ej  mer  än  en  öfver  50". 
Så   inberättar   ock  Martin  från  Nyköping  för  år  1855:  "sjukdomen 
förekom  hos  alla  åldrar,  dock  mindre  ofta  hos  personer  öfver  40— 50 
års  ålder." 

Några  få  sifferuppgifter  rörande  det  i  fråga  varande  ämnet,  hvilka 
vi  funnit  i  läkarnes  embetsberättelser,  äro  i  följande  tabell  intagna. 
De  angifva  åldersklassen  20 — 40  år  såsom  den  för  frossa  mest  ut- 
satta. 


1)  Den  yngsta  patient,  vi  känna,  är  omnämnd  af  Kamph.  Fallet  gälde 
ett  endast  3  veckor  gammalt  barn,  hvars  moder  under  senare  hälften  af  ha- 
vandeskapet haft  frossan  och  först  14  dagar  före  förlossningen  erhållit 
Einasalt. 


181 


Insjuknade  i  frossa  efter  ålder. 

Ort. 

År. 

Ålder. 

Philipstad   .  . 

1854-60 

Under 
10  år. 

10-20 

20-30 

30-40  40-50 

öfver 
50  år. 

85 

117 

190 

177 

75 

84 

Eskilstuna   .  . 

1859-61 

73 

85 

116 

101 

65 

36 

Åtvidaberg  .  . 

1860 

43 

43 

54 

43 

31 

32 

Wiramerby  .  . 

1859 

86 

40 

13 

42 

21 

4 

Christianstad  . 

1856—62 

294 

201 

246 

131 

76 

51 

Summma 

581 

486 

619 

494 

268 

207 

i  procent 

21.9 

17.7 

23.3 

18.6 

10.6 

7.9 

Folkmängden  i 

riket  1860 

23.3 

19.2 

16.8 

14.7 

10. 

16. 

Understundom  synas  åter  sjukdomsfallen  varit  talrikare  bland  barn 
än  bland  icke  blott  den  senare  man-  och  gubbåldern  utan  äfven  öfriga 
åldrar,  såsom  följande  uppgifter  visa.  Götlin  (Carlstad  1853):  "barn 
bafva  isynnerhet  lidit  mycket  af  frossan".  G  ull  st  rand  Arvika  1856: 
"alla  åldrar  angrepos,  mest  barn".  Söderbaum  Kalmar  1857:  "de, 
som  jag  haft  att  behandla,  hafva  varit  barn  om  2  till  10  år.  På 
några  fä  ställen  hafva  äfven  flera  fall  bland  fullväxta  förekommit". 
Falck  Malmö  1864:  "frossor  förekomrao  sparsamt  i  staden  hela  året, 
dock  företrädesvis  hos  barn".  (Ett  motsatt  förhållande  egde  enligt 
Schultz  rum  i  Upsala  år  1855.  Barnåldern  var  nämligen,  berättar 
han,  temligen  förskonad,  men  för  öfrigt  ingen  ålder). 

I  synnerhet  har  det  relativa  antalet  sjukdomsfall  ibland  barn 
varit  stort  i  början  af  flere  vårepidemier  såsom  i  Febr.  och  Mars  år 
1819  i  Stockholm,  i  Jan.  och  Febr.  1854  i  Christinehamn  (Holm- 
gren) och  i  Febr.  1856  i  Harg  ("i  början  uteslutande  hos  barn" 
Kuylenstierna). 

Äfven  efter  kön  visar  sig  en  bestämd  olikhet  i  frossans  freqvens 
ega  rum,  i  det  att  män  oftare  insjukna  än  qvinnor.  Några  iaktta- 
gelser härom  må  anföras.  Under  1831  års  epidemi  i  Sigtuna  bemärkte 
Söderberg,  att  "qvinnorna  voro  mindre  utsatta  för  frossa".  Om  1853 
års  frossa  iuberättar  Acharius  från  Örebro  samt  om  1855  års  epi- 
demi Martin  från  Nyköping,  att  sjukdomen  oftare  förekom  hos  män 
än  hos  qvinnor.  Och  från  Upsala  rapporterar  Schultz  för  sist- 
nämnda år  "sjukantalet  af  mankön  var  betydligt  öfvervägande  det  af 
qvinkön".  H äggmark  omtalar  ock  från  Ramnäs  för  1861,  att  "de 
flesta  patienterna  tillhört  mankönet". 


182 

Huru  konstant  sjukdomsfallens  fördelning  efter  kön  så  ställer  sig, 
att  de  sjukes  flertal  kommer  på  mankönet,  visar  uedaustående  tabell 
i  hvilken  vi  uppfört  de  statistiska  uppgifter  rörande  denna  sak,  som 
stått  oss  till  buds,  de  från  Stockholm  och  Upsala,  hvilka  längre  ned 
särskildt  meddelas,  allena  undantagne. 


Imyuknad 

e  i  frossa  efter  kön. 

Ort. 

År. 

män. 

qvin.  1          Ort. 

År. 

män. 

qvin. 

Askersund .  . 

1844—49 

44 

25 

Christianstad 

1857 

80 

58 

Philipstad .  . 

1854 

59 

40 

* 

1858 

74 

53 

* 

1855 

135 

61 

& 

1859 

74 

64 

D 

1859 

29 

20 

p 

1860 

106 

52 

D 

1860 

23 

18 

D 

1861 

115 

79 

Löfsta  .... 

1861 

130 

58 

D 

1862 

147 

107 

Eskilstuna .  . 

1859 

54 

32 

Helsingborg  . 

1855 

20 

16 

D 

1860 

92 

81 

D 

1856 

27 

11 

D 

.  1861 

123 

94 

v 

1858 

29 

25 

EkeBJÖ  .... 

1856 

33 

25 

» 

1859 

93 

88 

Åtvidaberg.  . 

1860 

141 

103 

D 

1860 

53 

38 

Wimmerby  . 

1859 

111 

95 

Göteborg.  .  . 

1870 

106 

62 

Ronneby.  .  . 

1858 

28 

28 

D 

1871 

103 

97 

D 

1859 

41 

33 

D 

1872 

68 

70 

D 

Christianstad 

1860 
1856 

17 
177 

6 
134 

D 

1873 

eo 

51, 

Samma 

.  .  . 

2392 

1724 

Hvad  förhållandet  i  Stockholm  uti  det  i  fråga  varande  hänseen- 
det vidkommer,  så  angifvä  de  från  åtskilliga  läkare  till  Svenska  Läkare- 
sällskapet derstädes  inlemnade  uppgifter  om  sjukdomsfall,  som  in- 
träffat inom  deras  enskilda  praktik,  äfyenledes  att  män  oftare  insjukna 
än  qvinnor,  ehuru  skilnaden  här  är  mycket  mindre  än  i  landsorten. 
Enligt  distriktsläkarnes  rapporter  råder  deremot  ett  alldeles  motsatt 
förhållande  ibland  de  fattige.  Inom  denna  folkklass  drabbas  nämligen 
i  hufvudstaden  årligen  många  flera  qvinnor  än  män  af  denna  sjukdom. 
Så  t.  ex.  utgjorde  sjukantalet  åren  1862—63    647  män    822  qvinnor, 

„     1865—69  10U     „     1223      „ 
Således  äro  af  1000  fattige  frosspatienter  i  hufvudstaden  448  m.  o.  552  qv. 
under  det  att  af  samma  antal  sjuka  i  landsorten  581  äro  m.,  419  qv. 

I  Upsala  har  den  i  fråga  varande  olikheten  mellan  könen  varit 
ännu  större.  Af  93  under  åren  1869 — 71  insjuknade  (öfver  15  år  gamla) 
voro  nämligen  26  mån  och  67  qvinnor. 

Frågar  man  nu,  på  hvilken  åldersklass  å  ena  sidan  den  större 
sjukligheten  bland  mankönet  i  landsorten,  och  å  den  andra  den  bland 


183 


qvinköuet  inom  hufvudstadens  fattige  plägar  komma,  så  hafva  vi  ge- 
nast att  erkänna  otillräckligheten  af  vårt  material  för  denna  frågas 
besvarande.  De  få  uppgifter,  som  föreligga  sammanställa  vi  emeller- 
tid i  följande  tabell.         9 

Insjuknade  i  frossa  efter  ålder  och  kön. 


1          Ort. 

År. 

Under  10 

10-20 

20-30 

30-40 

Öfver  40. 

Christianstad 
Eskilstuna.  . 

1  Wimmerby.  . 

1  Atvid    .... 

1856-62 

1859—61 1 

1859 

1860 

m. 

qv. 

m. 

qv. 

m. 

qv. 

m. 

qv. 

m. 

qv. 

148 
32 
42 
23 

146 
41 
44 
20 

134 
59 
17 
21 

67 
26 
23 
22 

153 

69 

9 

23 

93 

47 

9 

23 

68 
61 
24 
34 

63 

40 

18 

9 

81 

48 

18 

1    40 

46 

53 

7 

23 

1            Summa 

! 

245. 

251 

231 

133- 

254 

175 

187 

130 

1 187  1 129 

Stockholra*)Ii 

1862—69 
1865—72 

616 
608 

439 
675 

298 
261 

313 
221 

651   m.      749  qv. 

|  324 

664 

1         J>         II 

1358  m. 

1255  qv 

De  åldersklasser,  som  icke  förete  någon  egentlig  olikhet  i  sjuk- 
freqvensen  emellan  man-  och  qvinkön  äro  enligt  dessa  uppgifter  barn- 
åldern under  10  år  så  väl  i  hufvudstaden  som  i  landsorten  samt  ung- 
domsåldern under  20  år  bland  hufvudstadens  fattige.  För  de  öfriga  ål- 
drarne  är  skiljaktigheten  mellan  hufvudstaden  och  landsorten  i  det  i 
fråga  varande  hänseendet  deremot  så  mycket  större.  Förklaringen  till 
denna  skiljaktighet  ligger  å  ena  sidan  deri,  att  qvinfolket  i  hufvud- 
staden är  vida  mångtaligare  än  manfolket  —  bland  1000  invånare  be- 
löpte sig  t.  ex.  vid  1868  års  slut  männens  antal  derstädes  till  4.46, 
men  qvinnornas  till  554  —  och  å  andra  sidan  deri,  att  männen  på 
landsbygden  till  följd  af  sina  arbetens  beskaffenhet  äro  mera  utsatta 
för  frossa  än  qvinnorna. 

Vi  öfvergå  nu  till  frågan,  om  någon  olikhet  i  frossans  freqvens 
förefinnes  emellan  olika  folkstammar,  det  vill  beträffande  vårt  lands 
inbyggare  säga  mellan  svenskar,  finnar  och  lappar.  Då  emellertid  de 
sist  nämnda  redan  till  följd  af  sitt  hemlands  läge  äro  tryggade  för 
frossa,  är  det  endast  den  olikhet  i  emottaglighet  för  denna  sjukdom, 
som  möjligtvis  kan  vid  i  öfrigt  lika  förhållande  förefinnas  emellan 
,  svenskar  och  finnar,  hvarom  här  kan  blifva  fråga.    Den  enda  ort  inom 

1)  I.  Bland  Stockholms  fattige  enligt  de  till  första  stadsläkaren  ingångna 
rapporterna  från  distriktsläkarne.  II.  Inom  enskild  praktik  enligt  de  upp- 
gifter, som  af  läkarne  afgifvits  till    Sv.    Läkaresällskapet. 


184 

Sverige,  hvarifrån  man  kan  vänta  sig  någon  upplysning  i  denna  sak 
och  som  i  sjelfva  verket  egnar  sig  väl  att  gifva  upplysning  i  saken, 
är  norra  kusten  af  Bottniska  viken.  Denna  kust  utgöres  af  tvenne 
socknar,  Haparanda  och  Neder-Kalix,  af.hvilka  den  förra  till  allra 
största  delen  är  bebodd  af  finsk,  den  senare  åter  uteslutande  af  svensk 
stam.  Lika  nordligt  läge  hafva  båda  dessa  socknar;  båda  ligga  de 
dels  utefter  hafvet  dels  utefter  nedre  loppet  af  stora  elfvar;  båda 
innehålla  de  kärr  och  sänka  marker  i  mängd.  Man  har  derföre  all 
anledning  att  betrakta  dem  som  i  hänseende  till  läge  och  markens 
beskaffenhet  lika  emottagliga  för  frossa.  Och,  om  någon  skilnad 
i  detta  afseende  skulle  göras  dem  emellan,  vore  det  snarare  Haparanda 
socken,  som  man  hade  att  på  grund  af  naturbeskaffenheten]  anse  mer 
tjenlig  för  frossmiasmat,  enär  stränderna  af  Torneå  elf  äro  mera  lång- 
grunda och  sänka  och  derföre  mer  utsatta  för  vattenståndets  vexlingar. 
Råder  här  skilnad  i  freqvensen  af  epidemisk  frossa  —  endemisk 
frossa  finnes,  såsom  vi  sett,  här  icke  —  så  kan  man  då,  isynnerhet 
om  den  större  frossfreqvensen  tillkommer  Neder-Kalix  socken,  hafva 
skäl  att  sätta  i  fråga,  huruvida  den  ej  närmast  står  i  sammanhang 
med  inbyggarnes  olika  nationalitet  d.  v.  s.  i  beroende  af  deras  lef- 
nadssätt  eller  möjligen  egendomliga  kroppskonstitution. 

1  Neder-Kalix  har  frossan  nu  verkligen  flera  år  epidemiskt  upp- 
trädt  och  ganska  svårt  härjat  såsom  åren  1855 — 58;  i  den  finska  grann- 
socknen dereraot  har  hon  väl  infunnit  sig,  men  aldrig  lyckats  vinna 
något  säkert  fotfäste.  Och  hvad  ån  mera  talar  för  det. i  fråga  satta 
förhållandet  är  att,  då  hon  der  uppträdt  bland  personer,  som  icke 
förut  besökt  andra  orter,  har  det  alltid  varit  personer  tillhörande  den 
jemförelsevis  fåtaliga,  i  socknen  bofasta  sveuska  befolkningen,  som 
angripits,  men  ej  den  af  finsk  härkomst  efter  hvad  Wretholm  i 
berättelsen  för  år  1859  uppgifver.  Under  år  1855—59  hade  åtskil- 
liga sjukdomsfall  iblatid  den  svenska  delen  af  allmogen  derstädes  in- 
träffat, men  den  finska  allmogen  hade  icke  angripits.  Det  närmare 
utredandet  af  denna  fråga  tillhör  emellertid  naturligtvis  Finlands 
läkare,  som  hafva  vida  rikare  tillfälle  att  anställa  iakttagelser  rörande 
ämnet.    • 

Mera  betydande  olikheter  i  frossfreqvensen,  än  de  ofvan  påpekade 
iakttager  man  först,  om  man  tager  hänsyn  till  folkets  yrken,  stånd, 
förmögenhetsvilkor  och  deraf  beroende  lefnadssätt.  Det  är  näm- 
ligen en  ofta  gjord  och  bekräftad  erfarenhet  att,  ehuruväl  intet  stånd 
är  fritaget  från  frossa,  likväl  de  lägre  och  fattigare  klasserna  af  be- 
folkningen,   som    utföra   det   gröfre    kroppsliga   arbetet  utom  hus,  i 


185 

vida  högre  grad  äro  utsatta  för  att  af.  frossa  angripas,  än  öfriga  folk- 
klasser. Några  yttranden  rörande  denna  sak,  som  förekomma  i  lä- 
karnes  erabetsberättölser,  må  här  inryckas. 

Enligt  Widberg  insjuknade  år  1826  i  Westerås  distrikt  "i  syn- 
nerhet fattige  och  de  som  utsatt  sig  för  temperaturvexlingarna"  (ar- 
betsfolket).    Hanström  omtalar  från  Wimmerby  för  samma  år,  att 
"någon    ståndsperson   sällan   angreps"  af  de  på  (Jama  och  kustlandet 
då  så  allmänt  gängse  frossorna.    Schultz  kallar  farsoten  år  1827  i 
Upsala  distrikt  "ett  verkligt  plågoris  för  den  arbetande  klassen"  och 
skrifver   i   överensstämmelse  derraed  äfven  i  berättelsen  för  det  föl- 
jande   året   (1828):   "intermittenta   febrar   hafva  liksom  under  före- 
gående  året  utgjort   en   öfverallt  herrskande  epidemi  för  alla  åldrar 
och  vilkor,  men  särdeles  för  den  arbetande  klassen".    Ett  nästan  lika 
lydande  yttrande  förekommer  också  i  hans  embetsberättelse  för  1832 
rörande   den  då  så  allmänt  utbredda  epidemien.    Från  Daga  skrifver 
Klintberg  om  1840  års  epidemi:  "(len  sjukdom,  som  mest  besvärat 
den   arbetande   klassen ,    var   under   vårmånaderna   frossan ,   hvilken 
tycktes  uttränga   alla  andra  feberformer".    Och  från  Sundsvall  med- 
delar Platzman  om  s.  å.:   "talrikast  angrepos  (de  fråu  Stockholm 
hemkommande   båtsmanscorpserna   samt)   folk   af  arbetsklassen,  som" 
under  kall  och v  våt  väderlek  haft  sina  förrättningar  ute  på  isarne  uti 
vattnet".    I  1847  års  berättelse  från  Enköpinpr  yttrar  Martin:  "jag 
tror  mig  snart  sagdt  kunna  påstå,  att  halfva  befolkningen  af  den  ar- 
betande  klassen   af  frossa  varit  angripna  (åtminstone  uti  de  socknar, 
som    med   sina   låga   stränder   sträcka   sig  till  Mälaren)".    År  1852 
förekom   frossan  i   Carlstad  "mest  hos  det  fattiga  folket  och  arbets- 
klassen"  (G'öt  hl  in).    1   Näs   distr.  iakttog  Ékegren  år  1853,  att 
"tjenstepigor  äro  mest  för  sjukdomen  blottstälda".    Och  i  Trelleborg 
angrep   frossan  enligt   Ström  s.  å.  "alla  åldrar  och  alla  stånd,  men 
mest    tjenstefolk,   synnerligast   barn,   som  vaktade  kreaturen  och  till 
följd    deraf  voro  utsatta  för  fukt  samt  morgon-  och  aftonkyla".    "På 
åtskilliga  ställen",  fortsätter  han,  "hade  sjukdomen  så  angripit  arbets* 
folket  att  vårarbetena  vissa  dagar  nästan  måste  afstanna". 

I  läkaraes  embetsberättelser  för  år  1854  förekomma  följande 
yttranden  rörande  det  i  fråga  varande  ämnet.  Från  Örebro  stad 
meddelas :  "de  aldra  flesta  angripna  hafva  varit  af  arbetsklassen  eller 
de  i  materielt  hänseende  mindre  lyckligt  lottade"  (Acharius);  från 
Carlstads  distrikt  "här  såsom  annorstädes  är  det  hufvudsakligen  den 
fattigaste  klassen,   som   träffas  af  sjukdomen"  (Lag  ers  te  dt);  från 


186 

Gillberga  distr.,  hvarest  i  flere  trakter  "snart  sagd  t  h varannan  person 
blifvit  angripen":  "inom  herrskapsklassen  har  mig  veterligen  ej  mer 
än  ett  enda  fall  inträffat"  (Warodell);  frän  Skytts  härad :  "ehuru- 
väl  ingen  klass  af  raenniskor  var  fullkomligt  fredad  för  farsoten,  syn- 
te,? dock  de  tjenstehjon,  hvilka  med  dålig  beklädnad  biträdde  vid 
åkerbruket  eller  vaktade  kreaturen  mest  och  ofta  lida  af  sjukdomen" 
(Ström). 

I  1855  års  embetsberättelser  omtalas  från  Gillberga  distr.,  att  i 
vissa  delar  af  distriktet  "minst  hvar  20:de  person  bland  allmogen 
med  säkerhet  torde  kunna  antagas  hafva  varit  i  mer  eller  mindre 
grad  angripna  af  sjukdomen,  hvaremot  bland  ortens  talrika  herrskaps- 
personal  högst  få  fall  inträffat"  (Warodell);  och  från  Sala:  "sjuk- 
domen har  ej  skonat  någon  ålder  eller  stånd,  dock  har  den  före- 
trädesvis angripit  den  fattigare  befolkningen"  (Lundh);  från  Ekesjti: 
"frossorna  förekomrao  i  synnerhet  bland  den  fattigare  delen  af  all- 
mogen" (Bråken hjelra);  från  Skytts  härad:  "liksom  de  andra  åren 
angrepos  hufvudsakligast  tjenare  (och  ofta  små  barn);  slutligen  från 
Sölvesborg:  "frossan  hemsökte  synnerligen  arbetsklassen,  så  att  hela 
familjer  deraf  lågo  sjuka"  (Norin). 

Om  epidemien  1856  förmäles  från  Ekesjö,  att  sjukdomen  i  syn- 
nerhet förekom  bland   den   fattigare  delen  af  befolkningen,  men  att 
den  äfven  bland  de  båttre  lottade  icke  var  sällsynt  (Bråkenhjelm;    i 
samt  från  Carlshamn  att  "frossan  förekom  inom  alla  klasser  utan  uir    I 
dantag,  men  mest  i  arbetsklassen"  (Witt).  [ 

Om  således  landtarbetaren  och  den  fattige  varit  vida  mer  ut-  | 
satte  för  frossa,  hafva  dock,  såsom  flere  af  de  nyss  meddelade  ci-  | 
täten  betyga,  äfven  de  öfriga  stånden  ofta  lemnat  en  icke  obe-  I 
tydlig  kontingent  till  sjuklighetsnumerären.  En  olikhet  för  olika 
åldersklasser  synes  likväl  här  förefinnas,  i  det  att  af  arbetsklassen 
snarare  ungdoms-  och  medelåldern,  af  herrskapsklassen  åter  barn- 
åldern angripes  af  sjukdomen.  Det  förra  framgår  redan  af  hvad  of- 
van  anförts,  och  för  det  senare  gifva  följande  uppgifter  af  Stiegler 
stöd.  Från  Sigtuna  rapporterar  han  för  1853:  "af  hundratals  fross- 
sjuke  har  ingen  i  min  praktik  förekommit  af  s.  k.  bättre  folk  med 
undantag  af  några  få  barnfrossor" ;  och  för  1854  från  Enköping:  "då 
under  1853  knappt  en  enda  s.  k.  bättre  person  mig  veterligen  blif- 
vit af  sjukdomen  angripen,  så  har  detta  deremot  varit  någon  gång 
förhållandet  sistlidne  år  (1854),  men  det  är  för  det  mesta  barn  af 
denna  klass,  som  fått  sjukdomen"  (och  har  bostaden  då  alltid  häften 
ofördelaktig  belägenhet). '  I  1855  års  berättelse  yttrar  samme  läkare: 


187 

"frossorna  hafva  detta  år  mer  än  de  föregående  sträckt  sig  till  de 
bättre  lottade  klasserna  och  i  synnerhet  varit  mycket  envisa  hos 
barn". 

Till  större  arbetsföretag,  hvilka,  då  de  utförts  i  sådana  trakter, 
hvarest  frossan  är  gängse,   mången   gång  mer  än  andra  blottställt 
arbetarne  för  frossa,  höra  kanalgräfningar,  järnvägsanläggningar,  sjö- 
sänkningar, strömrensningar,  utdikningar,  m.  m.    I  synnerhet  föreligga 
uppgifter  i  mängd  om  mycket  stor  sjuklighet  i  frossa  bland  manskap, 
som  användts  vid  kanalgräfningar,  antingen  under  arbetenas  utförande 
eller   efter   hemkomsten  från   desamma.    Hvilken  hög  grad  sjuklig- 
heten  härvid  kunnat   nå,   betyga  t.  ex.  följande  i  läkarerapporterna 
förekommande   yttranden.     Acharius   meddelar   frän  Wadstena  för 
1811:  "frossor  voro  högst  besvärande  ibland  arbetskommenderingarne 
vid  kanalverket".    Från  Hedemora  uppgifves  för   1824,  att  en  stor 
del  af  de  soldater,  som  varit  på  kanalarbete  vid  Göta  kanal,  fingo  i 
hembygden    frossor  (Ström).    Likaså  Hanström  från  Wimmerby 
om   året  1830.    Edgren  meddelar  från  Sköfde  (i  H.  br.)  att  bland 
det  manskap   af  Skaraborgs   reg:te,   som  år  1830  på  kommendering 
vid  Göta  kanal    sysselsatte   sig   med  uppgräfvandet  af  den  sumpiga 
ängen   mellan   Söderköping   och  Mem,   voro  högst  få,  som  undgingo 
att   efter  hemkomsten  insjukna  i  frossa.    Heinrici  gjorde  erfaren- 
het  om  samma  sak  rörande  soldater   af  Elfsborgs  regemente,  åter- 
komne  från  arbete  vid  Göta  kanal  hösten  1831  (H.  br.).    Bland  ar- 
betsfolket vid  Hjelmare  kanal  var   enligt   Lenseus  år  1819  frossa 
gängse;   och   enligt  Sandmark  sjuknade  år  1826  af  750  man,  som 
der  sammastädes  arbetat,  115.    Till  arbete  vid  Wäddö  kanal  i  Kos- 
lagen voro  år  1828  några  afdelningar  dels  af  Westmanlands  dels  af 
Helsinge  reg:te  kommenderade.    En  del  af  dessa  soldater  insjuknade 
under  arbetet,  andra  efter  hemkomsten  (enligt  Nordblad  Söderhamn, 
Ström   Hedemora   1829).    Synnerligen    svårt    härjade   frossan   ock 
bland   arbetsmanskapet  vid  Strömsholms  kanal  åren  1859  och  1860. 
"Oaktadt  arbetskompaniet  (det   senare   året)  utgjordes  af  blott  150 
man,  uppgick   antalet  sjukdomsfåll  under  8V2  månads  arbetstid  till 
720"  (Åkerman).    Såsom  särskildt  gängse  bland  kanalarbetare  om- 
talas frossa  ock   från   Torshälla  år   1858   (Raraström)  samt  från 
Hedensfors  i  Öfver-Luleå  år  1865  (Landelius)  m.  fl.  ex. 

Att  med  jernvägsanläggningar  sysselsatt  arbetsmanskap  varit  syn- 
nerligen utsatt  för  frossa,  derom  fick  man  ofta  tillfälle  att  göra  iakt- 
tagelse vid  det  under  förra  frossperioden  (1852—60)  i  Södermanland, 
Nerike,  Småland  och  annorstädes  verkstälda  jernvägsbyggandet,  hvarom 

18 


iså 

ock  de  näranda  orternas  läkare  ofta  i  berättelserna  till  Sundhets-Colle- 
gium  lemnat  uppgifter.  Då  emellertid  aldrig  några  närmare  detaljer 
i  afseende  på  förhållandet  ftro  meddelade  och  således  föga  eller  intet 
genom  dessa  uppgifters  citerande  upplyses  och  de  redan  förut  äro  i 
Sundhets-Collegii  Årsberättelser  på  sina  behöriga  stållen  offentliggjorda, 
vore  åndamälslöst  att  hår  göra  någon  sammanställning  af  desamma, 
utan  få  vi  till  dessa  Berättelser  hänvisa. 

Men  icke  blott  de  yrken,  som  gifva  arbetarne  till  lands  sys- 
selsättning utom  hus,  utan  äfven  de,  som  medföra  vistande  till  sjös, 
blottställa  för  frossa.  En  mängd  iakttagelser  visa  nämligen  att 
fiskare  och  sjömän  ofta  lida  af  denna  sjukdom.  Hvad  de  senare 
vidkommer,  är  dock  omöjligt  att  af  de  befintliga  uppgifterna  se, 
huru  vida  yrket  blott  derigenom  mer  utsätter  för  frossa,  att  det  ofta 
under  resor  föranleder  vistelse  å  svårare  frossörter,  eller  huru  vida 
äfven  å  frossörter  sjömän  oftare  än  andra  yrkesmän  insjukna.  De 
uppgifter,  som  föreligga,  härstamma  nämligen,  kanske  utan  undantag, 
från  vanligen  frossfria  orter  såsom  dels  Norrlands  kuststräckor,  i  hvilka 
frossan  ofta  endast  förekommer  hos  besättningarne  å  de  i  hamnarne 
liggande  fartygen  eller  hos  sådana  till  orten  hemmahörande  sjömän, 
som  nyligen  ankommit  frän  sydligare  trakter,  dels  orter  å  Sveriges 
vestra  kust,  hvarifrän  ofta  såsom  de  enda  frosspatienterna  under  året 
äro  uppgifna  sjöfarande  å  Göta  kanal,  dels  ock  läkaredistrikten  invid 
Strömsholms  kanal  och  de  med  densamma  sammanhängande  sjöarne. 

Hvad  deremot  fiskareyrket  beträffar,  så  gifva  flera  uppgifter  vid 
handen,  att  de  personer,  som  drifva  detsamma,  icke  blott  i  de  orter, 
der  frossan  någon  gång  såsom  farsot  infinner  sig,  utan  äfven  å  hennes 
hemorter  äro  synnerligen  utsatta  för  sjukdomen.  Vid  frossans  besök  i 
Halland  och  Bohuslän  1847—48  namnes  t.  ex.  det  stora  fiskeläget 
Fiskebåckskil,  hvars  folknummer  då  utgjorde  omkring  1000  personer, 
såsom  synnerligen  hemsökt  af  farsoten.  Vid  slutet  af  vår  sista  fross- 
period  bibehöll  frossan  sig  ock  mer  än  annorstädes  å  fiskelägena  af 
Brösarps  distrikt  i  Skåne,  af  Sölvesborgs  distrikt  (Mjölby  socken)  i 
Blekinge  o.  s.  v.  Inom  Kalmare  och  Nyköpings  län  (Trosa  distr.) 
äro  ock  fiskelägena  särskildt  för  frossor  bemärkta. 

Till  frågan  om  frossans  olika  freqvens  efter  olika  yrken  liksom 
ock  efter  andra,  till  folkklassens  hufvudkategori  hörande  underafdel- 
ningar  fä  vi  tillfälle  att  längre  fram  i  denna  afhandlings  etiologiska 
afdelning  återkomma. 


IL 

De  särskilda  former  af  frossa,  som  i  Sverige 
förekomma. 

Då  vi  i  det  föregående  kapitlet  sysselsatt  oss  med  undersökning 
om  frossans  endemiska  och  epidemiska  förekomst  i  Sverige,  sådan 
man  lär  känna  densamma  genom  aktgifvande  på  sjukdomsfreqven- 
sens  vexlingar  efter  olika  orter,  tider  och  folkklasser,  hafva  vi  en- 
dast talat  om  frossan  i  allmänhet.  De  särskilda  formerna  af  nämnda 
sjukdom,  dem  vi  för  vinnande  af  reda  och  enkelhet  i  framställningen 
hittills  lemnat  å  sido,  blifva  nu  föremål  för  vår  behandling,  i  det 
vi  gå  att  redogöra  för  dessa  frossformers  inbördes  förhållande  och 
olika  freqvens  vid  deras  uppträdande  i  Sverige 

Till  en  början  må  erinras,  att  frossjukdomen  hos  oss  likasom 
söderns  frossa,  malariafebern,  förekommer  i  så  väl  akut  som  kro- 
nisk form,  att  den  akuta  formen  åter  uppträder  såsom  dels  inter- 
mittent  dels  remittent,  och  att  den  intermittenta  formen,  som  i 
Sverige  i  motsats  mot  förhållandet  i  södern,  är  ojemförligt  mycket 
allmännare,  företer  olikheter,  för  hvilkas  hänförande  under  skilda 
benämningar  antingen  tiden  för  anfallens  inträdande  eller  sjukdoms- 
symptomens egen  beskaffenhet  lagts  till  grund. 

De  mest  framträdande  typerna  för  den  intermittenta  frossan, 
betraktad  med  hänsyn  till  tiden  för  anfallens  inträffande  äro  h  v  ar- 
dags  frossa  (febris  intermittens  quotidiana),  annandags  frossa 
(f  i.  tertiana),  samt  tredje  dags  frös  sa  (f  i.  quartana),  hvarjemte 
böra  anmärkas  vissa  fördubblingar  af  de  tvenne  sist  nämnda  typerna 
nämligen  tertiana  och  quartana  duplex  samt  quart.  triplex  ').  An- 
dra typer  förekomma  väl  ock.  De  äro  emellertid  i  epidemiologiskt 
hänseende   mindre   betydande,   och  vi  uppskjuta  deras  närmare  om- 


1)  På  giund  af  sin  likhet  med  hvardagsfrossa  äro  tert.  duplex  och  quart. 
triplex  endast  i  de  fall  möjliga  att  skilja  från  den  förstnämnda,  då  anfallen  an- 
tingen i  af  seende  på  timmen  för  sitt  inträdande  eller  ock  genom  symptomer- 
nas  styrka  eller  öfriga  beskaffenhet  äro  hvarannan  eller  hvar  tredje  dag  sins- 
emellan motsvariga. 


190 

förmälande  till  längre  ned,  der  några  uppgifter  angående  samma  ty- 
pers förekomst  skola  meddelas. 

Nftr  åter  den  intermittenta  frossan  betraktas  med  hänsyn  till 
symptomernas  olika  beskaffenhet»  plägar  man  från  hufvudformen  (fe- 
bris  interm.  simplex)  särskilja  tvenne  bigrupper,  nämligen  den  mas- 
querade  (f  i.  larvata)  samt  den  komplicerade  och  perniciösa 
frossan  (f.  i.  comitata,  perniciösa). 

Beträffande  nn  de  olika  typerna  af  febris  intermittens  simplei 
eller  den  enkla  frossan  finna  vi  lämpligt  att  genomgå  dessa  efter 
de  i  föregående  kapitel  använda  kategorier  af  tid,  ort  och  folkklass 
och  börja  här  med  årstiderna,  enär  denna  kategori  företer  de 
tydligaste  och  mest.  regelbundna  vexlingarna  i  de  särskilda  typernas 
freqvens.  Vi  anmärka  härvid  genast  såsom  regel,  att  qvartantypen 
(tredjedagsfrossan)  tillhör  hösten  och  yintern,  samt  tertianen  (annan- 
dagsfrossan)  våren  ').  Den  qvotidiana  typens  förkärlek  för  en  viss 
årstid  framträder  väl  icke  lika  tydligt,  som  de  båda  nyssnämndas. 
Dock  finner  man  honom  helst  sällskapa  med  sin  närmaste  slägting 
tertianen,  hvarföre  han  ock  talrikast  förekommer  under  våren  sär- 
deles i  Maj  månad,  ehuru  vanligtvis  äfven  då,  såsom  eljest,  tertianen 
vida  underlägsen  i  freqvens. 

Till  stöd  för  nu  gjorda  påstående  i  fråga  om  de  särskilda  ty- 
pernas freqvens  ega  vi  i  allmänhet  icke  några  uppgifter  i  exakt  sta- 
tistisk form  att  anföra,  då  sådana  uppgifter  lemnats  ganska  sällan 
och  knappt  någon  gång  från  de  orter,  der  höstfrossorna  i  större  grad 
råda.  Följande  ur  dylika  uppgifter  sammandragna  lilla  tabell  visar 
endast  förhållandet  emellan  typerna  under  frossepidemierna  1856—60 
i  Åtvidabergs  distrikt. 


Jan. 

Febr. 

Kars. 

April. 

Maj. 

Juni. 

Juli. 

Ang. 

Sept. 

Okt. 

Not. 

Dec. 

qvotidian 

tertian 

5 

11 

4 

12 

31 

9 

30 

126 

5 

79 

400 

5 

159 

422 

1 

62 

246 

5 

34 

95 

5 

9 

34 
4 

1 

19 
6 

4 
5 
7 

8 
5 
2 

3 
7 
3 

q  vårtan 

Att  tredjedagsfrossan  företrädesvis  förekommer  hösten  och  vin- 
tern är  emellertid  ett  genom  ständiga  iakttagelser  bekräftadt  för- 
hållande,  hvadan   vi   såsom   bevisning  härutinnan  anse    tillfyllest- 


1)  De  i  det  föregående  (sid.  173)  anmärkta  maxima  bero  också  hufvud- 
sakligen,  för  våren,  på  tertianens  och  för  hösten  på  qvartanens  öfvervägande 
freqvens. 


191 

görande  att  åberopa  de  ofvan  sid.  142—147  anförda  äfvensom  de  i 
Snndh.  Collegii  Årsberättelser  offentliggjorda  notiser.    Åndamålslöst 
och    tillika  för  läsaren  alltför  tröttande  blefve  det  att  här  år  för  år 
och  ort  för  ort  genomgå  den  mängd  vittnesbörd,  som  rörande  denna 
sak    äro  lemnade.    I  korthet  framstäldt  visar  sig  det  allmänna  för- 
loppet af  typernas  uppträdande  under  frossåret  sådant,  att  vid  dess 
början,  hvilken  vi  på  förr  anförda  skäl  förlägga  till  Juli  månad,  de 
nya  fallen  gerna  erhålla  qvartantyp,  der  ej  remittent  feber  är  gängse. 
Denna  typ  fortfar  att  herska  ända  till  Jan.  eller  Febr.,  då  redan  de 
nya   fall   af  frossa,   som   inträffa,  börja  antaga  tertian  typ.    Denna 
sist    nämnda  undantränger  nu  inom  kort  nästan  helt  och  hållet  den 
förut   rådande   qvartanen.    Samtidigt  med  tertianen  fortlöper  äfven 
den   qvotidiana  frossan,   hvars   kulmifiation  dock  i  allmänhet  synes 
infalla  något  senare  än  tertianens,  så  att,  under  det  fallen  af  annan- 
dagsfrossa   lika  fördela  sig  på  April  och  Maj  med  maximum  än  på 
den  förra   än  på  den  senare  månaden,  hvardagsfrossans  culmen  nä- 
stan alltid   och   med   betydligt  öfvervägande  freqvens  faller  på  den 
sist  nämnda  månaden. 

Från  det  nu  sagda,  hvilket  gäller  så  väl  frossans  endemiska 
som  i  allmänhet  äfven  dess  epidemiska  uppträdande,  förete  emeller- 
tid en  del  epidemier  vissa  afvikande  förhållanden.  Epidemier  hafva 
nämligen  förekommit,  under  hvilka  den  qvotidiana  typen  inkräktat 
en  del  af  qvartanens  vanliga  förekomsttid  liksom  äfven  —  och  detta 
har  ännu  oftare  varit  händelsen  —  nästan  alldeles  undanskjutit  den 
enkla  tertianen  såsom  år  1812  i  Strömstad,  1828  på  Gotland  ("dub- 
beltertian"),  1843  i  Daga  d.,  under  1859—62  års  vårepidemier  t.  ex. 
1859  i  Christianstads  d,  (*/,  qvot.  l/t  tert.),  1860  i  Silbodal,  1861 
i  Wingåkers  d.,  i  Arboga  stad  o.  distr.,  1861  och  1862  i  Forssjö  d. 
o.  s.  v. 

I  andra  epidemier  såsom  åren  1846—49  förekommo  äfven  un- 
der höstarne  och  i  en  del  frossörter  blott  ett  ganska  ringa  antal 
eller  alldeles  inga  qvartaner.  I  Göteborg  t.  ex.,  der  frossan  årligen 
förekommer,  förklarar  stadens  Läkare -Sällskap  enligt  dess  protokoll 
för  den  10  Jan.  1850,  att  frossan  under  nämnda  period  aldrig  fram- 
stod under  form  af  qvartan  (H.  br.).  Deremot  har  i  frossörter  in- 
träffat och  detta  i  ganska  många  epidemier,  nämligen  sådana  som 
varit  af  intensiv  art  och  länge  fortvarat,  att  den  qvartana  frossfor- 
men  varit  den  hela  året  igenom  herskande.  Såsom  exempel  på 
epidemier  af  sådan  beskaffenhet  må  anföras  de,  som  bildade  de  tvenne 
äldsta  med  säkerhet  för  vårt  land  kända  frossperioderna,  nämligen 


192 

de  af  åren  1575  -76  samt  1691-93,  så  ock  flera  af  de  1852—61 
års  frossperiod  tillhörande  epidemierna.  Redan  första  året  af  sist 
nämnda  period  skall  enligt  Bromans  uppgift  nämnda  förhållande 
egt  rum  i  Dalarö  distrikt,  som  var  en  af  de  allra  först  angripna 
orterna.  Och  för  åren  1854—56  samt  1858—61  inberättas  samma 
sak  än  från  den  ena  än  från  den  andra  af  de  såsom  ständiga  fross- 
nästen  i  förra  kapitlet  anmärkta  orterna.  Sålunda  betecknas  qvar- 
tanen  såsom  förherskande  år  1854  i  Tjusts,  Wimmerby,  Trosa  och 
Sigtuna  distrikt,  1855  i  Christinehamns,  Köpings,  Norrtelge,  Sig- 
tuna, Enköpings  och  Daga  distr.,  1856  i  Daga,  Upsala  (första  och 
andra  qvartalet)  och  Sala  (andra  qvartalet),  1858  i  Carlstads,  Tis- 
nums,  Ramnäs,  Forssjö  och  Nyköpings  d.,  1859  i  Söderhamns, 
Norrtelge,  Upsala,  Daga  och#  Nyköpings  d.,  1860  i  Dannemora,  So- 
dertelge,  Forssjö,  Daga,  Nyköpings,  Ronneby  och  Trelleborgs  d.  samt 
på  Eållandsö  i  Wenern  och  slutligen  år  1861  i  Wingåkers,  Forssjö, 
Arboga,  Ramnäs  och  Lidköpings  distrikt. 

Beskaffenheten  af  ofvan  uppräknade  exempel  på  qvartantypens 
förherskande  i  vissa  epidemier  leder  oss  in  på  frågan,  i  b  vad  mån 
ofta  nämnda  frosstyper  förete  någon  olikhet  med  afseende  å  den 
ort,  der  sjukdomen  är  gängse.  Härutinnan  märka  vi,  såsom  ock 
nyssberörda  exempel  gifva  vid  handen,  att  qvartanen  eller  tredje- 
dagsfrossan  endast  i  frossörter  plägar  vinna  öfverhand  öfver  de  öf- 
riga  typerna.  Och  vid  närmare  undersökning  finna  vi  till  och  med, 
att  qvartanen  öfver  hufvud  taget  endast  tillhör  sådana  orter,  hvarest 
frossan  är  endemisk. 

Såsom  upplysande  för  qvartanens  sällsynthet,  utom  vid  epide- 
mier, å  icke-frossorter  äfvensom  å  sådana  orter,  der  endemici- 
teten  är  svag,  må  här  anföras  några  yttranden.  Högberg,  som  år 
1786  började  sin  läkareverksamhet  i  Carlstad,  berättar  deröfver  i 
skrifvelse  af  år  1801  till  Collegium  medicum:  "qvartaner  hafva  sen 
min  ankomst  till  orten  mig  veterligen  ej  här  observerats",  Åker" 
blom,  sedan  1826  praktiserande  läkare  i  Sollefteå  distrikt,  angifver 
1850  i  bref  till  M.  Huss  typernas  freqvens  i  distriktet  sålunda: 
"vanligast  förekomma  tertianer,  någon  gång  qvotidianer,  sällan  he- 
mitritseus,  aldrig  quartaner"  !).    Om  förhållandet  i  förevarande  hän- 


1)  Samma  är    enligt   H.  R.  Hast  förhållandet  i  det  gentemot  Ångerman- 
land på  andra  sidan  Bottniska  viken  liggande  Österbotten.    I  embetsberättelse      | 
till    Collegium    medicum,  daterad  Wasa  d.  28  Febr.  1806,  skrifver  han:  »höst- 


103 

seende  vid  frossans  uppträdande  i  Dalsland  förnämligast  under 
1829—33  års  epidemier  skrifver  Seg  ers  te  dt  är  1850  (H.  br.)t  "i 
afseende  pä  typen  voro  tertianer  eller  s.  k.  hvarannandagsfrossorAde 
mest  allmänna;  qvartaner  eller  tredjedagsfrossor  föreföllo  mera  sällan 
och  då  merendels  om  höstarné".  Om  det  för  qvartanens  öfvervägandé 
freqvens  i  en  mängd  af  de  svårare  frossörterna  kända  året  1860 
rapporterar  v.  Sydow  från  Gefie,  att  farsoten  der  uppträdde  "nästan 
uteslutande  med  tertian  och  qvotidian  typ".  Och  då  Cnattingius 
omnämner  qvartanens  uppträdande  i  Skeninge  år  1858,  anmärker 
han  att  denna  typ  eljest  är  der  i  orten  sällsynt. 

Uppgifter  i  exakt  form  hafva  vi  endast  från  några  få  orter. 
De,  som  förefinnas,  äro  dock  i  afseende  på  den  föreliggande  frågan  syn- 
nerligen upplysande.  Af  nedan  stående  tabell  visar  sig  nämligen,  å 
ena  sidan  huru  fä  till  antalet  qvartanerna  i  jemförelse  med  de  öfriga 
typerna  äro  i  de  orter,  der  sjukdomen  icke  är  endemisk  eller  der 
dess  endemicitet  är  svag  (såsom  Philipstads,  Åtvidabergs,  Gefie, 
Hörby  distr.),  å  andra  sidan  deremot  hvilket  framstående  rum  qvar- 
tanerna intaga  å  svårare  frossörter  (t.  ex.  Enköping,  Forssjö,  Wing- 
åker). 

Att  den  tertiana  typen  och  i  sammanhang  dermed  den  qvoti- 
diana  i  utomordentligt  öfvervägande  freqvens  förekomma  å  icke- 
frossörter  under  samma  epidemier,  då  å  frossörter  qvartanen  icke 
blott  varit  allmän  utan  till  och  med  herskande,  bestyrkes  af  en 
mängd  yttranden,  som  föreligga,  men  för  hvilka  det  vore  för  om- 
ständligt att  redogöra.  Exempelvis  erinra  vi  blott  om  1852—61 
års  frossperiod,  då  qvartaner  i  en  mängd  frossörter  voro  särdeles 
allmänna,  men  utanför  frossområdena  i  allmänhet  voro  af  andra 
typer  ersatta. 

Någon  gång  ehuru  sällan  händer  väl  dock  att  qvartanfrossor  äf- 
ven  å  vanliga  frossfria  orter  blifva  rådande.  Så  inberättar  Wall- 
berg från  Wisby:  "mot  hösten  (1811)  infunno  sig  tertianer,  men  i 
synnerhet  envisa  qvartaner";  och  Wettergren  från  Rättvik  om  år 
1855:  "sjukdomen  uppträdde  oftast  under  qvartantyp". 


frossor  äfvensom  qvartaner  har  ingen  läkare  härstädes  ännu  sett  här  4  ortens. 
Detta  yttrande  betyder  så  mycket  mer,  som  Hast  Bjelf  redan  i  22  år  beklädt 
provincialläkarebefattningen  i  länet  och  i  nämnda  befattning  företrädts  af  så 
väl  fader  som  farfader. 


194 


Jemftrelse  mellan  frosstypernas  freqvens  å  olika  orter. 

Ort. 

År. 

qvot. 

tert. 

qrmri 

Ort. 

År. 

qrot. 

tert. 

qrart. 

Stockb:s  Garnison1) 

1851 

19 

71 

17 

Christianstad .... 

1861 

51 

125 

18 

9 

1852 

12 

35 

16 

D 

1862 

75 

165 

14 

D 

185S 

29 

76 

25 

i» 

1864 

13 

22 

5 

Enköping 

9 

1854 

5 

22 

241 

Hörby 

1863 

22 

87 

4 

1855 

25 

91 

Åtvidaberg 

1856 

204 

816 

14 

Eskilstana 

1859 

72 

272 

20 

9 

1857 

64 

149 

8 

Forssjö 

1853 

16 

40 



» 

1858 

62 

179 

13 

9 

1854 

31 

55 

10 

9 

1859 

72 

272 

20 

» 

1855 

61 

119 

74 

9 

1860 

66 

164 

14 

9 

1850 

85 

131 

56 

9 

1863 

35 

21 

1 

9 

1857 

20 

12 

6 

9 

1864 

54 

24 

2 

9 

1858 

14 

18 

70 

9 

1865 

21 

11 

1 

9 

1859 

71 

85 

43 

9 

1868 

51 

41 

10 

9 

1860 

41 

45 

61 

Philipstad 

1856 

104 

264 

14 

9 

1861 

51 

19 

67 

D 

1860 

11 

24 

6 

9 

1862 

56 

52 

19 

D 

1861 

12 

20 

9 

Wingaker 

1861 

51 

15 

67 

D 

1862 

12 

32 

9 

Ghristianstad 

1856 

107 

167 

37 

9 

1864 

3 

12 

2 

j> 

1857 

49 

51 

40 

Harg 

1847 

22 

39 

9 

1858 

35 

60 

32 

9 

1848 

16 

108 



9 

1859 

68 

42 

28 

9 

1849 

13 

92 

— 

9 

1860 

59 

79 

20 

Gefle 

1859 

18 

42 

5 

Hvad  den  egentliga  qvotidiana  typens  freqvens  vidkommer,  sä 
synes  den  väl  ock  stå  i  något  beroende  af  orten,  men  med  det  före- 
fintliga materialet  är  det  likväl  knappt  möjligt  att  med  någon  till- 
förlitlighet närmare  utröna  förbållandet,  då  dertill  skulle  fordras  att 
i  uppgifterna  qvotidianen  vore  åtskild  från  de  dermed  snarlika  ty- 
perna dubbel  tertian  oeh  tredubbel  qvartan. 

Beträffande  den  dubbla  qvartanen  må  anmärkas  att  den  ofta  år 
såsom  ganska  allmän  omnämnd  från  frossörterna  i  Kalmar  län  och 
inom  Mälareprovinserna  (t.  ex.  Westervik  1805,  Wimmerby  1827, 
Kalmar  1854  och  1855,  Enköping  1854,  Sala  1855,  Marie  red  1808, 
Eskilstuna  1855,  Forssjö  1856  och  1859,  det  sist  nämnda  året  halfva 
antalet  qvartaner  dubbla). 


1)  Dessutom  tert.  dnpl.  1,  2,  4; 

irregulariB  12,  11,  15  Bamt 
qvot.  dupl.  1. 


195 

Hvad  slutligen  frosstypernas  olika  freqveus  bland  olika  folk- 
klasser angår,  så  hafva  vi  i  anseende  till  brist  på  material  egent- 
ligen endast  såsom  hit  hänförligt  att  anmärka  sjukdojnsformernas 
olika  jorhållande  till  olika  åldrar. 

Enligt   några  iakttagelser   antager  nämligen  frossan  oftare  den 
qvotidiana   typen   hos   barn   än  hos  äldre  personer.    Så  omförmäler 
NordHi ad,  att  frossan  år  1828  i  Januari  yppade  sig  i  Söderhamns 
distr.    mest   med   tertiantyp,   "dock",   tillägger   han,  "var  den  äfven 
qvotidian  hos  några  barn".    Vid  redogörandet  för  frossepidemierna  i 
Skeninge   åren  1853-56  omtalar  Cnattingius  i  de  särskilda  em- 
betsberättelserna  detta  förhållande  såsom  inträffande  under  hvarje  af 
de  särskilda  åren.    I  1856  års  berättelse  skrifvet  han:  "frossfebrarne 
hade  nu  som  de  föregående  åren  hos  äldre  i  allmänhet  typen  af  an- 
nandags  och    hos   barn   af  hvardagsfrossa".    Ström  (Skytts  härad) 
beTåttar  för  år  1855:  "annandagstypen  förekom  mest,  men  hos  barn 
öfvergick    den   icke   sällan  i  hvardags";  och  Andersson  (Christian- 
stad) för    1856:    "den    qvotidiana  typen  uppträdde  företrädesvis  hos 
barn".    (Under    nämnda   år  hade  107  fall  med  denna  typ  af  A.  be- 
handlats).   För  år  1857  och  1862  meddelar  sist  nämnde  läkare  ta- 
bellariska  framställningar  af  typernas  fördelning  på  olika  åldersklas- 
ser, hvaraf  framgår,  att  af  100  sjukdomsfall  hos  personer 

öfver  10  år  fingo  23.5  qvot.  60.8  tert.  15.7  qvart. 
deremot  fingo         47.6      »      42.7     »       9.7       » 
af  100  barn  under  10  år.    Och  härmed  kunna  vi  jemföra  förhållan- 
det i  Åtvidaberg  år  1860.    Enligt  Fornmarks  uppgifter  fördelade 
sig  sjukdomsfallen,  i  procent  räknadt,  sålunda 

af  personer  öfver  10  år  22.8  qvot.  70.6  tert.  6.6  qvart. 
»  barn  under        10   »    46.5      »     51. i     »      2.4      » 
Huru   typerna  för  öfrigt  fördelat  sig  på  olika  åldersklasser  sy- 
nes af  följande  tabell,  hvari  de  sist  åberopade  båda  läkarnes  primär- 
uppgifter äro  sammanförda. 


Ort. 

År. 

Typ. 

Under 
10  är. 

-20 

-30 

—40 

-50 

Öfver 
50  år. 

1 

qvot. 

59 

17 

20 

11 

9 

6 

Christianstad 

1857  o.  1862  |  tert. 

53 

51 

56 

22 

21 

13 

( qvart. 

12 

13 

10 

11 

3 

5 

( qvot. 

20 

10 

14 

12 

5 

5 

Åtvidaberg . . 

1860  ]  tert. 

22 

32 

36 

29 

21 

24 

qvart. 

1 

1 

4 

2 

5 

1 

19 


196 

I  överensstämmelse  med  hvad  nu  framstålts  står  den  iaktta 
gelse,  som  af  Wahlbom  gjordes  vid  1765  års  epidemi  i  Kalmar 
län,  att  "qvartan  mest  angrep  gammalt  folk". 

Tilläggas  bör  bär  att  en  och  annan  uppgift  förefinnes,  hån- 
tydande derpå,  att  qvartanen  oftare  angriper  personer  af  den  fatti- 
gare klassen  och  sådana,  som  förrätta  gröfre  kroppsarbeten,  än  dem, 
som  tillhöra  andra  samhällsklasser.  + 

I  afseende  på  freqvensen  af  de  hittills  i  fråga  komna  typerna, 
jemförda  sinsemellan,  märkes  att  tertiantypen  är  den  allra  vanligaste 
Dernäst  kommer  den  qvotidiana  och  sist  den  qvartana  typen.  En 
ungefärlig  föreställning  om  typernas  numeriska  förhållande  till  bvar 
andra  erhålles  genoifi  de  i  Snedhets  Collegium  ur  läkarnes  embets- 
berättelser  gjorda  sammandrag,  enligt  hvilka  af  2124  under  decen- 
niet 1861—70  inträffade  sjukdomsfall,  för  hvilka  typen 
blifvit  uppgifven,  1 130  följt  tertian,  740  qvot.  samt  254  qvart.  typ 
och  således  af  100  fall    53  hade      »        35    »        »       12     » 

Af  de  dubbla  frossfor merna  hafva  tertiana  duplex  och  qvar- 
tana triplex  till  följd  af  deras  redan  förut  (noten  sid.  189)  omför- 
roälda  likhet  i  uppträdande  med  qvotidianen  blifvit  i  de  uppgifter, 
som  ligga  till  grund  för  vår  undersökning,  nästan  alltid  samman- 
förda med  sist  nämnda  typ  och  hafva  derföre  också  kommit  vid  vår 
behandling  af  qvotidianen  att  såsom  sådan  betraktas.  Understun- 
dom är  dock  bestämdt  uppgifvet,  att  de  flesta  af  de  s.  k.  qvotidia- 
nerna  eller  till  och  med  alla  dessa  varit  dubbla  tertianer  t.  ei.  af 
Pant  (Gotland  1828),  Ed  gren  (Sköfde),  Segerstedt  (Åmål), 
Kusel  (Harg  H.  br.)  Holmgren  (Christinehamn  1854)  samt  Ber- 
gen k  lin  t  (Wimmerby  1854).  Högberg  skrifver  år  1801  från 
Carlstad  härom :  "under  1 3  års  praktik  har  jag  högst  trenne  gånger 
blifvit  varse  qvotidian  typ;  ty  hos  de  sjuke,  som  sagt  sig  hafva 
hvardagsfrossa,  har  jag  gerna  alltid  funnit  hvarannan  dags  accéer 
svara  mot  hvarandra  så  i  anseende  till  tiden  som  dess  lindrigare 
eller  häftigare  förhållande" ').  Äfven  qvartana  triplex  är  någon  gång 
bestämdt  urskild  från  qvotidianen  t  ex.  år  1765(?)  i  Upsala  af  Auri- 
villius,  år  1854  i  Tumba  af  Kjellberg.  Att  den  dubbla  qvar- 
tanen understundom  talrikt  iakttagits  i  vissa  frosstrakter  vid  de 
epidemier,  då  enkel  qvartan  der  varit  allmänt  rådande,  har  redan 
ofvan  blifvit  anmärkt. 

En  icke  så  sällsynt  dubbelform  af  frossa  är  den  s.  k.  tertiana 
duplicata  eller  annandagsfrossa  med  två  särskilda  paroxysmer  samma 

1)  Läkaren  o.  Naturfolk.  Band.  XIV  Strengnäs  1805  sid.  47. 


197 

dag  och  fullständig  frihet  den  följande  dagen.  Denna  typ,  hvars 
tillvaro  af  en  del  utländske  författare,  deribland  Griesinger,  rent  af 
betviflas,  är  emellertid  flerfaldiga  gånger  hos  oss  iakttagen  t.  ex.  af 
Palm  (Westervik  1805),  Han  ström  (Wimmerby  1832),  Rydberg 
(Ronneby *  1855),  Fornmark  (Åtvid  1859)  o.  a. 

Qvotidiana  duplex  s.  duplicata  (två  paroxysmer  dagligen)  har 
äfvenledes  åtskilliga  gånger  anmärkts  t  ex.  af  01  in  (Eksjö  1810 
och  1811),  Hauström  (Wimmerby  1832)  Klintberg  (Daga  1840), 
Wistrand  (Sigtuna  1843),  Ktisel  (Harg  H.  br.),  Lagerstedt 
-(Carlstad  1853),  Malm  (Eskilstuna  1855),  Wettergren  (Dalarne), 
Govenius  (Forssjö  1856),  Eydberg  (Ronneby  1858),  samt  Berg- 
mans o  n  (Arboga  1861). 

Genom  sammansättning  af  den  qvotidiana  typen  med  den  ter- 
tiana  uppkommer  den%  s.  k.  hemitritseus  eller  semiter  ti  an,  hvilket 
slag  af  frossa  Rosenstein  säger  sig  sjelf  hafva  haft  år  1750  på 
Drottningholm.  Denna  typ  iakttogs  af  O) in  år  1810  i  Eksjö,  af 
Forling  år  1853  i  Westervik  samt  af  Åkerblom  vid  fiere  till- 
fällen i  Sollefteå.  Enligt  Kamph  var  den  icke  sällsynt  i  Wim- 
merby distr.  år  1856. 

Utom  de  nu  nämnda  skola  äfven  någon  gång  frosstyper  med 
ovanlig  intermittens  hafva  i  enstaka  fall  uppträdt  såsom  qvintan, 
omtalad  af  Trafvenfelt  1824  och  Rydberg  1860,  octan,  iakt- 
tagen af  Wahlbom  år  1763  på  Öland  och  af  Kihlstedt  år  1859 
i  Köping,  slutligen  quindeciman,  som  observerats  af  den  sist- 
nämnde år  1858  samt  af  Gul  Is  t  rand  är  1860  i  Landskrona  (3  fall). 
Dessa  ytterst  sällsynta  typer  hafva  icke  någon  betydelse  för  studiet 
af  frossan  ur  epidemiologisk  synpunkt,  och  hafva  blott  såsom  medi- 
cinska curiosa  blifvit  här  omnämnda. 

I  många  fall  af  enkel  frossa  inträffar  ock  att  sjukdomens  typ 
förändras.  Att  med  säkerhet  kunna  angifva  den  norm,  hvarefter  ett 
sådant  ombyte  af  typ  sker,  förutsätter  fullständigare  och  noggran- 
nare uppgifter  än  dem,  öfver  hvilka  vi  hafva  att  förfoga.  Denna 
omkastning  af  typ  eger  rum  antingen  under  sjukdomens  oafbrutna 
fortgång  och  synes  då  oftast  bestå  i  en  fördubbling  af  den  förefint- 
liga typen,  eller  ock  vid  recidiven,  hvilka,  då  de  infalla  under  för- 
ändrade årstidsförhållanden,  pläga  antaga  den  för  årstiden  karakteri- 
stiska typen.  Sålunda  utvecklar  sig  ofta  ur  en  qvartan  en  dubbel, 
ja,  omsider  till  och  med  en  tredubbel  qvartan.  På  detta  sätt  äro 
må  hända  flere  af  de  s.  k.  qvotidianer  uppkomna,  som  understundom 
i  December  och  Januari  äro  samtidigt  med  qvartaner gängse.    Uren 


198 

'tertian  åter  uppkommer  genom  fördubbling  likaledes  ett  slags  qvo- 
tidian.  Och  en  sådan  tertiana  duplex  torde  kanske  oftast  den  af 
oss  förr  omnämnda  i  slutet  på  våren  vanliga  qvotidianen  vara.  An- 
dra typförändringar,  följande  årstidsombytet,  bestå  deri,  att  qvartanen 
mot  våren  springer  öfver  i  en  tertian,  denna  senare  åter  mot  hösten 
tvärtom  i  en  qvartan.  Någon  gång  omtalas,  huru  som  qvotidianer 
mot  våren  öfvergått  till  tertianer,  och  kan  man  här  sätta  i  fråga, 
huru  vida  icke  understundom  den  förmenta  qvotidianen  egentligen  va 
rit  en  trippelqvartan,  som  med  årstidsskiftet  öfvergått  till  enkel 
tertian. 

Innan  vi  afsluta  vår  redogörelse  för  de  olika  formerna  för  fros- 
sans intermittens  hafva  vi  att  anmärka  den  s.  k.  febr  is  interinittens 
irregularis  d.  å.  den  enkla  intermittenta  febern  i  de  fall,  der  tiden 
för  paroxysraernas  successiva  återinträdande  icke  låter  hänföra  sig 
under  någon  bestämd  typ.  Såsom  bekant  är,  visa  sig  de  vanliga 
reguliera  frossorna  ofta  i  sin  första  början  såsom  mer  eller  mindre 
oregelbundna,  men  understundom  hafva  inträffat  epidemier,  deri  sjuk- 
domsfallen mera  allmänt  och  under  större  delen  af  sjukdomsförloppet 
haft  karakter  af  oregelbundenhet.  Detta  förhållande  har  mångfal- 
diga gånger  iakttagits  inom  de  svårare  frossörterna  i  synnerhet  af 
Kalmar  län.  Men  vi  kunna  icke  annat  än  i  förbigående  vidröra 
detsamma,  all  den  stund  läkarne  i  sina  uppgifter  i  allmänhet  icke,  så- 
som ske  bort,  inskränkt  benämningen  "oregelbunden  frossa"  till  sådana 
fall,  der  oregelbundenheten  gällt  endast  intermittensen,  utan  låtit 
samma  benämning  omfatta  äfven  sådana  fall,  der  sjelfva  symptomerna 
varit  abnorma,  oaktadt  dessa  fall  enligt  det  vetenskapliga  språkbru- 
ket tillhöra  helt  andra  grupper  såsom  masquerad,  perniciös  frossa  o.  a. 

I  fråga  om  de  olikheter,  som  frossan  kan  förete  i  afseende  på 
sjelfva  paroxysmens  eller  symptomernas  beskaffenhet,  så  hafva  vi 
att  här  anmärka,  huru  som  dels  någotdera  af  frossans  tre  stadier 
frysning,  feber,  svettning,  liksom  ock  samtlige  dessa  stadier  d.  v.  s. 
anfallet  i  sin  helhet  kan  vara  ovanligt  starkt  eller  tvärtom  ovanligt 
svagt,  dels  ordningsföljden  emellan  nämnda  stadier  kan  förändra  sig 
och  dL>ls  slutligen,  jemte  de  vanliga  allmänna  symptomerna  eller,  i 
stället  för  dessa,  alldeles  andra  på  någon  lokal  affektion  häntydande 
symptomet  kunna  inställa  sig. 

Hvad  frossanfallens  intensitet  eller  häftighet  i  allmänhet 
vidkommer,  kan  såsom  det  vanliga  förhållandet  betecknas,  att  den 
når  en  högre  grad  i  de  orter,  som  äro  mer  utmärkta  för  endemisk 
frossa,    samt   vid    de   epidemiska   hemsökelser    af  frossfarsoten,  som 


199 

hafva  lång  varaktighet  och  stor  sjukfreqvens.  I  en  del  epidemier  är 
sjukdomen  för  öfrigt,  allmänt  mycket  lindrig,  i  andra,  ehuru  till- 
hörande en  och  samma  frossperiod,  ganska  häftig,  något  hvarför  vi 
emellertid  icke  här  kunna  utförligare  redogöra. 

Äfven  i  afseende  å  stegring  eller  förminskning  i  styrka  hos  de 
särskilda   frosstadiernas    symptomer  hafva  i  olika  epidemier  stora 
olikheter   iakttagits.     I   vissa  epidemier  t.  ex.  har  fry  sn  in  gen  va- 
rit ovanligt  stark.    I  allmänhet  torde  rörande  de  vanliga  frosstyperna 
kunna   sägas   att  ju  längre  intermittens  frossan  har,  desto  starkare 
är  köldstadiet  utprägladt  !)-    Epidemier  hafva  ock  iakttagits,  i  hvilka 
frosstadiet   mer   eller   mindre  fullständigt  bortfallit  såsom  1810  års 
epidemi  i  Philipstads  distrikt.     Enligt  Lundmark  "började  febern 
hos   somliga  med  lindriga  frossbrytningar,  men  hos  de  flesta  visade 
sig   under    hela   sjukdomens    förlopp   alldeles  ingen  frysning".     Om 
epidemien    1854  i   Christinehamn  skrifver  likaså  Holmgren:  "alla 
frossformer    under   epidemien    hafva    nästan  utan  undantag  förhållit 
sig  såsom    mer  eller  mindre  fragmentära,  i  så  fall  att  stadium  fri- 
goris  antingen  totalt  uteblifvit  eller  ock  otydligt  gifvit  sig  till  känna". 
Och    från    Landskrona    berättar   Virgin    om    1860   års  epidemi:  "i 
stället  för  de  vanliga  rysningarne  och  kölden  kände  de  sjuka  endast' 
sträckningar,    men   plågades    då   antingen   af  svåra  klämningar  för 
bröstet  eller  ock  af  värk  i  alla  lemmar"  m.  fl   ex.    Särdeles  vanligt 
är   att   hos    barn    köldstadiet  är  obetydligt  eller  bortfaller  helt  och 
hållet. 

Att  frossa  varit  förenad  med  ovanligt  stark  feber  (i  folksprå- 
ket benämnd  brännfrossa)  berättar  Wessman  med  anledning  af 
1760  års  epidemi  i  Bohuslän  och  West  b  er  g  med  afseende  på  1829 
års  epidemi  i  Halland,  så  ock  Klintberg  och  Ekman  om  frossan 
i  resp.  Daga  och  Kalmar  distrikt  1848. 


1)  Då  de  benämningar  för  i  fråga  varande  sjukdom,  som  å  skilda  trakter 
äro  begagnade,  i  de  varmare  länderna  hufvudsakligen  fästa  sig  vid  febern 
(malariafeber,  klimatfeber  m.  m.)  i  mellersta  Europa  åter  företrädesvis  afse 
intermittensen  (fiévre  intermittente,  Wechselfieber)  och  i  norra  Europa  deremot 
köldstadiet  (frossa,  skälfvosot,  koldfeber)  så  kunde  af  detta  förhållande,  sam- 
manstäldt  dermed  att,  såsom  bekant,  febern  i  de  tropiska  länderna  plägar 
starkare  råda  än  i  Europa  i  allmänhet,  hemtas  stöd  för  den  förmodan,  att 
köldstadiet  äfven  i  norra  Europa  vore  starkare  än  vanligtvis  i  mellersta  och 
södra  Europa.  Huru  vida  ett  sådant  antagande  verkligen  vore  grundadt,  kan 
dock  först  utrönas  genom  ett  från  de  olika  områdena  för  jemförelse  härutin- 
nan  samladt  material. 


200 

Understundom  åter  år  svettningen  ovanligt  riklig  och  lång- 
varig såsom  i  de  nyss  anförda  epidemierna  1810  i  Pbilipstad  och 
1860  i  Landskrona,  liksom  svettningen  äfven  tvärtom  kan  uteblifva 
såsom  vid  epidemien  1829  i  Halland. 

Exempel  på  afvikelser  från  den  vanliga  ordningsföljden  emellan 
frosstadierna,  hvarigenom  en  s.  k.  typus  in  ver  sus  uppkommer, 
saknas  ej  heller.  Sålunda  berättas  paroxysmerna  understundom  bafva 
börjat  med  svettning  och  slutat  med  frysning. 

Men,  såsom  redan  ofvan  nämnts,  icke  blott  ordningsföljden  for 
frossymptomernas  inträdande  utan  äfven  —  och  i  sjelfva  verket  utomor- 
dentligt mycket  oftare  —  symptomerna  sjelfva  kunna  undergå  väsent- 
liga förändringar.  Dels  kunna  nämligen  till  frossans  vanliga  all- 
mänt kända  yttringar  andra  symptomer  af  en  alldeles  speciel  be- 
skaffenhet, beroende  på  någon  tillkommen,  åfvenledes  af  malaria- 
infektionen orsakad  lokalaffektion  sälla  sig,  och  får  sjukdomen  då  be- 
nämningen febr.  interm.  comitata.  Dels  kunna  de  vanliga  fross- 
symptomerna  rent  af  uteblifva  och  helt  enkelt  vara  ersatta  af  den 
tillkomna  lokala  affektionens  symptomer.  Sjukdomens  latinska  namn 
blifver  då  febr.  int.  larvata,  eller,  om  lokalaffektionen  är  af  sådan 
art,  att  den  inga  allmänna  symptomer  framkallar,  f.  i.  partialis. 

I  fråga  om  de  olika  affektioner  och  de  af  dem  beroende  symp- 
tomer, som  kunna  i  dessa  frossor  dölja  sjukdomens  rätta  natur,  må 
här,  med  anleJning  af  i  Sverige  iakttagna  sjukdomshändelser,  föl- 
jande anföras. 

Så  mångtormade  dessa  affektioner  än  visa  sig,  kunna  de  dock  i 
allmänhet  hänföras  till  tvenne  hufvudgrupper :  fluxionära  hype- 
remier  (ofta  åtföljda  af  blödningar  eller  inflammationer)  samt  nev- 
ralgier,  och  är  det  af  dessas  olika  styrka  och  säte,  som  sympto- 
mernas  olikheter  bero. 

Är  hjernan  eller  ryggmärgen  den  lokala  affektionens  säte  kunna 
kräkningar,  konvulsioner,  yrsel,  sopor,  lamhet  o.  s.  v.  möta  oss.  Det 
är  företrädesvis  de  hit  hörande  frossformerna  (å  hvilka  för  öfrigt  en 
mängd  olika  benämningar  äro  i  bruk  såsom  f.  i.  cephalica,  coraa- 
tosa,  soporosa,  lethargica,  paralytica,  apoplectica,  convulsiva,  te- 
tanica,  maniaca  etc),  som  utgöra  de  s.  k.  f.  i.  perniciosae !). 
Om    åter   respirationsorganerna   äro  afficierade,  uppträda  intermittent 

1)  Perniciös  plägar  frossan  dock  äfven  i  de  jemförelsevis  mindre  vanliga 
fall  kallas,  der  död  af  annan  orsak  än  genom  affektion  af  hjernan  eller  rygg- 
märgen (t.  ex.  genom  mjeltruptur,  häftig  lungaffektion,  hjertförlamning  o.  s.  v.) 
under  sjelfva  paroxysmen  inträder  eller  hotar  att  inträda. 


201 

symptomer  af  laryngit,  bronkit,  pneumoni,  pleurit,  näsblödning,  lung- 
blödning  o.  s.  v.  Sjukdomen  benämnes  nu  f.  i.  catarrhalis,  in- 
flammatoria,  hsemorrhagica  etc.  När  något  af  bukens  vis- 
cera  drabbas  häntyda  symptomerna  på  mag-  eller  tarmkatarr,  kolik, 
gulsot  m.  m.  (f.  i.  gastrica,  colica,  biliosa).  Äfven  hvarje 
hända  former  af  hudutslag  eller  blödningar  i  huden  kunna  åtfölja 
frossa  (f.  i.  urticata,  erysipelatosa,  petechialis  etc).  Slut- 
ligen må  nämnas  att  frossan  ganska  ofta  uppträder  med  reumatiska 
symptomer  (f.  i  rheumatica).  En  vanlig  form  för  partiel  frossa  är 
värk  i  ena  ögat  (vanligast  det  högra),  ena  örat,  handen,  benet,  te- 
stikeln,  eller  för  öfrigt  utefter  loppet  af  nästan  hvilken  sensitiv  nerv- 
gren som  helst. 

Att   ur   vårt   lands  sjuklighetshistoria  här  gifva  exempel  på  alla 
dessa   särskilda   affektioner   och  anföra   den   mängd  sällsyntare,  ofta 
ganska   egendomliga   och    intressanta   fall,   som   ur  våra  medicinska 
arkiv   och   literatur   kunna   framtagas,  skulle  emellertid  föra  oss  för 
långt  in   på   den   speciela   patologiens   område.    För  att  emellertid 
uppvisa  några  ur  epidemiologisk  synpunkt  anmärkningsvärda  förhållan- 
den  rörande   nu  i  fråga  komna  frossformer  införa  vi  här  några  från 
olika  tider  och  orter  hemtade  notiser  om  deras  mer  epidemiska  förekomst. 
1752—54.    Westmanland.    Farliga   frossor  ha  i   några  år  mycket  nog 
grasserat,  och  varit  med  många  ovanliga  symptomer  förknippade.    Det  har  ej 
varit  rart  der,   att  se  folk,  som  fått  slag  den  stund  deras  frossparoxysm  skulle 
komma;   andra  som  fått  svåra  convnlsioner  å  samma  tid;  åter  andra,  hvilkas 
frossa  stannat  uti  ständiga  ryckningar  hela  14  dagar.    Utom  dessa,  som  af  riktiga 
rysningar  och  frosstecken  lätt  blifvit  igenkända,  har  man  också  i  samma  provins 
några    år   förmärkt  fördolda   frossor  (f.  i.  occultro)  mycket  vara  gångbara 
(Bergins  efter  Westman  *)• 

1754.  Stockholm.  Tertianerna  blefvo  i  April  mera  gångbara.  De  voro 
sällan  ensamma  utan  mest  förknippade  med  rheumatismer  (nevralgier?).  Värken 
stod  då  mest  antingen  i  länderna,  benen,  armarna  eller  ock  i  veka  lifvet.  När 
frossparoxysmen  påkom,  blef  värken  häftig,  och  understundom  olidelig;  somliga 
hade  härvid  ref  i  magen  och  en  tyngd  öfver  ögonlocken.  Värken  börjades,  varade 
och  slutades  merendels  med  paroxysmen.  —  Farliga  frossor  (f.  i.  pernicios») 
märktes  något  till  i  Ang.  Åtskilliga  satte  häraf  lifvet  till  (af  slag).  (Bergius  '). 
1756.  Malmö2).  De,  som  ej  plågades  af  frossor,  hade  i  stället  periodisk 
värk  vid  tinningarne  och  dragning  i  hela  ansigtet  jemte  någon  styfhet  i  nack- 
aenorna.   Några  timmar  kunde  detta  påstå  hvar  dag  (Borg3). 

1764.   Kalmar.    Qvartanen  var  mycket  masquerad  i  synnerhet  med  reuma- 
tiska värkar,  koliker,   lipotymier,  konvulsioner  och  hickningar.    Sådan  var  denna 


1)  Gångbara  Sjukdomars  utrönande  för  år  1754  sid.  21  o.  39. 

2)  Här  liksom  vid   de   flesta   af   de   följande   uppgifterna  förstås  staden 
jemte  omgifvande  landsbygdsdistrikt. 

3)  Bergius,  Gångb.  Sjukd.  f.  1756.  sid.  36. 


202 

epidemi  både  uti  Mars,  April  och  Maj.  Hela  våren  såg  jag  ej  någon  tydlig  frossa, 
utan  var  den  alltid  i  synnerhet  de  första  8  dagar  mera  lik  en  remitterande  feber 
(Wahlbom1;. 

1764.  Upsala.  Qusb  hac  in  nrbe  et  in  vicinia  ac  rcgionibns  finitimis  anni 
proteriti  autnmno  incipiente  mense  nempe  Angnsto  et  Septembri  passim  occurre- 
rnnt  febres  intermittentes  mali  rooris,  lethargica  interdnm  fuerunt(Aurivilliusl>. 

1765.  Hedemora.    P.  i.  partialis  förekom mo  (Blom  »). 

1800.   Westervik  masquerade  frossor  förekomma  ofta  (Palm4). 

1802.  Philipstad.  F.  i  partialis  nog  allmän.  Värken  hade  sitt  säte  i 
mnsculi  posteriores  colli  och  gick  ntföre  till  axeln,  återkom  hos  alla  hvar  afton 
kl.  5  å  6  och  varade  omkring  5  timmar.    Kina  hjelpte.    (Lundmark»). 

1812.  Wadstena.  Peruiciös  frossa,  icke  sällan  dödande  vid  tredje  eller  fjerde 
paroxysmen  (Acharius6). 

1812.  Blekinge.  Ovanligt  svår  frossepidemi.  Sjukdomen  var  i  synnerhet 
i  början  ofta  masquerad.  Pleuritiska  anfall,  kolikplågor  och  hysteriska  krämpor 
voro  de  masquer,  hvarundcr  man  upptäckte  en  oordentlig  och  envis  frossa.  Vid 
försummad  behandling  ofta  dödande.    (Sjöborg7). 

1815*  Örebro.  Åtföljda  af  nervsymptomer,  under  feberstadiet  slurauier, 
yra.    (Lindbergsson). 

1820*  Frossor  voro  både  allmänna  och  oregelbundna,  förenade  med  nervösa 
8ymptomer.  Långt  före  utvecklingen  har  en  slags  intermittent  kolik  föregått, 
stundom  ock  höftvärk,  håll  och  stygn,  otitis,  kramp  i  nedre  extremiteterna,  allt  i 
förening  med  biliösa  symptomer.    (Westman8). 

1829.  Upsala.  "Jag  har  aldrig  så  ofta  förr  som  under  detta  år  haft  till- 
fälle iakttaga  en  mängd  varieteter  af  frossan  såsom  periodisk  tandvärk,  oftaimi, 
hemikrani,  äfvensom  periodiska  giktanfall  o.  s.  v.,  som  alltid  kunnat  häfvas  med 
kina".    (Schultz9). 

1829.  Mönsterås.    Larverade  frossor  förekommo  i  Mars.    (Ekman). 

1830.  Örebro.  Under  våren  icke  så  allmänt  gängse  som  icke  mera  kom- 
plicerade.   (Zaar  l0j. 

1831»  Stockholm.  Frossan  var  stundom  i  synnerhet  under  Okt.  af  komatös 
natur.    (Thelning  "). 

1832.  Wi  mm  er  by.  Frossan  åtföljdes  af  värk  i  ryggen,  armar,  eller  ben, 
blodstockning  åt  hufvudet  eller  bröstet  med  håll  och  blodspottning,  samt  några 
perniciösa  fall  (yrsel,  Synkope,  död  under  paroxysmen).    (Hanström). 

1848.  Westerås.  De  allra  flesta  fallen  hade  i  symptomväg  något  af vikande 
från  den  vanliga  frossan,  och  kunde  tvenne  kategorier  detta  år  bestämdt  uppställas. 


1)  Medicinal  Verkets  Tilstånd.     Sthm  1766  s.  217,  218. 

2)  Aurivillius  8.,  de  febribus  interm.  malignis  Ups.  1865  p.  13. 
8)  Medicinal  Verkets  Tillstånd.    Sthm  1769  s.  2. 

4)  Läk.  o.  Naturf.  XIV  s.  188.  —         6)  ib.  XV  s.  III. 

6)  Sv.  Läk.-Sällsk.  Handlingar  II  s.  60. 

7)  Denna   och   följande  uppgifter  äro,  der  ej  annorlunda  är  särskildt  an- 
gifvet,  hemtade  ur  Sundh.  Collegii  arkiv. 

8)  Sv.  Läk.  S.  Handl.  VII  82.  —         9)  ib.  XII  s.  235. 

10)  Sv.  Läk.  Sällsk.  Handl.  XII  s.  250. 

11)  Sjukförslag  från  Stockholms  allm.  Garnisons  Sjukhus,  ib.  s.  161. 


203 

Stark  sömn,  soporöst  tillstånd  och  verklig  sopor  dels  vid  slutet  af  första  stadiet, 
ibland  äfven  under  hela  det  andra  stadiet  och  i  en  del  fall  under  hela  paroxys- 
men  voro  de  hufvudsakliga  symptomerna  hos  frossorna  af  den  ena  kategorien. 
För  den  andra  voro  hos  fullväxta  mer  och  mindre  kramp,  hos  somliga  liknande 
kolerakrampen,  hos  barn  konvulsioner  de  utmärkande  symptomerna.    (Altin). 

1848.  Upsala.  Frossorna  tilltogo  i  April  med  epidemisk  freqvens.  Efter 
olika  konstitutioner  förekommo  en  mängd  symptomförändringar,  stundom  svåra 
nervattaquer  med  kramp,  svimningar  o.  s.  v.,  stundom  inflammatoriska  accéer  på 
lungorna  eller  hjernan,  slutligen  äfven  gastriska  lidanden.    (Schultz). 

1851.  Askersund.  Frossor  med  symptom  af  irritation  och  kongestion  till 
hjerna  och  ryggmärg  med  deraf  beroende  suiter  såsom  apoplexier,  konvulsioner, 
paralysfer  o.  s.  v.    (Arpi3). 

1852.  Ghristinehamn.  Frossor  af  irregulier  och  latent  form  —  ofta  så- 
som nevralgier  —  började  visa  sig  i  slutet  af  Aug.  De  reguliera  ha  varit  få. 
(Holmgren). 

1868.  Örebro.  Från  Febr.  till  och  med  början  af  April  förekom  då  och  då 
ett  och  annat  fall  af  intermittenta  neuralgier.  De  hafva  haft  sitt  säte  än  i  hafvudet, 
än  i  öronen,  än  i  testiklarne  o.  s.  v.  och,  då  hufvudet  varit  angripet,  har  värken 
varit  fixerad  antingen  i  pannan  eller  hjessan.  Paroxysmen  har  alltid  börjats  på 
dagen  och  räckt  sex  timmar.  (Acharius).  Några  vårfrossor  voro  rätt  allvar- 
samma med  särdeles  starka  delirier  och  krampaffektioner.    (K  i  h  lst  ed  t). 

1853.  Westerås.  Till  symptomerna  började  i  Aug.  och  Sept  sälla  sig 
kramp  och  oftast  starka  dragningar  i  nedre  extreraiteterna  äfvensom  paralysier. 
(Altin). 

1853.  Westervik.  De  flesta  frossorna  uppträdde  med  äckel,  våldsamma 
kräkningar  samt  håll  och  stygn  i  bröstet  under  anfallet.  Ganska  många  voro 
komplicerade  med  galsot.    (Forlin g). 

1854.  Ronneby.  Under  våren  frossor  ofta  förenade  med  kramp  och  hjern- 
affektion,  nevralgier,  gastricismer,  angina  eller  blodiga  och  oblodiga  diarréer.  I 
April  för  frossor  vikarierande  nevrajgier  såsom  n.  ischiadica,  faciei,  scapularis, 
brachialis.    (R  y  db  e  r  g). 

1854  o.  1855.  Ghristinehamn.  Intermittenta  nevralgier  förekommo  i  de 
mest  olikartade  former  såsom  kefalalgi,  odontalgi,  astma,  kolik,  stranguri,  ischias, 
gastralgi  ro.  fl.    (Holmgren), 

1855.  Garlstad.  Frossorna  voro  ofta  särdeles  elakartade  och  komplicerade. 
Dödsfall  under  paroxysmerna  i  följd  af  blodkongestion  till  hjernan  ha  inträffat 
flera  gånger.  Ännu  oftare  hafva  frossor  med  kongestion  till  lungväfnaden  och 
bronkiernas  slemhinna  förekommit.    (Lagers te  dt). 

1855.  Örebro.  Understundom  har  frossan  äfven  uppträdt  med  ytterst  våld- 
samma cerebralsymptomer,  eller  såsom  periodisk  värk  än  i  hufvudet,  än  i  orbita 
eller  med  ytterst  plågsam,  på  bestämda  tider  återkommande  tryckning  öfver  bröstet 
med  qväfningsanfall  och  emellanåt  svåra  kräkningar.    (Acharius). 

1855.  Ronneby.  De  enkla  frossorna  under  denna  månad  voro  förenade 
dels  med  lindrig  hjernaffektion,  yttrande  sig  med  mera  ihållande  hufvudvärk  och 
yrsel,  svimning,  dels  med  bronkialkatarr,  dels  med  utsot  (oblodig  eller  blodig\ 
magplågor,  magkramp,  eretism,  oro  och  vånda.  —  —  —  Bland  olika  lokalformer 

1)  Hygiea  XV.  1853  s.  561. 

20 


204 

observerade  jag  följarfde  tydligt  uttryckta:  febr.  int.  apoplectica,  comatosa,  con- 
vulsiva,  pneumoniaca,  gastrica,  mucosa,  dysenterica,  petecbialist  urticata  och  ha- 
roorrhagica.    (Rydberg), 

1856.  Alingsås.  Hvart  femte  fall  var  larverad  (eller  coraitat)  frossa. 
Dessa,  der  stadium  frigori6  nteblef,  voro  i  allmänhet  utmärkta  af  de  svåraste 
symptomerna  såsom  kräkniugar  och  coma  under  feberstadiet.    (Berggren). 

1856.  Löf  sta.  Intermittenta  nevralgier  bs.  öron-  och  tandvärk  o.  a.  v.  fore- 
kommo  ej  så  sällan.    (Jacobsson). 

1856.  Wimmerby.    Frossparoxysmerna  voro  i   allmänhet  svåra,  ej  sällan 

åtföjda  af  starka  kongestioner  till  hjernan,  af  delirium  och  konvulsioner. 

De  många  fall  af  nevroser,  under  hvilka  den  i  fråga  varande  toxikemien  upp- 
trädde, skulle  vara  svårt  att  fullständigt  specificera.  De  förekomrao  så  Al  inom 
det  motoriska  som  det  sensitiva  området  såsom  kramp,  konvulsioner,  tremor,  pa- 
reB,  algier  m.  m.  Algierna  voro  de  freqventaste  och  bland  dem  intogo  cervico- 
occipital  neuralgierna  främsta  rummet.  För  öfrigt  lokaliserade  de  sig  gerna  uti 
organer  och  texturer,  som  förut  voro  i  något  sjukligt  tillstånd  t.  ex.  en  karierad 
tand,  ett  sår,  ett  gammalt  ärr,  en  kallus.  ett  bråck.  Bland  allmogen,  der  mag- 
åkommor (kroniska  gastriter)  äro  de  vanligaste,  blef  ofta  ventrikeln  säte  for  en 
intermittens  under  form  af  en  gastralgi  af  den  mest  plågsamma  beskaffenhet. 
Anfallen  deraf  inträffade  vanligen  på  eftermiddagarne,  varade  flere  timmar  och 
åtföljdes  af  oafbrutna  gasuppstötningar.  En  form  af  algier,  som  efter  deras  säte 
kunna  benämnas  centrala,  utgjorde  genom  det  turbulenta  i  uppträdandet,  de  ofta 
återkommande  och  häftiga  exacerbationerna  samt  den  icke  sällan  åtföljande  all- 
männa djupa  depressionen  en  bland  den  intermittenta  sjukdomsprocessens  svårare 
varieteter.  Insjuknandet  skedde  med  frysning,  kräkningar,  törst  samt  en  skärande 
smärta,  som  tycktes  fixerad  i  hufvudet  och  ryggen  oclrderifrån  utstråla  i  de  öfriga 
kroppsdelarna  ända  ut  i  fingrar  och  tår1).    (Eamph). 

1857.  Wimmerby.  Legitima  frossor  med  tydligt  markerade  stadier  af  frys- 
ning, feber  och  svettning  samt  med  rena  apyrexier  förekommo  ytterst  sällan,  men 
den  intermittenta  konstitutionen  visade  äfven  under  detta  året  under  mångfaldiga 
former  sitt  mäktiga  inflytande.  Intermittenta  kongestioner  till  hufvud,  nacke 
och  ryggrad,  nevralgier  och  krampåkommor  voro  högst  vanliga ').    (Eamph). 

1858.  Nora.  Frossorna  antogo  mot  årets  slut  en  allt  mera  elakartad  ka- 
rakter; stundom  under  larverad  form.    (Engström). 

1858.   Örebro,    Intermittenta  nevralgier.    (Acharius). 

1858.  Vi8nura.  Under  den  tid,  frossorna  voro  allmänna,  anmärktes  åt- 
skilliga fall  af  intermittenta  nevralgier  än  i  halfva  hufvudet,  än  i  ögat,  tänderna, 
cardia,  nervus  ischiadicus  o.  s.  v.  hvilka  för  det  mesta  gåfvo  vika  för  kina  salt. 
(Bohm). 

1858.  Westervik.  Under  hösten  förekommo  en  mängd  intermittenta  nevral- 
gier jemte  vanliga  frossor.    (For  1  ing). 

1858.  Kalmar  på  våren  förekom  frossan  ej  sällan  som  interm.  nevralgi. 
(Söderbaum). 


1)  Det  må  dock  här  sättas  i  fråga,  huru  vida  icke  åtskilliga  af  de  of  van 
uppräknade  formerna  varit  äbortivformer  af  den  samtidigt  gängse  cerebro- 
spinal  meningiten.  # 


205 

1859.  Carl  st  ad  i  staden  talrika  fall  af  frossa,  ofta  åtföljda  af  nevralgier. 
(Götlin). 

1859.   Yi snara.    Spridda  fall  af  interm.  nevralgier.    (Bohm). 
1859.   Örebro.    6  fall  af  interm.  nevralgier.    (Acharius). 

1859.  Öfveds  kloster.  Ofta  nog  förekommo  fallr  der  man  endast  af  pe- 
riodiskt återkommande  plågor  kunnat  bestämma  sjukdomens  natur;  så  hos  barn 
konvulsioner,  så  hos  äldre  värk  i  kroppen,  vanligen  dock  i  någon  del,  oftast  i 
länderna;  hos  en  visade  sig  hvarje  dag  återkommande  rodnad  i  ena  ögat,  åtföljd 
af  svår  hufvudvärk.    (Åberg). 

1859*  Ronneby.  En  del  frossor  voro  förenade  med  starkare  gastricism 
och  kräkningar  med  eller  utan  näsblod.  Ofta  var  frossan  förenad  med  svår  kolik, 
dysuri  och  ryggvärk.   Hos  några  fanns  nacken  tillika styf  och  ömmande.  (Rydberg). 

1860.  Falun  samt  Bollnäs.  Frossan  var  i  somliga  fall  larverad  under 
form  af  intermittent  nevralgi.    (Hallin,  Åberg). 

Af  de  förestående  utdragen  finna  vi,  huru  som  vissa  epidemier 
såsom  1854  års  epidemi  i  Ronneby,  1856  års  epidemi  i  Wimmerby 
m.  fl.  företett  alla  möjliga  former  af  masquerad  och  komplicerad 
frossa,  andra  epidemier  åter  utmärkts  genom  freqvensen  af  endast 
någon  viss  komplikation,  något  visst  eller  några  vissa,  till  en  och 
samma  grupp  hånförliga  symptom.  Detta  sist  nämnda  förhållande 
må  här  genom  några  ytterligare  exempel  belysas. 

Att  t.  ex.  kräkningar  understundom  allmänt  inledt  paroxys- 
merna  betyga  följande  uppgifter.  Westberg  om  1829  års  fross- 
epidemi  i  Halland:  "frossorna  instälde  sig  vanligen  med  våldsamma 
brytningar  och  uppkastningar  af  en  stor  myckenhet  klart  eller  gäll- 
blandadt  slem,  som  gemenligen  fortforo  under  hela  frysningsperioden". 
Djurberg  om  epidemien  1831  i  Daga  d.:  frossorna  voro  "vanligast 
innan  paroxysmens  början  åtföljda  af  våldsamma  kräkningar,  hvilka 
stundom  fortforo  under  första  stadiet".  Forling  om  frossan  i  We- 
sterviks  d.  1853:  "de  flesta  frossorna  uppträdde  i  allmänhet  med  äckel 
och  våldsamma  kräkningar  under  anfallet";  likaså  samma  år  hos  en 
del  patienter  i  Trelleborgs  distr.  enligt  Ström.  I  Christinehamns 
distr.  var  enligt  Holmgren  år  1854  stadium  frigoris  hos  barn  er- 
satt af  kräkningar. 

Att  understundom  näsblödning  varit  en  ganska  vanlig  yttring 
af  sjukdomen  synes  af  redogörelserna  för  frossans  uppträdande  inom 
Näs  (Eke  gr  en)  och  Gimo  distr.  (L  il  lje  björn)  år  1848.  Ibland 
har  ock  jemte  blödning  från  näsan  i  flere  samtidigt  förekommande 
fall  subkutan  blödning  i  huden  (petechier)  iakttagits  såsom  i  War- 
berg  år  1832  (Bergman)  och  i  Daga  distr.  år  1847  (Klintberg). 
•  Mången  gång  hafva  reumatiska  eller  nevralgiska  smärtor  i 
en   så   stor  mängd   fall   utgjort  yttringar   af  frossan,  att  epidemien 


206 

deraf  fatt  en  särskild  prägel  såsom  år  1754  i  Stockholm,  1830  i 
Upsala,  1848  i  Carlstad  (S tagne  11)  och  Kalmar  (Ekman).  Inter- 
raittenta,  de  vanliga  frossymptomerna  helt  och  hållet  ersättande  nevral- 
gier  (f.  i.  partiales)  hafva  till  och  med  ensamma  för  sig  kunnat  bilda 
partiela  epidemier  såsom  år  1802  i  Philipstad,  åren  1853  —  55  inom 
de  öfre  delarne  af  Christinehamns  distrikt  nu  fl.  ex. 

Åfven  den  svåraste  af  alla  frossans  former,  den  med  skäl  så 
mycket  fruktade  f.  i.  perniciosa,  har  någon  gång,  ehuru  lyckligtvis 
mycket  sällan,  uppträdt  med  epidemisk  freqvens  eller  utgjort  huvud- 
formen i  epidemien.  Sådant  inträffade  åren  1752—54  i  Westman- 
land  !)  samt  år  1851  i  Askersunds  distrikt  i  Nerike,  för  h vilken  se- 
nare epidemi  Arpi  lemnat  redogörelse3).  Vanligast  förekommer 
denna  frossform  endast  i  flere  eller  färre  bland  andra  frossformer 
spridda  fall  i  synnerhet  uti  de  äfven  för  öfrigt  på  grund  af  deras 
intensitet  och  långa  varaktighet  såsom  svårast  räknade  epidemierna. 

Hvad  nu  den  fråga  beträffar,  huruvida  dessa  olika  frossformer 
hafva  sina  särskilda  orter,  der  de  relativt  talrikare  och  oftare  före- 
komma än  andra  frossformer,  så  angifva  så  väl  förestående  notiser 
som  ock  de  många  andra  uppgifter  om  förekomsten  af  spridda  fall 
utaf  de  i  fråga  varande  frossformerna,  hvilka  i  läkarnes  årsberättelser 
lemnas,  men  hvilka  det  blefve  för  omständligt  att  här  införa,  trenne 
områden  såsom  mest  af  masquerade  och  komplicerade  frossor  hem- 
sökta, nämligen  ett  område  i  Blekinge  (Ronneby  distr.),  ett  i  norra 
delen  af  Kalmar  län  (i  synnerhet  Wimmerby  distr.)  samt  ett  stort 
område  i  mellersta  Sverige,  hvilket  utgöres  af  vissa  delar  af  West- 
manland,  Nerike  och  Wermland.  Den  skilnad  förefinnes  emellertid 
emellan  dessa  områden  att,  medan  de  tvenne  först  nämnda  äro  lika 
väl  utsatta  för  partiela  som  komitata  frossformer,  det  sist  nämnda 
områdets  östra  del  (vissa  delar  af  Westmanland)  oftare  varit  lidande 
af  perniciosa  frossor,  som  i  epidemisk  freqvens  eller  spridda  fall  upp- 
trädt, dess  vestra  del  deremot  (i  synnerhet  vissa  delar  af  Wermlands 
bergslag   samt   Nerike)   företrädesvis   varit   utsatta  för  intermittenta 


1)  Denna  perniciosa  frossfeberepidemi  synes  hafva  haft  stor  utbredning. 
Vi  hafva  nämligen  icke  blott  från  Westmanland  och  Stockholm  notiser  om 
densamma,  utan  är  den  äfven  under  namn  af  tertiana  cephalalgica  syn- 
copalis  omtalad  såsom  Jöfver  allt  grasserande  i  Finland,  särdeles  i  skärgår- 
den» år  1765  (Bergius  efter  Har  t  man  Gångb.  Sjukd.   1765  s.  83). 

2)  Arpi  P.  A.  E.,  Om  den  i  Askersunds  Prov.  Läkaredistrikt  under  år 
1851  förekommande  epidemi  af  maligna  f rossfebrar.  Hygiea  XV  Sthm.  1853 
s.  561. 


207 

nevralgier.  Acharius  upptager  dessa  ock  såsom  endemiska  inom 
Örebro  distrikt,  hvilket  tillhör  det  sist  nämnda  området,  och  detta 
redan  i  årsberättelsen  för  1852,  således  före  1852—61  års  fross- 
period,  då  dessa  nevralgier  voro,  enligt  hvad  vi  ofvan  sett,  i  dessa 
trakter  så  vanliga.  Till  de  för  endemisk  frossa  i  öfrigt  mest  kända 
orterna,  hvilka  alltid  äro  strandbygder  vid  haf  eller  insjöar,  kunna 
dessa  trenne  områden  endast  till  några  mindre  delar- räknas.  Vid 
sjelfva  hafskusterna  och  i  de  stora  insjöarnes  närmaste  omgifningar 
synas  dessa  f rossformer  nämligen  vara  mindre  freqventa  (med  undan- 
tag kanske  för  Blekinge,  som  heller  icke  är  att  räkna  till  de  svå- 
rare frossörterna).  I  öfverensstäraräelse  härmed  står  ock  Holmgrens 
intressanta  meddelande  om  de  frossforraer,  som  under  åren  1854  och 
1855  förekommo  i  Christinehamns  distrikt,  hvilket  äfven  tillhör  det 
nyss  omtalade,  trakterne  emellan  och  norr  om  mellersta  Sveriges 
stora  insjöar  omfattande  området.  Holmgren  säger  sig  nämligen 
hafva  gjort  den  iakttagelse,  att  ju  närmare  Wenern  desto  mera  tyd- 
liga hafva  frossans  både  stadier  och  förlopp  varit,  men  att  i  samma 
mån  de  sjuke  haft  sitt  hemvist  aflägset  från  Wenern,  i  samma  mån 
har  frossan  förändrat  karakter  och  i  Carlskoga,  Bjurkärns  och  Gryt- 
hytte  socknar  sällan  visat  sig  som  ren  frossa,  men  i  stället  så  mycket 
allmännare  såsom  nevralgi  och  det  i  de  mest  olikartade  former. 

I  frågan  om  de  masquerade  och  komplicerade  frossformernas 
olika  freqvens  efter  olika  folkklasser  gifver  vårt  material  föga 
upplysning.  Acharius  maler  i  1852  års  berättelse  från  Örebro,  att 
"de  intermittenta  nevralgierna  förekommo  hos  unga  och  medelålders 
personer  af  båda  könen,  dock  oftare  hos  män",  och  i  berättelsen  för  1853: 
"åldern  hos  de  af  nämnda  sjukdom  lidande  har  varit  emellan  24—40 
år  och  har  sjukdomen  oftare  förekommit  hos  män  än  hos  qvinnor". 
En  annan  hit  hörande  notis  lemnar  Björck  i  sin  årsberättelse  från 
Waldemarsviks  distrikt  för  1855,  näral.  att  "frossan  särdeles  hos 
yngre  personer  och  barn  stundom  var  förenad  med  konvulsioner  och 
apoplektiska  symptomer".  Att  för  öfrigt  barn  ofta  få  konvulsioner 
under  eller  i  stället  för  frosstadiet  är  en  flerfaldiga  gånger  gjord 
iakttagelse. 

En  form,  som  frossan  ofta  antager  hos  barn,  är  den  af  inter- 
mittent  (eller  reraittent)  gastricism.  Och  all  den  stund  frossan,  efter 
hvad  vi  redan  ofvan  haft  tillfälle  framhålla,  jemväl  plägar  hos  barn 
förete  vissa  ändra  egenheter  såsom  kort  interraittens,  obestämd  typ, 
otydligt  köldstadium,  så  uppkommer  härigenom  en  särskild  frossform, 
den   s.  k.  altan.    Med   älta   förstås   sålunda,   åtminstone  enligt  ett 


208 

ganska  vanligt  bruk  af  ordet,  en  änder  masque  eller  komplikation 
af  gastricism  förlöpande  intermittent  (eller  remittent),  oftast  till  ty- 
pen oregelbunden,  i  synnerhet  hos  barn  förekommande  frossa  *). 

Altan  har  vid  flera  af  de  stora  frossepidemiema  blifvit  från  olika 
delar  af  Sverige  omtalad  såsom  mycket  gängse  bland  barn  t.  ex.  vid 
1810—12  års  epidemier  från  Stockholm  (Trafvenfelt),  Nyköping 
(Sahlin),  Philipstad  (Kjellman),  Kinda  i  Östergötland  samt  Ström- 
stad (Landeberg);  åren  1818  och  1819  från  Stockholm  (Ekström, 
Trafvenfelt)  samt  Engelholm  (Wieslander);  1828—32  från  En- 
gelholm  (Wieslander),  Strömstad  (Landeberg),  Upsala  (Schultz), 
Stockholm  (Trafvenfelt)  samt  Wimmerby  (Hanströra).  Huru 
vida  de  olika  läkarne,  som  lemnat  uppgifter  om  "altans"  förekomst* 
tagit  benämningen  på  samma  sätt  som  här  skett,  eller  i  någon  an- 
nan och  vidsträcktare  bemärkelse  är,  då  sjukdomsbeskrifning  sällan 
lemnats,  nu  mera  omöjligt  att  afgöra,  hvarför  vi  ej  heller  kunna  på 
dessa  uppgifter  grunda  några  närmare  slutsatser  om  den  i  fråga  va- 
rande frossformens  förekomst  i  olika  epidemier  och  landsdelar. 

Den  remittenta  formen  af  frossjukdomen  har  äfven  i  Sverige  gjort 
sig  känd  och  i  vårt  språk  till  och  med  erhållit  flere  särskilda  benäm- 
ningar, de  flesta  syftande  på  tiden  för  sjukdomens  vanligaste  förekomst. 
Den  äldsta  af  dessa  benämningar  är  rogfubben,  efter  all  sannolik- 
het en  förvrängning  af  det  ännu  i  vårt  århundrade  här  och  der,  t.  ex. 
i  Kalmar  län  enligt  Ekman  1828,  brukliga  namnet  rågfebern, så- 
som sjukdomen  synes  blifvit  kallad  derföre,  att  han  först  visar  sig 
vid  den  tid,  då  rågen  mognar.  Namnet  rogfubben  användes  redan  af 
Benedictus  Olaui  och  efter  honom  af  Lindestolpe,  som  behand- 
lat sjukdomen  under  denna  benämning  i  en  särskild  liten  skrift: 
Tanckar   om   Skörbugg   och   Rogfiibben,  Sthm.  1721.    Ej  sällan  går 


1)  Annan,  icke  på  malaria-infektion  beroende  febril  gastricism  hos  barn 
plägar  väl  också  ganska  ofta  benämnas  sälta».  Riktigare  vore  väl  dock  att 
—  om  man  nu  äfven  för  sådan  sjukdomsform  vill  bibehålla  ältnamriet  —  kalla 
denna  gastricism  för  falska  altan  eller  oäkta  altan.  Om  betydeisen  al 
sjukdomsnamnet  Dalta»  se  vidare  följande  uppsatser  och  förhandlingar: 

Trafvenfelt  E.  C.  Om  oordentlig  frossa  eller  den  s.  k.  Altan.  Berzelii 
och  Gadelii  Vet.  Journal. f.  Läkare  och  Fältskärer.     Band.  I  h.  I  s.  109. 

C  o  11  in  J.  G.,  Anmärkningar  om  Älta.     Hygiea  X.  513. 

Berg  F.  Th.  Kliniska  föreläsningar  i  Barnsjukd:r,  Altan.  Hygiea  B.  XIV. 
s.  640. 

Diskussion  i  Sv.  Läkare-Sällskapet  om  Altan.  Hygiea  XV.  a.  371,  688» 
698,  752  samt  XVI  s.  44  o.  52, 


HM 


209 

sjukdomen  under  namn  af  flussfeber,  gastrisk  feber  o.  s.  v. 
Understundom  åter  kallas  han  hös  t  feber,  vanligast  dock  åtminstone 
nu  mera  Augustifeber. 

Råg-  eller  Augusti-febern  uppträder  likasom  vexelfebern  eller 
den  intermittenta  frossformen  såväl  endemiskt  å  vissa  orter  som  epi- 
demiskt i  vidsträcktare  utbredning.  Hans  endemiska  område  är  dock 
vida  mindfe  än  vexelfeberns.  De  såsom  tillhåll  för  Augusti-feber  be- 
ryktade orterna  inskränka  sig  nämligen  till  vissa  delar  af  Östersjö- 
kusten och  norra  Mälarestranden.  Och  vid  Mälaren  hafva  i  synner- 
het Svartsjölandet  och  Drottningholm  varit  af  remittent  malariafeber 
plågade  såsom  Sparrman  (1642),  Rosenstein  (1750),  Arenius 
(1751),  Bäck  (1765)  och  Hedin  (1805)  upplysa1).  Vidare  nämnas 
vissa  delar  af  Bro  och  Håbo  distr.  (Bar ek  1851)  samt  af  Upsala 
distr.  (Halenius  1765  och  1780).  Halenii  ganska  upplysande  no- 
tiser rörande  denna  sak  må  här  anföras.  Med  anledning  al  1761  års 
epidemi  i  den  vid  Mälaren  belägna  Gryta  socken  yttrar  han:  "sådana 
remittenta  febrar,  blandade  med  febribus  autumnalibus,  interdum  per- 
niciosis,  gå  här  i  länet  mest  hvart  år  uti  Augusti  och  September 
månader,  förnämligast  på  de  orter,  som  äro  belägna  vid  sjöar  eller 
åar  med  omkringliggande  låglända  ängar  eller  eljest  fuktiga  och  sid- 
lända  ställen,  helst  hos  gemene  man.  Dessa  remittenta  febrar,  då  de 
ej  blifva  rätteligen  skötta,  stanna  en  stor  del  till  slut  uti  någon  sorts 
frossa,  ofta  nog  sjelfva  qvartanen".  Från  år  1780  åter  berättar 
han:  "Uti  Augusti  månad  började  den  vanliga  remittenta  febern 
visa  sig,  men  sparsamt  och  hjelptes  hos  somliga  nog  lått,  men  hos 
en  del  ej  utan  china.  Den  förvandlades  efter  vanligheten  mest  uti 
frossan,  i  synnerhet  qvartan"2). 

Vid  Östersjön  åter  visar  sig  Augustifebern  företrädesvis  inhemsk 
i  nordligare  delen  af  Kalmar  läns,  i  synnerhet  Tjusts  och  Stranda 
häraders,  kuststräcka,  vidare  å  kusten  af  Östergötland  enligt  Se  von 
(1856)  o.  a.,  af  Nyköpings  län  såsom  redan  Bäck  1765  antyder  och 
sedermera  af  Martin,  Kosborg  m.  fl.  blifvit  bestyrkt.  Angående 
sjukdomens  förekomst  särskildt  i  Kalmar  län  må  åberopas  Wahl- 
bom 1765,  Hanström  18U,  Forling  1855  samt  Petersson 
1859—60.  "Enligt  en  sju-å.  ig  erfarenhet",  skrifver  Forling,  "äro 
Augusti  och  September  månader  de  sjukligaste  på  hela  året  för  We- 
stervik,  ty  då  herskar  en  ganska  svår  form  af  gastriska  febern,  på 
stället   kallad  Augustifeber,  som  tydligen  lägger  grund  till  de  under 

1)  Fullständiga  citat  se  ofvan  sid.  127  o.  142. 

2)  Läk.  o.  Naturf.  I.  s.  154, 


210 

återstoden  af  året  i  större  antal  och  svårare  former  uppträdande 
frossorna".  Peterssons  meddelande  från  Stranda  distr.  är  i  Sundh. 
Collegii  Berått.  för  1859  (s.  76)  sålunda  återgifvet.  Ibland  ende- 
miska sjukdomar  år  att  nämna  "den  härstädes  i  Juli  och  Augusti 
förekommande  Augustifebern,  hvilken  har  alla  kännetecken  af  malaria 
remittens.  Der  qvinin  ej  år  i  tid  användt  har  några  gånger  vid  min 
ankomst  coma  redan  inträdt  och  döden  följt.  Vanligen  slutar  den 
dock,  sig  sjelf  lemnad  inom  2—3  veckor  med  tillfriskning  under  rik- 
lig svettning,  starkt  sedimenterande  urin  och  utbrott  af  herpea  la- 
bialis;  eller  ock  öfvergår  den  i  frossa.  Den  förekommer  nästan  ute- 
slutande vid  sjökusten,  redan  en  mil  derifrån  sällsynt9'.  Äfven  å  vissa 
orter  i  Koslagen  har  rågfebern,  åtminstone  förr,  ej  sällan  visat  sig. 
Å  den  i  slutet  bifogade  kartan  Pl.  I  åro  de  nu  uppräknade  orterna 
med  mörkare  färgläggning  betecknade. 

Då  vi  hår  omtalat  Augustifebern  såsom  inhemsk  i  åtskilliga  or- 
ter i  Sverige,  är  detta  dock  ej  så  att  förstå,  att  han  skulle  hvarje  år 
visa  sig  å  dem.  Han  synes  nämligen  der  egentligen  endast  uppträda 
under  sådana  somrar,  som  åro  på  något  egendomligt  sätt  härför  gyu- 
samma,  men  då  vanligtvis  i  mer  eller  mindre  talrika  fall.  Utom 
dessa,  alltid  till  hemorten  begränsade  endemio-epidemier  förekomma 
emellertid  äfven  epidemier  af  en  helt  annan  art,  såsom  vi  skola  Jnna 
af  följande  tabell,  deri  vi  sammanfört  de  uppgifter  om  remittent 
frossfeber,  af  hvilka  vi  kunna  begagna  oss  d.  v.  s.  sådana,  deri  sjuk- 
domen med  den  utförlighet  omförmälts  eller  i  öfrigt  under  sådana 
omständigheter  anmärkts,  att  med  någon  säkerhet  kunnat  antagas  att 
sjukdomen  i  fråga  verkligen  varit  remittent  frossfeber.  Och  hvad 
som  härvid  förnämligast  gifvit  oss  stöd  för  sådant  antagande  har 
varit,  utom  remittensen,  dels  sjukdomens  samtidighet  med  intermit- 
tenta  feberformer,  så  att  fallen  af  remittent  och  intermittent  fross- 
feber förekommit  blandade  om  h varandra  å  samma  ställe,  dels  den 
remittenta  sjukdomens  öfvergång  till  intermittent,  detta  antingen 
hos  ett  och  samma  fall  eller  vid  återfall  eller  i  alldeles  nya  fall, 
som  inträffat  i  större  antal  sedan  den  remittenta  formen  å  en  ort 
längre  tid  varit  gängse,  dels  ock  den  omständighet,  att  sjukdomen 
lemnat  efter  sig  de  för  malariafeber  karakteristiska  följdsjukdomar, 
dels  slutligen  sjukdomens  känslighet  för  kinasalt.  Dock  hafva  vi  äf- 
ven utan  dessa  kriterier  redan  på  blotta  benämningen  "Augustifeber* 
o.  s.  v.  här  upptagit  en  del  epidemier,  derest  vi  genom  andra  ut- 
talanden af  den  rapporterande  läkaren  känna,  att  han  med  den  an- 
vända sjukdomsbenämningen  åsyftar  en  remittent  frossfeber. 


211 
öfversigt  af  remittenta  frossfeberns  epidem.  uppträdande  i  Sverige. 


År. 

Årstid. 

Ort. 

Källa. 

1575 

— 

Stockholm  o.  a. .  . 

Be  ned.  Olaui,  Läkare- 
book s.  84. 

1714 

— 

hela  landet    .... 

Lindestolpe,  Skörbugg 
o.  Rogfubben  s.  61. 

1750 

Ang. 

Drottningholm .  .  . 

Kosenstein,  Bref  t.  Z. 
Strandberg. 

1755 

Aug.— Sept. 

flerstädes 

Bergius,  Gångb.  Sjuk. 
1755  s.  82,  89. 

1758-59 

slutet  af  sommaren 

norra  Mälarestran- 

den,  Ängsö  .  .  . 

Schultz,  Prov.  Doct.  Ber. 

\    1761 

Aug. 

Gryta  s:n  (n.  Mä- 

1761 s.  82. 

laren)    

Halenius,Med.W.Tilst. 
1765  s.  148. 

3> 

Sept. 

Kalmar  län  ...  . 

Wahlbom,  ib.  s.  190. 

1761-65 

Aug.,  hösten 

kring  Mälaren,  skär- 
gården af  Kosla- 
gen,   Söderman- 
land, Östergötl. . 

Bäck,  Tal  om  farsoters. 
21—24. 

1764 

våren,  Juli,  Aug. 

Kalmar  län    .... 

Wahlbom,  Med.  W.  Tilst. 
1765  s.  218,  226. 

» 

Sept. 

Malmö  d 

Unge,  st.  s.  309. 

1780 

Aug. 

Upsala  d 

Hälen iu 8,  Läk.  o.  Nat. 
I.  s.  154. 

B 

D 

Stockholm 

ib.  II  293. 

1781 

slutet  af  Aug. 

Drottningholm.  .  . 

Hedin  ib.  Vm  168. 

1783 

Sept. 

j>            ... 

»       ib.  IV  382. 

1789 

Aug. 

Stockholm 

ib.  X  187. 

1790 

April— Juni. 

»          

ib.  X  321. 

1794 

Juli— Sept. 

j>          

ib.  XII  182. 

D 

slutet  af  Juli,  Aug. 

Svartsjö  län  ...  . 

Hedin,  Vet.  Handl.  VII. 
Ill  66. 

D 

sommaren 

Östergötland  .... 

Lodin,  Läk.  o.  Nat.  XII 
182. 

D 

— 

Norrköping   .... 

Hertz  man,  Beskrifning  o. 
Norrköping  1866  s.  309. 

1795 

våren 
i 

Wadstena  d 

Acharius,  L.  o.  N.  XII 
283. 

1807 

I    midten  af  Aug. 

Botkyrka  cL  .  .  .  . 

Lönberg  *)• 

1)  Denna  och  de  flesta  af  de  följande  uppgifterna  äro  hemtade  ur  läkar- 
nes  i  Sundh.-Collegii  arkiv  förvarade  embetsberättelser. 

21 


212 


öfveraigt  af  remitt  frossfebems  epid.  uppträdande  i  Sverige, 


(Fort..) 


i.. 

Årstid. 

Ort. 

Källa. 

1808 

Aug.— Sept. 

Nyköpings  d.  (skär- 

Sachlén. 

1809 

slutet  af  Aug. 

gården)   

» 

mot  hösten 

Kalmar  d 

Acksell. 

j> 

hösten 

Halland 

Westberg. 

1811 

första  hälften  af  året 

»         

» 

D 

sommaren 

Södertelge 

Hedman. 

1813 

våren 

Lidköping 

Öländer. 

1814 

slutet  af  Ang. 

Stockholm 

Westman. 

1815 

Aug. 

Örebro 

Lindbergsson. 

1818 

Aug.— Sept. 

Stockholm  .  .  ,  .  . 

Ekström,  Medicinsk  Tid- 
ning N:o  1  o.  6. 

1819 

Jau.,  Juli — Aug. 

Dannemora   .... 

Schultz. 

» 

Maj,  Juli— Sept. 

Wimmerby  (utefter 

hafskusten)  .  .  . 

Hanström. 

D 

Juni 

Engelholms  d. .  .  . 

Wieslander. 

3> 

Aug. 

Hjelmarestränderna 

Lensens. 

» 

Aug.— Sept. 

Stockholms  län  .  . 

Willman,  Wallenius, 
Läk.  S.  H.  VH  78. 

1822 

Mars— April,  Juli 

Engelholms  d. .  .  . 

Wieslander. 

1823 

Aug. 

Strömstad 

Landeberg. 

1826 

slutet  af  Maj— Dec. 

hela  Sverige  .... 

Trafvenfelt,  Läk.  8. 
Handl.  XI  255,  XII  319 

1827 

Aug.— Sept. 

Upsala  cL 

Schultz. 

1828 

Mar  8— Juni 

D           

D 

D 

slutet  af  Juli— Sept. 

Wimmerby  d.  .  .  . 

Hanström. 

D 

Aug.— Sept. 

Kalmar  d 

Ekman. 

D 

hösten 

Stockholms  d. .  .  . 

Brandelius. 

1829 

Jan.— Maj 

Halland 

Westberg. 

» 

sommaren 

Stockholms  <L  .  .  . 

Brandelius. 

1831 

Aug.— Sept. 

hela  Sverige  .... 

Trafvenfelt,  L.  S.  H. 
XII  330. 

D 

slutet  af  Juli -Sept. 

Stockholm 

Thelning. 

1847 

Aug.-Okt. 

Kalmar  d 

Ekman. 

D 

— 

Torshälla 

Rydberg. 

1852 

Aug. 

Döderhultsviks  d. . 

Darin. 

» 

Sept.-Okt. 

Stockholm 

Liljewalch,  Sundh.  Coll. 
B.  f.  1852  s.  125. 

1854 

Aug— Okt. 

Kalmar,  Mönsterås, 
Döderhultsvik,     { 

Söderbaum,  Peters- 
son, Darin,  Daniels- 

nv    4.  xxr    *      -i         son>    boning,    we- 
Tjust,  Westervik  I       -                      & 

1855 

slutet  af  Juli— Sept. 

Nyköpings  d.  (hafs- 

kusten)     

Martin. 

3) 

början  af  Aug.     | 

Tjusts  d 

Danielsson.                 1 

213 


Öfversigt  af  remitt.  frossfeberns  epid.  uppträdande  i  Sverige.  (Fort..) 


År. 


Årstid. 


Ort. 


Källa. 


1855 
1858 

D 
D 
» 

1859 
» 

B 

1860 
» 

1861 
» 

D 
JO 
D 
J) 
D 
» 

X> 
3> 


Aug.— Sept. 

tredje  qvartalet 

slutet  af  Juli— Sept. 

Aug.— Sept. 

sommaren 

sommaren,  hösten 
Juli— Aug. 

tredje  qvartalet 


Aug. — Sept. 

sommaren 

slutet  af  Juli— Okt. 

Aug. — Sept. 

slutet  af  Aug. 

Aug.— Sept. 

Aug. — Nov. 

början  af  hösten 

Sept. 

Aug. — Sept. 


Westemks  d.  .  . 
Tjust,  Westervik 
Mönsterås  d. .  .  . 
Nyköpings  d.   .  . 

Trosa  d 

Söderhamn .... 

Trosa  d 

Stranda 


Nyköpings,    Trosa, 

Södertelge  d.  .  . 

Enköpings  d.    .  .  . 

d  .  .  . 

Sigtuna  d 

Stockholms  d.  .  .  . 

Botkyrka  d 

Vermdö 

Trosa  d 

Oscarshamns  d.  .  . 

Stranda  d 

Kalmar  d 

Carlskrona  d.  .  .  . 
Christianstads  d. .  . 


Forling. 

Hacksell,  Forling. 

Petersson. 

Martin. 

Bosborg. 

Thollander. 

Bosborg. 

Peterson 

D 

Martin,  Bosborg. 

Stiegler. 

Stiegler. 

Elisson. 

Bydberg. 

Byding. 

Högselius. 

Bosborg. 

Darin,  Björck. 

Peterson. 

Söderbaum. 

Hellman. 

Andersson. 


Härförutora  finnas  väl  inom  literaturen  en  mängd  uppgifter  om 
"remittenta  febrars"  grasserande.  Men  emedan  i  dessa  uppgifter  van- 
ligen saknas  närmare  beskrifning  på  sjukdomen  eller  annan  ledning 
till  bedömande  af  dess  beskaffenhet  samt  den  omständighet,  att  sjuk- 
domen benämnts  remittent,  icke,  utan  att  andra  grunder  derjemte  före- 
finnas, berättigar  dess  hänförande  till  frossjukdomarne  —  i  många 
fall  har  man  till  och  med  anledning  att  på  grund  af  gjorda  anmärk- 
ningar antaga,  att  de  refererade  sjukdomarne  varit  af  tyfös  eller 
gastrisk  natur  —  så  kunna  vi  här  icke  använda  dessa  uppgifter. 

Den  ofvan  stående  tabellens  första  kolumn  visar,  att  remittent 
fros8feber  endast  inom  de  årsserier  uppträdt  epidemiskt,  hvilka  vi 
redan  på  grund  af  den  intermittenta  frossformens  då  inträffade  stora 
freqvens  i  det  föregående  kapitlet  betecknat  såsom  frossperioder.  Un- 
dantag härifrån  synas  väl  1822  och  1823  års  epidemier  i  Engelholras 
och  Strömstads  distrikt  utgöra.  Uppenbarligen  voro  dessa  likväl  en- 
dast fortsättningar  af  1819—21  års  epidemier. 


214 

Den  andra  kolumnen  låter  oss  se,  horn  väl  den  i  fråga  varande 
frossformen  gör  skäl  för  sitt  namn:  Augustifeber.  Augusti  befinnes 
nämligen  vara  den  månad,  då  ban  företrädesvis  uppträder  eller  når 
sin  största  freqvens.  Någon  gång  förekommer  väl  remittent  fross- 
feber  äfven  under  våren.  Vid  närmare  undersökning  befinnas  dock 
dessa  partiela  epidemier  väl  alltid  hafva  varit  endast  lemningar  eller 
återuppblossanden  af  föregående,  långvarigare  höstepidemier. 

Enligt  tabellens  tredje  kolumn  har  Augustifebero  i  allmänhet 
varit  inskränkt  till  de  för  endemisk  frossa  utmärkta  orterna  och  i  all 
synnerhet  till  de  ibland  dem,  som  ofvan  betecknats  såsom  den  i 
fråga  varande  frossformens  endemiska  tillhåll,  inom  hvilka  åter  ban 
otta  varit  företrädesvis  gängse  endast  å  något  visst  litet  område  så- 
som år  1764  i  Arfvinge  och  Silfäkra  byar  i  Malmö  distr.,  1819  i 
Rådmansö  socken  af  Norrtelge  distr.,  1827  i  de  trakter  af  Danmarks 
och  Bondkyrko  församlingar,  som  äro  belägna  å  ömse  sidor  af  Fy- 
risåns nedre  lopp,  1855  i  en  mindre  vid  hafvet  belägen  del  af  St. 
Nikolai  socken  i  Nyköpings  distr.  åfvensom  af  Westrums  socken  i 
Tjusts  distr.  o.s.  v.  Någon  gång  uppträder  emellertid  remittent  frossfeber 
äfven  å  orter,  som  vanligtvis  äro  för  frossor  fredade,  detta  dock  endast 
vid  allmän  utbredning  inom  landet  af  densamma  och  såsom  inled- 
ning till  en  böljande  frossperiod.  Med  ett  sådant  allmännare  epide- 
miskt uppträdande  af  remittent  malariafeber  inleddes  frossperioderna 
(1575—76,  1714—17)  1794—99  samt  1826-32. 

Hvad  freqvensens  vexlingar  efter  olika  folkklasser  vidkommer, 
så  hafva  vi  ej  annat  att  meddela  ån  några  spridda  anteckningar  han- 
tydande  derpå,  att  denna  form  af  frossfebern  företrädesvis  angriper 
medelålders  personer  af  arbetsklassen  i  synnerhet  å  herrgårdarne. 

Stiegler  maler  nämligen  om  sjukdomens  uppträdande  i  En- 
köpings distr.  år  1861 :  "de  sjuka  hafva  med  högst  få  undantag  varit 

arbetare,   i    synnerhet   medelålders  och  yngre. Härvid  har 

jag  ej  kunnat  undgå  att  anmärka,  att  det  är,  om  icke  uteslutande,  så 
åtminstone  företrädesvis  vid  de  större  landtbruksgårdarne  eller  s.  k. 
herrgårdarne,  som  sjukdomen  grasserat  —  herrefolket  sjelft  var  dock 
nästan  utan  undantag  frän  sjukdomen  befriadt  —  under  det  bondgår- 
darne med  få  undantag  varit  förskonade".  Samma  iakttagelse  synes 
M.  G.  Schultz  hafva  gjort  vid  epidemierna  åren  1758  och  1759  i 
Westerås  distrikt.  Han  uppgifver  nämligen  att  "ofta  10  å  12  af 
tjenstefolket  på  hvar  herregård  varit  sjuke  på  en  gång".  Och  enligt 
L.  Andersson  tillhörde  vid  1861  års  epidemi  i  Christianstad  "alla 
sjukdomsfallen  med  högst  få  undantag  den  arbetande  klassen". 


215 

Sjukligheten  har  i  den  remittenta  frossfebern  ofta  varit  utomor- 
dentligt stor  såsom,  enligt  hvad  redan  ofvan  nämnts,  1826  å  Wenerns 
kustland  inom  Wermland,  der  Va  af  befolkningen,  och  på  Ornön,  der 
mer  än  hälften  uppgafs  hafva  insjuknat.  Understundom  anraärkes 
också  (t.  ex.  af  Andersson)  "att  i  de  hushåll,  der  sjukdomen  fick 
inträde,  nästan  alla  medlemmar  insjuknade".  Ja,  i  Engsö  socken, 
som  utgör  en  ö  i  Mälaren,  funnos  "enligt  pastorns  derstädes  berättelse 
knappt  2  ä  3  personer,  som  åren  1758  och  1759  sammantagne  varit 
frie  från  denna  sjukdom"  (Schultz). 

Anmärkas   bör   ock   att   epidemiernas  utbrott  ofta  skett  mycket 
plötsligt,   så   att   samtidigt   eller  inom  loppet  af  några  få  dagar  ett 
stort    antal   personer  insjuknat.     Så  skedde  t.  ex.  1794  å  Drottning- 
holm, 1828  i  Wimmerby  distr.,  1861  i  Christianstads  distr.  m.  fl.  ex. 
Hvad    den    remittenta   frossfeberns   symptom,  för  så  vidt  epide- 
mierna genom  dem  fått  olika  prägel,  beträffar,  så  angifver  vårt  ma- 
terial visserligen,  att  stora  skiljaktigheter  i  olika  epidemier  förefun- 
nits.   Det  låter   sig  dock  ej  göra  att  omgjuta  detta  material  till  en 
öfversigtlig   framställning  af  saken.    De  gjorda  beskrifningarne  öfver 
sjukdomens   sätt   att   förhålla   sig   äro  nämligen  i  allmänhet  allt  för 
ofullständiga   och   knapphändiga   för  att  dertill  kunna  användas.    Vi 
lemna   derför   ur   dessa   beskrifningar   endast   några   få  utdrag,  som 
skola  visa,  huruledes  dels  öfvergångsformer  emellan  remittent  och  in- 
termittent  frossfeber  understundom  varit  mycket  allmänna,  dels  till- 
komna  komplikationer  af  mångfaldigt  slag  kunnat  i  olika  epidemier 
på    olika  sätt  bortskymma  sjukdomens  rätta  natur  ocb  föranleda  till 
sjukdomens   mindre   riktiga  benämnande.    Och  börja  vi  med  Linde- 
stolpes skildring  af  "rogfubben"  1714: 

"Rogfubben  är  en  skorbjuggsfeber,  som  ibland  hvar  dag,  ibland  hvar  annan, 
hvar  tredje  och  fjerde  dag  kommer  igen  på  sätt  och  vis,  som  följer.  Man  kän- 
ner en  liten  kyla  i  ryggbastet  såsom  af  öfverslaget  kallt  vatten,  om  händer,  fötter 
och  näsa;  magen  är  vämjande;  man  vill  svimma  bort  och  dåna  ibland;  främsta 
delen  af  hufvudet  värker;  öronen  susa,  nacken  är  styf,  och  man  kan  knappt  lyfta 
upp  mannen,  ty  det  häftar  bak  i  käftarne,  när  det  blåser  kallt.  Händer,  finger- 
toppar och  fötter  mista  känseln  och  varda  som  borttagne.  Der  på  kominer  först 
en  hetta  in  i  händerna  och  under  fötterna,  som  sig  småningom  utsprider  öfver 
hela  kroppen,  med  ängslighet,  darrningar,  sprittningar,  konvulsioner  och  ryck- 
ningar, grufiig  värk  i  ryggraden  och  alla  leder  samt  olidlig  torka  i  munnen,  på 
tungan  och  läpparne,  med  en  rödbrun  rand  midt  på  tungan.  Begynner  vid  mid- 
dagstiden eller  litet  der  efter  och  tager  allt  mer  och  mer  till  allt  in  öfver  mid- 
natten,  då  han  hos  de  flesta  bryter  sig  ut  i  svett  på  den  sidan,  som  uppåt  vetter, 
särdeles  på  benen  och  i  knävecken,  hvarigenom  kroppen  får  ro  och  lisa  och  torkan 
i  munnen  saktar  sig.    Pulsen  är  ojemn  och  under  varande  hetta  ej  så  stark,  som 


216 

han  är  under  andra  febrar.  Urinen  sätter  sig  med  ett  rödt  gräs  i  förstone  som 
sönderstött  tegelsten,  är  ibland  som  vatten,  ibland  citrongal,  roånglett  och  om- 
skiftelig,  och  blifver  ändtligen  hvit,  nar  rogfabben  gått  öfver.  Skulle  någon  liten 
dvala  sig  om  natten  insmyga,  drömmer  man  strax  allehanda  galenskap,  och  hvar 
gång,  man  insomnar,  drömmer  man  nya  drömmar  och  vaknar  upp  med  spritt- 
ningar  och  förskräckelse.  Ibland  händer,  att  rätt  som  man  är  het,  så  är  man 
åter  kall;  men  ängsligheten  och  värken  nnder  hjertat  är  ganska  svår,  dock  lin- 
drigare ibland.  För  somliga  svullnar  ansigtet  och  ögonen  till,  att  de  se  ut  som 
en  limpa.  Somiige  få  höga  hvita  fläckar,  som  elfvebläst,  öfver  kroppen,  sorolige 
röda  sputa.  Somiige  hosta  upp,  salivera  och  spotta  nog  slem  under  denna  rog- 
fabben. Kölden  står  på  hos  somliga  i  6,  ja  7  timmar.  Och  äro  några  som  fast 
ofta  svimma.  Andra  f\  grufliga  ref  och  knipningar  i  magen  och  få  som  ett  litet 
durchlopp  med  en  slemroig  het  och  frätande  afgång,  att  huden  i  sätet  ofta  afga 
måste,  hvar  gång  rågfubben  ansätter;  förutan  hvad  mera  som  jag  förbigår. 

Denna  feber  har  varit  ganska  besvärlig  så  väl  för  den  sjuka  som  för  läkarne, 
all  den  stund  den  ofta  recidiverat.  Och  vet  jag  ingen  sjukdom,  som  på  en  kor- 
tare tid  kan  så  utmatta  och  utmärgla  en  menniska  som  denna,  stannandes  ge- 
menligen  i  fjerdedagsfrossa  eller  vattusot. 

Om  den  år  1755  gängse  Augustifebern  skrifver  Bergius: 

Flussfebern  började  i  Augusti  månad  något  hvarjestädes  höras.  Han  begyn- 
tes  med  hufvudvärk  oeh  små  rysningar  hela  dagarne  igenom,  hvilka  tilltogo  hvar 
annan  dag  med  matthet  och  värk  öfver  ryggen  och  veklifvet.  Detta  tilltog  så, 
att  efter  en  4  eller  6  dagars  tid  hettan  instälde  sig  med  stor  häftighet.  Varken 
blef  nu  starkare  under  hettan.  På  de  feberfria  dagarna  var  ingen  värk  eller  öm- 
het i  kroppen.  När  hettan  påkom  som  starkast,  fick  man  ofta  äckel  om  dagarna 
och  fantasier  om  nätterna.  Urinen  var  under  febern  rödaktig.  (Starka  åderlåt- 
ningar och  laxativ  hade  den  verkan,  att  denna  feber  förbytte  sig  till  annandags- 
frossa.    Annars  fördrefs  sjukdomen  lätt  genom  kinkina). 

Angustifeberns  sätt  att  förhålla  sig  i  Kalmar  lån  1761  fram- 
ställer Wahlbom  sålunda: 

Sjukdomen  började  med  stark  hufvudvärk  och  frossa,  som  kom  hvar  dag 
igen  på  oviss  tid  med  hetta  imellanåt,  uppkastningar  och  yrsel.  Detta  varade 
uti  3  eller  4  dagar,  och  fast  den  då  blef  mera  intermittent  kontinuerade  åod 
»gritudo,  så  att  man  knappt  kunde  åtskilja  antingen  det  var  frossa  eller  remitte- 
rande feber. 

Och  om  frossfeberns  karakter  derstädes  år  1764  berättar  samme 
läkare: 

Hela  våren  såg  jag  ej  någon  tydelig  frossa  utan  var  den  alltid,  i  synnerhet 
de  första  8  dagarne,  mera  lik  en  remitterande  feber  och  hade  samma  symptomen 
som  den  gångbara  flackfebern. 

Om  den  år  1826  utefter  kusten  af  Kalmar  län  gängse  "remittenta 
biliösa  febern"  meddelar  Hanström: 

Exacerbationerna  inträffade  antingen  hvar  eller  hvar  annan  afton  med  rys- 
ningar, kräkning,   hufvudvärk  och  feber.     Anfallet  slutades  med  ymnig  svettning 


217 

Hos  en  del  hade  huden  en  gtilaktig  färg.  Några  plågades  af  spänning  i  mag- 
gropen och  obstruktion,  andra  af  diarré.  Under  remissionerna  blefvo  de  betagna 
af  en  sådan  mattighet  och  forslappning,  att  svimning  uppkom,  när  patienten  upp- 
reste hufvudet.  Hos  åtskilliga  barn  öfvergick  febern  efter  5  eller  6  dagar  till 
en  intermittent  qvotidian  eller  qvartan  orh  fortfor  under  denna  senare  form 
längre  tid. 

Thelning  omtalar  i  1831  års  Sjukförslag  frän  Stockholms  allm. 
Garnizons-sjukhus  följande : 

I  slutet  af  Juli  månad  började  de  gastriska  febrarna  uppkomma  och  fortforo 
hela  Aug.  till  ovanligt  stort  antal.  De  yttrade  sig  i  synnerhet  med  svår  hufvud- 
värk  samt  värk  och  ömhet  i  maggropen,  voro  stundom  åtföljda  af  pneumonösa 
syinptomer  och  hosta  eller  af  värk  i  ryggen  och  mjelten  samt  ofta  af  diarré  och 
krakningar.  De  första  48  timmarne  var  febern  kontinuerande,  men  remitterade 
sedan  på  f.  m.  och  intermitterade  slutligen  med  paroxysm  hvarje  e.  m.  eller  hvar- 
annan  dag.  På  4:de  eller  allmännast  7:de  eller  11  te  dygnet  upphörde  febern, 
hvilken  i  få  fall  öfvergick  till  pituitös  nervfeber.  I  medlet  af  September  upp- 
hörde dessa  febrar  och  efterträddes  af  frossor. 

[Om  samma  epidemi  berättar  Trafvenfelt:  remitterande  gastriska  febrar 
voro  under  Aug.  och  Sept.  gångbara  och  mycket  allmänna  äfver  hela  riket,  mot 
slutet  af  Augusti  öfvergingo  de  mera  allmänt  i  frossor.  Dödligheten  var  i  all- 
mänhet ringa  och  sjukdomen  snart  öfvergående,  när  naturens  bemödanden  i  tid 
understöddes]. 

Den  enda  epidemi  af  remittent  frossfeber,  för  hvilken  vi  ega 
i  behåll  utförligare,  från  olika  delar  af  landet  inkomna  redogörel- 
ser, är  1861  års,  och  skola  vi  här  nr  desamma  meddela  några 
utdrag: 

Enköpings  distrikt.  Intermittent  eller  rättare  subintermittent  tyfoidfeber : 
Liksoro  det  föregående  året  uppkom  efter  höskörden  en  stor  mängd  fall  af  tyfoid 
eller  mera  rent  gastrisk  feber.  Den  utmärkte  sig  genom  tydliga  intermissioner 
eller  rättare  genom  intermitterande  exacerbationer,  så  att  omgifningen  ofta  nog  i 
början  trodde  sjukdomen  vara  verklig  frossfeber,  oeh  har  man  svårt  att  icke  an- 
taga denna  sjukdom  vara  en  verklig  fusion  af  begge  formerna.  Stundom  öfver- 
gick den,  synnerligen  hos  barn,  till  verklig  intermittens.  Utom  genom  den  in- 
termittenta  typen  utmärkte  sjukdomen  sig  genom  talrikheten  af  fall,  långvarig 
duration,  långsam  konvalescens,  fallenhet  för  recidiv  samt  ringa  dödlighet.  Sjuk- 
domens orsaker  anser  jag  vara  väsentligen  desamma  som  frossornas.  Nästan  alla 
sjukdomsfall  hafva  inträffat  vid  eller  i  närheten  af  Mälarestranden.    (Stiegler). 

Sigtuna  distrikt.  Sjukdomen  hade  alltid  i  början  tydliga  re  missioner,  icke 
sällan  intermissioner,  så  att  den  skulle  kunnat  anses  för  irregulier  frossfeber; 
men  efter  2  å  3  dagar  blefvo  remissionerna  knappt  märkbara.  Sjukdomen  antog 
nu  nervös  karakter  och  företedde  de  symptom  er,  som  utmärka  tyfoidfebern.  Äf- 
ven  då  det  lyckades  att  i  början,  när  sjukdomen  hade  intermittent  form  med 
kinasalt  af  bry  ta  febern,  led  patienten  länge  af  svaghet  och  fick  han  merendels 
efter  2  å  2  veckor  regelbunden  frossa.    (Elisson). 

Stockholms  distrikt. Denna  febersjukdoms  sy mptomer  voro  föl- 
jande.   Efter  några  dagars  hängsjuka  med  bristande  matlust  instälde  sig  f rysning 


218 

med  hufvudvärk  och  feber,  ibland  under  de  första  7  dagarne  åtföljd  af  svettning 
hvarje  afton  (dock  utan  lindring  af  hufvudvärken)  samt  retnission  om  tnorgnarne 
och  förmiddagarne,  hvarigenom  sjukdomen  liknade  frossa.  Efter  sista  frys  ningen 
blef  dock  febern  ihållande,  roattheten  stor,  Busning  för  öronen,  syimning  vid  app- 
rättsittande,  tungan  hvitbelagd,  ofta  mycket  torr,  vid  framräckning  darrande, 
smaken  bäsk,  pulsen  hastig,  huden  het,  dock  ej  brännande;  ömhet  för  tryck  dels 
i  regis  epigastrica,  dels  i  båda  regiones  hypochondricu» ;  hos  somliga  förstoppning 
hos  andra  diarré,  hos  några  bröstaffektioner.  Vid  öfvergång  till  död  blef  tungan 
svart  och  sprucken,  och  bildade  sig  fuliginöst  öfverdrag  på  tänderna,  samt  upp- 
kom m  o  meteorism  och  sopor;  eller  ock  följde  döden  genom  lobulär  pneumoni 
De  flesta  fall  öfvergingo  till  helsa,  dock  utan  tydliga  kriser,  merendels  efterföljda 
af  frossa  med  långvarig  konvalescens.    (Rydberg). 

Botkyrka  och  Salems  distr.  "Augusti  och  September  utmärkte  sig  för 
en  tyfus-epidemi  af  något  egen,  men  temligen  godartad  natur.  I  lättare  fall  be- 
handlades den  med  fördel  endast  med  kina,  skiljdes  dock  äfven  i  dessa  mera  god- 
artade fall  vanligen  lätt  nog  från  frossan  genom  en  mera  ihållande  hafvudvärk 
och  föga  märkbar  reraittens  i  febern.  Frossorna  fortgingo  under  tiden  jemte 
denna  feber  med  nära  oförminskad  freqvens".    (Ryding). 

Wermdö  distrikt.  1  slutet  af  Augusti  månad  uppträdde  ibland  barn  gastro- 
intestinalkatarrer  och  bland  äldre  sjukdomar  med  nervös  eller  s.  k.  gastrisk-nervös 
karakter.  Då  likväl  sjukdomen  i  sin  helhet  ej  liknade  en  verklig  tyfoid  feber 
och  emedan  den  hade  en  afgjord  benägenhet  att  öfvergå  till  en  verklig  febris 
intermittens,  samt  för  öfrigt  samma  behandling  som  för  denna  visade  sig  mycket 
verksam,  äfven  under  sjukdomens  första  dagar,,  då  ofta  knappt  spår  till  en  re- 
mission  syntes,  så  har  jag  varit  benägen  att  upptaga  dessa  sjukdomar  under  ru- 
briken febr.  intermittens,  emedan  jag  är  öfvertygad,  att  sjukdomsprocessen  var 
den  samma  som*  i  vanlig  frossa.  Sjukdomens  karaktär  var  också  så  lik  den  af 
flere,  särdeles  Griesinger,  beskrifna  malaria  remittens,  att  jag  helst  skulle  vilja 
nyttja  denna  benämning.  Prognosen  var  god.  Konvalescensen  var  deremot  i  all- 
mänhet långsam,  särdeles  då  några  lokala  symptomer  af  intensivare  art  visat  sig. 
Ofta  gingo  2  å  3  veckor  om,  innan  de  sjuka  återfingo  sina  krafter.  Albuminuri 
och  physconia  lienis  visade  sig  stundom  såsom  följder  efter  sjukdomen.  (H  ö  gs  e  1  i  u s). 

Garlskrona  distrikt.  Febris  nervösa  len  ta  cum  intermissione.  Sjukdomen 
intermitterade  sålunda,  att,  ehuru  patienterna  kände  sig  hvarannan  dag  betydligt 
bättre,  släppte  dock  febern  aldrig,  så  att  de  kunde  lemna  sängen.  Slapphet  och 
afraagring  samt  en  otrolig  liknöjdhet  för  allting  medföljde  sjukdomen.  De  dagar, 
som  voro  sämst,  yrade  patienterna,  ehuru  ej  våldsamt.  Efter  användande  af  qvinin 
och  valeriana  samt  bäska  medel  repade  sig  alla  patienterna.  Jag  vet  mig  aldrig 
förr  hafva  sett  denna  sjukdom,  som  jag  hvarken  kan  kalla  gastrisk  feber  eller 
frossa,  utan  en  blandning  af  dem  båda,  h vadan  ock  ofvan  stående  rubrik  blifvit 
använd.    (Hellman). 

Christian  stads  distrikt.  Endast  i  de  byar  och  gårdar,  som  ligga  Helgeån 
närmast  och  hafva  af  denna  vattensjuk  mark,  förekommo  sjukdomsfall.  I  de  hus- 
håll, der  sjukdomen  fick  inträde,  insjuknade  nästan  alla  medlemmarne  och  nära 
nog  samtidigt,  och  de,  som  blefvo  fria,  fingo  gemenligen  ren  frossa. 

1  de  flesta  fall  föregicks  sjukdomen  af  några  dagars  allmänt  illamående: 
raattighet,   värk  och   ömhet  i  lederna,  rysningar,  sömnlöshet,  tyngd  i  hufvudet, 


219 

matleda,   gråblek  ansigtsfärg  och  en  stor  nedttämdhet  i  lynnet.    I  flere  fall  före- 
gicks   den   af  3-4  rena  frossparoxysmer  och  i  några  få  började  sjukdomen  utan 
förebud   med  en  stundom  ganska  häftig  frosskakning.    Exacerbationerna,  som  ge- 
menligen   började  på  aftonen   (i  några  fa  fall  på  morgonen  och  middagen),  hade 
alltid  ett  mycket  kort  frys-  och  svettstadium,  men  de  re  mot  ett  hettstadium,  som 
höll    i    öfver  halfva   dygnet  och  i  många  fall  var  ytterst  häftigt.    Eemissionerna 
fortforo  vanligen  omkring  6  timmar.    Någon  riktig  frosskakning,  utom  under  för- 
sta paroxysmen,  förekom  icke.    Hos  de  flesta  sjuka  kändes  en  kyla  längs  åt  ryggen 
eller    i  fötterna,  hvarjemte  fingrar  och  läppar  blefvo  blå  och  ansigtet  blekt  samt 
täta  gäspningar  och  sträckningar  påkommo,  "så  att  det  sprakade  i  läderna";  men 
i  6  fall  fbrmärktes  intet  frys-stadium,  utan  påkom  hettstadiet  helt  plötsligt.   Svett- 
ning    förmärktes   sällan   utom   på   hufvudet   och  i  15  fall,  i  hvilka  paroxysmerna 
voro    svårast,   följde   ingen  svettning.  —  Hufvudvärken,  som  af  de  sjuka  beskrefs 
än  som  stickningar  med  spjut  i  hjernan  och  än  som  tryckning  på  och  bultningar 
i    densamma,   var  i   35   fall   så   svår,  att  de  sjuka  högt  jemrade  sig  och  oroligt 
vredo  sig  af  och  an  i  bädden,  samt  hade  vanligen  sin  plats  i  hj essän  och  i  pan- 
nan,  men  i  5  fall  värst  i  nacken.    1  några  fall  iågo  de  sjuke  under  hettstadium 
i   ett  nära  nog  sanslöst  tillstånd,  hvarföre  allmogen  kallade  sjukdomen  "en  gren 
af   hjernfebern".    Ryggvärk   förekom   i  de   flesta   fall.    Endast  i  6  fall  är  något 
allvarsammare  delirium  (mite)  anmärkt,  i  8  fall  dö f het  (före  qvinins  intagning)  i 
2    hyperestesi   af  huden,  i  2  örsprång,  i  2  häftig  kramp  i  nedre  ledamöterna  och 
i    1   (hos   ett   barn)  konvulsioner.    Tungan  har  i  allmänhet  varit  blöt  och  hvit- 
belagd,  men  äfven  någon  gång  torr  med  brun  beläggning.    Häftiga  plågor  i  mag- 
gropen,  som  var  ömmande  för  tryck,  förefunnos  nästan  alltid.    Gröna  kräkningar 
förekomma  i  25  fall,  blodkräkningar  i  2.    I  12  fall  var  en  mycket  envis  förstopp- 
ning och   i   22   fall  tunna,  mycket  illaluktande  och  tätt  påkommande  öppningar. 
I  öfriga  fall   har  intet  anmärkningsvar  dt  vid  öppningen  förekommit.    Om  pulsen 
har  jag  intet  annat  att  anmärka,  än  att  den  hos  de  sjuke  jag  undersökt  oftast 
varit  långsammare,  än  den  plär  vara  under  helsa,  och  liten,  utom  i  några  få  fall 
med  synokal  karakter,  der  den  varit  full  och  spänd.    Ymnigt  näsblod  anmärktes 
i  5  fall.    Ifrån  lungorna  intet,  utom  i  2  fall  en  lindrig  katarr.    Lefvern  har  jag 
endast   i   3  fall   och  mjelten  i   2   varit  i  tillfälle  att  finna  betydligt  uppdrifna. 
Med  urin  hafva  inga  undersökningar  verkstälts.    Petechier  har  jag  sett  i  4  fall. 
Sjukdomens  typ  var  i  46  fall  dubbeltertian  i  de  öfriga  quotidian.    De  flesta 
fallen  hade   adynamisk  karakter  och  de,  som  antogo  synokal,  öfvergingo  efter  en 
tid  till  den  förra. 

Öfverlemnad  åt  sig  sjelf  fortfor  sjukdomen  en  till  två  månader  och  Öfvergick 
derefter  antingen  till  helsa,  efter  en  särdeles  ymnig  öfver  ett  dygn  ihållande  all- 
män svettning  eller  ock  i  några  fall  till  ren  frossa.  —  Fullt  tillfrisknade,  hafva 
äfven  flere  personer  fått  frossa  (14  äro  för  mig  anmälda).  Behandlingen  har  na- 
turligtvis först  och  främst  bestått  i  sulphas  quinicus.    (Andersson  '). 

Såsom  vi  här  se,  har  denna  sjukdom,  då  han  någon  gång  epi- 
demiskt upptrådt  utom  gränserna  för  sina  endemiska  tillhåll,  varit 
för  läkarne  en  alldeles  främmande  företeelse.   För  läkarne  inom  dessa 


1)  Andersson  L.,  Special-rapport  öfver  en  remittent  feberepidemi  i  Chri- 
atianstada  distrikt  år  1861. 

22 


220 

områden  har  den  deremot  varit  väl  bekant,  och  af  dem  har  han  van- 
ligen genast  blifvit  som  frossfeber  igenkänd,  b  va  rf  öre  de  ej  heller  — 
t.  ex.  vid  sjukdomens  uppträdande  under  1852  —  61  års  frossperiod  i 
Nyköpings  och  Kalmar  län  —  aktat  nödigt  att  i  sina  årsberättelser 
gifva  någon  närmare  beskrifuing  på  sjukdomen.  Det  är  så  mycket 
mer  att  beklaga,  det  redogörelser  för  sjukdomens  symptomer  och  för- 
lopp i  allmänhet  så  sällan  lemnats,  som  derigenom  utrönandet  af  den 
härutinnan  möjligen  förefintliga  skiljaktighet  emellan  den  såsom  en- 
demio-epidemi  och  den  såsom  allmän  epidemi  uppträdande  remittenta 
frossfebern  omöjliggjorts.  Att  någon  sådan  skiljaktighet  dem  emellan 
verkligen  förefunnits,  har  man  likväl  anledning  att  antaga,  så  väl  på 
grund  af  de  sparsamma  notiser  rörande  dessa  allmänna  epidemier, 
som  vi  från  vårt  eget  land  ännu  ega  qvar,  som  ock  af  de  meddelan- 
den! som  i  den  utländska  literaturen  äro  lemnade  angående  de  å 
Europeiska  kontinenten  samtidigt  rådande  epidemier  af  denna  farsot. 
Vi  mä  också  redan  här  anmärka,  att  jemväl  i  afseende  på  uppkomsts- 
sättet olikheter  föl  efinnas  emellan  den  remittenta  frossfeberns  eudemio- 
epidemier  och  allmänna  epidemier,  eu  sak  som  vi  i  nästa  kapitel 
skola  uppvisa. 

Det  återstår  oss  ännu  att  tala  om  de  hos  oss  förekommande 
kroniska  formerna  af  frossan.  Dessa  äro  af  tvenne  slag,  nämligen 
dels  sådana,  hvari  sjukdomen  redan  från  sitt  första  uppträdande  har 
den  subakuta  eller  mer  eller  mindre  kroniska  karakteren  (lön frossa), 
dels  sådana,  som  utgöra  ett  efter  längre  eller  kortare  fortvaro  af 
akut,  intermittent  eller  remittent,  frossfeber  uppkommande  sjuklighets- 
tillstånd  (fross-kakeksi). 

Att  frossan  redan  från  början  hos  äldre  personer  uppträder  med 
kronisk  tendens  såsom  lönfrossa  synes  väl  i  våra  frossörter  hända, 
dock  på  det  hela  taget  mindre  ofta.  Deremot  är  detta  hos  barn  en 
ganska  vanlig  sak,  och  hafva  vi  för  denna  sjukdomsform  hos  dem 
ett  särskildt  namn:  lönnälta1). 

Hvad  åter  det  kroniska  sjuklighetstillstånd  vidkommer,  som  i 
fortsättning  af  en  akut  frossjukdom  utvecklar  sig  hos  patienterna  och 
hvilket  tillstånd  motsvarar  hvad  man  i  sydliga  länder  plägar  kalla 
malariakakeksi,  så  består  det  egentligen  i  de  af  sjukdomsprocessen 
förorsakade  organiska  förändringarne  hos  förnämligast  nijelten,  nju- 
rarne   och   lefvern  samt  deraf  beroende  följder  såsom  anemi,  vattsot, 


1)  Angående   betydelsen    af   detta    ord   jemfdr    den  i  noten  sid.  208  här 
ofvan  anförda  literaturen. 


221 

och  åtskilliga  degenerationer.  Denna  frosskakeksi,  som  företrädesvis 
följer  på  vår  envisaste  och  svåraste  frossform  qvartanen,  förekommer 
mest  i  de  värsta  frossörterna,  der  qvartanen  talrikast  uppträder,  och 
i  de  epidemier,  hvari  denna  typ  haft  öfverväldet.  Om  än  icke  lika 
ofta  och  lika  snart  infinna  sig  de  i  fråga  varande  följdsjukdomarne 
emellertid  äfven  efter  andra  frossformer  såsom  tertianen  och  f.  re- 
mittens.  Och  anmärkningsvärdt  är  att  följdsjukdomar  i  vissa  epide- 
mier allmänt  inträdt  mycket  förr  än  eljest  —  sjukdomens  form  må 
hafva  varit  hvilken  som  helst  —  och  det  oaktadt  frossans  akuta 
symptomer  kunnat  vara  jemförelsevis  ganska  lindriga.  Understundom 
ser  man  ock  eftersjukdomarnes  freqvens  aftaga,  under  det  att  de 
akuta  frossornas  freqvens  tilltager. 

Det   torde  vara   tillräckligt,  att  rörande    det  här  yttrade  anföra 

ett  par   exempel   från  de  tvenne  sista  frossperioderna.      Under  åren 

1848   och    1849   nådde    frossorna   i   Gimo   distrikt   en   mycket  hög 

freqvens.    Dervid   egde   dock   enligt   Lilljebjörn   den  skiljaktighet 

rum,   att   deras   benägenhet   att   efterlemna   induration  och  uppdrif- 

ning   af  lefver  och  mjelte  jemte   andra   följdsjukdomar  var  det  först 

nämnda    året    ringa,   det   senare   året   deremot  ganska   stor,   hvar- 

före    ock   "en   betydlig   hypertrofi   af  mjelten  ofta  kunde  observeras, 

sedan    patienten   frusit   blott    5  å  6  gånger.    Denna  benägenhet  att 

efterlemna   följdsjukdomar   tycktes    dock   vara   minst   under  den  tid, 

epidemien  var  som  allmännast".  —  Epidemier,  som  utmärkts  af  stor 

benägenhet   för   eftersjukdomar,   voro  inom  1852—61  års  frossperiod 

de    åren    1854  och  1855  gängse,  under  det  att  åren  1856  och  1858 

hade,  i  flera  orter  åtminstone,  färre  fall  af  eftersjukdomar,  men,  hvad 

1856  beträffar,  större  sjukfreqvens  att  uppvisa. 

I  afseende  på  orten  för  dessa  eftersjukdomars  uppträdande  är 
här  att  anmärka,  att  de  äro  vida  mer  både  freqventa  och  intensiva 
i  de  svårare  frossörterna  än  i  öfriga,  mindre  ofta  hemsökta  orter, 
hvarifrån  berättelserna  vanligtvis  äro  med  följande  yttranden  öf- 
verensstämmande :  "frossor  äro  sällan  af  svårare  beskaffenhet  inom 
denna  ort  och  mindre  benägna  att  recidivera"  (W ettergren,  Kätt- 
vik  1854);  "frossor  voro  hvarken  allmänna  eller  envisa,  hvilket  ock 
på  denna  ort  högst  sällan  inträffar,  samt  botades  lätt  utan  att  efter- 
lemna fallenhet  för  recidiv"  (Elmlund,  Borås  1847). 

Det  är  just  genom  dessa  eftersjukdomar,  som  vid  de  intensivare 
epidemierna  så  mycket  lidande  och  elände  uppstått  bland  befolk- 
ningen i  de  svårare  frossörterna,  ett  elände  så  stort,  att  denna  folk- 
sjukdom   ofta   af  läkarne   räknats  till  de  svåraste,  som  öfver  hufvud 


222 

taget  hos  oss  förekomma.  L.  Andersson  t  ex.  kallar  honom  "en 
af  de  sväraste  farsoter,  hvaraf  en  ort  kan  hemsökas".  Och  Soinme- 
lius  skrifver  år  1847  härom:  "sällan  förekommer  någon  sjukdoms- 
form  till  utseendet  så  obetydlig,  raeu  till  sina  följder  så  bekymrande, 
som  frossan  här  i  orten"  (Norrtelge).  Ekman  åter:  "det  är  min 
öfvertygelse,  att  en  dylik  frossa,  som  den  nu  gångbara,  skördar  flere 
offer  än  nervfebern,  älven  om  denna  senare  är  af  svårare  beskaffenhet*. 
Holmgren  meddelar  ock  från  Christinehamns  distr.  om  år  1854 
följande:  "i  de  socknar,  som  gränsa  intill  sjön  Wenern,  har  eländet 
öfvergått  all  beskrifning  och  har  döden  anstalt  stor  förödelse  bland 
befolkningen  —  allt  i  vattsot  eller  andra  följder  efter  frossan". 

Såsom  det  sist  anförda  yttrandet  angifver,  är  det  äfven  just  till 
följd  af  dessa  eftersjukdomar  och  icke  genom  de  akuta  formerna,  deraf 
endast  de  jämförelsevis  fätaliga  perniciösa  fallen  (se  sid.  200  hår 
ofvan)  äro  lifsfarliga,  som  frossan  kan  uppträda  härjande  och  vålla 
den  stora  dödlighet,  som  statistiken  utvisar  å  tider  för  svårare  heni- 
sökelser  af  frossan  såsom  farsot. 


ni. 

Frossans  Etiologi. 

Då  hvarje  vetenskaplig  undersökning  af  förevarande  beskaffenhet 
ytterst  åsyftar  att  lemna  bidrag  till  sjukdomarnes  orsakslära  och  då,  under 
arbetet  med  de  i  det  föregående  framstälda  och  ordnade  iakttagelserna 
rörande  frossans  förekomst  i  vårt  fädernesland,  de  frågor,  som  angående 
orsakerna  till  än  det  ena  än  det  andra  förhållandet  sjelfmant  instält 
sig,  icke  lämpligen  kunnat  eller  bort  i  hvarje  sårskildt  fall  genast 
till  besvarande  upptagas,  hafva  vi  uti  denna  athandlings  sista  kapi- 
tel velat,  såsom  öfverskriften  utvisar,  sammanfatta  våra  med  stöd 
af  det  föregående  utförda  undersökningar  tillhörande  frossans  etiologi. 
Och  all  den  stund  hår  ofvan  kategorierna  ort,  tid  och  folkklass  vid 
framställningen  af  de  förhållanden,  som  röra  frossans  förekomst, 
tjenat  såsom  de  hufvudsakligaste  synpunkterna,  så  återkomma  vi  ock 
här  till  samma  kategorier,  då  i  det  följande  de  orter  och  tider,  på 
hvilka,  samt  de  folkklasser,  inom  hvilka  sjukdomen  uppträdt,  skola  i 
och  för  sig  af  oss  betraktas,  och  de  härutinnan  förefintliga  egen- 
domligheterna  bilda  utgångspunkten  för  den  behandling  af  vårt  ämne, 
som  återstår. 

Hvad  först  orterna  beträffar,  så  hafva  vi  i  det  föregående 
(sid.  139)  funnit,  att  det  nordligaste  Sverige  är  helt  och  hållet  fritt 
från  endenmk  frossa.  Detta  förer  oss  till  det  antagande,  att  en  viss 
grad  af  med  el  värme  hos  mark  och  luft  är  nödig  för  att  frossan 
må  kunna  uppträda.  63:dje  breddgraden  är  i  vårt  land  gränsen  emot 
norr  för  sjukdomens  endemiska  uppträdande.  Och  när  frossan  gör 
epidemiska  ströftåg  i  kustlandet  norr  om  denna  gräns  d.  v.  s.  norr 
ora  Ångermanelfvens  mynning,  så  inträffar  detta,  oaktadt  marken 
äfven  der  mångenstädes  eger  full  likhet  med  den  å  andra  frossörter, 
endast  under  sådana  perioder,  då,  enligt  hvad  längre  ned  skall  visas, 
medeltemperaturen,  i  synnerhet  till  följd  af  hög  sommarvärme,  varit 
högre  än  vanligt.  Det  lägsta  gradtal,  frossan  i  medelvärme  fordrar  af 
en  ort  för  att  å  densamma  uppkomma,  kunna  vi  med  begagnande 
af  den  till  Lo  sågverk,  frossans  nordligaste  hemort,  närmast  belägna 

23 


224 

meteorologiska  observationsorten  Hernösands  medeltal  för  året  i  rundt 
tal  anslå  til]  3  (2,82)  och  —  hvilket  här  synes  vara  ännu  mer  betydande  — 
för  sommaren  (Juni— Ang.)  till  nära  14  (13,44).  Också  finna  vi  frossan 
vid  de  nämnda  epidemiska  besöken  i  Wester-  och  Norrbotten  undvika 
orter  med  lägre  sommar-medeltemperatur  än  deu  här  uppgifna,  änder 
det  att  hon  kunnat  ganska  svårt  hemsöka  mycket  nordligare  belägna 
bygder,  om  blott  de  erbjudit  högre  sommarvärme.  Sålunda  har 
Umeåtrakten,  hvars  sommarmedium  efter  13  års  iakttagelser  utgör 
13,08°  plågat  nästan  helt  och  hållet  skonas,  den  fullt  V/2  breddgrad 
nordligare  belägna  Piteåtrakten,  hvars  sommarmedelvärme  uppgår  till 
13,95°,  deremot  hårdt  ansättas  *). 

Betrakta  vi  nu  frossans  utbredning  söder  om  14:de  gradens  isoter, 
så  finna  vi  redan  i  den  sid.  139  anmärkta  omständighet,  att  frossan 
såsom  stationär  folksjukdom  endast  uppträder  utefter  vissa  stränder 
af  Östersjön,  några  af  de  stora  insjöarne,  åfvensom  vissa  flodmynningar, 
en  tydlig  hänvisning  derpå,  att  frossans  tillvaro  och  utbredning  sam- 
manhänga med  förhållanden,  som  röra  markens  fuktighet.    Men  der- 
jemte  måste  såsom  ett  vigtigt  medverkande  moment  tagas  i  beräkning 
den  omständighet,  att  omförmälda  stränder  mångenstädes  äro  ganska  rika 
på  alluvialjord,  hvars  luckra  beskaffenhet,  antagligen  i  förening  med  större 
förråd  på  organisk  detritus,  uppenbarligen  befordrar  frossors  uppkomst. 
Att  dessa  båda  sist  nämnda  egenskaper  hos  marken,  po  ros  i  te  t  och 
rikedom   på  mylla,    dertill   bidraga   framgår  deraf,  att  de  strand- 
områden invid  förenämnda  sjöar,  som  utmärkas  af  berörda  egenskaper, 
företrädesvis    äro   hemvist    för  frossa.     Sålunda  är  frossans  freqvens 
större  å  de  norra,  öfver  hufvud  taget  mera  långgrunda  och  bördiga 
Mälarestränderna  än  å  de  södra,  som  oftare  äro  klippiga  och  branta. 
Så  synas  ock  i  öfrigt  bördiga  trakter  med  mera  lös  alf  såsom  många 
delar  af  Kalmar  lån   vara  mer  gynsamma  för  frossors  uppkomst  än 
sådana  trakter,  hvars  alf  består  af  tät  lera  t.  ex.  Skåne.     De  sär- 
skilda  punkter  å  våra  hafs-  och  insjöstränder,  som   i  all  synnerhet 
hemsökas  af  frossa  äro  ju,  såsom  vi  sett,  åmynningarne.    Och  huru  ut- 
märkta för  lucker,  på  vegetabilisk  detritus  rik  jordmån  dessa  måste  vara, 
omgifna  som  de  äro  af  mark,  hvilken  rentaf  bildats  af  det  lösa  slam 
af  blandad  organisk  och  oorganisk  art,  som  flodvattnet  medfört  och 
här  afsatt,  ligger  för  öppen  dag.    Det  anmärkta  förhållandet  bekräftas 
slutligen  och  i  synnerhet  deraf,  att  frossan,  såsom  vi  längre  ned  skola  visa, 
alltid  tilltager  i  freqvens  och  i  sjelfva  verket  endast  under  sådana  år  kan 


1)  De  här  anförda  medeltemperaturtalen  äro  hemtade  ur  E.  Edlunds 
Bidrag  till  kännedomen  om  Sveriges  klimat.  Sv.  Vet.  Akad.  Handl.  XII. 
Sthm  1874.     N:o  2,  sid.  11. 


225 

utveckla  sig  till  allmän  epidemi,  när  vattenståndet  i  de  stora  reser- 
voirerna  betydligt  nedgått  under  den  vanliga  höjdeu  med  den  påföljd, 
att  eljes  vattendränkta  dymarker  å  de  långgrunda  stränderna  blottats 
och  torrlagts,  ett  friare  lufttillträde  till  de  öfre  jordlagren  uppkommit 
samt  en  mängd  kärr-  och  sjöväxter  hemfallit  åt  förruttnelsen.  Att 
för  öfrigt  frossans  förkärlek  för  de  stora  vattenbassinernas  omgifnin- 
gar  äfven  kan  till  någon  del  bero  på  någon  tempererande  inverkan, 
som  de  stora  vattenmassorna  kunna  utöfva  på  dessa  omgifningars 
jordvärme,  kan  ju  ock  vara  möjligt. 

I  hvad  mån  nu  det  anförda  kan  användas  till  förklaring  af  den 
olikhet  i  afseende  på  frossans  endemicitet,  som  förefinnes  t.  ex.  emellan 
Wenerns  och  Wetterns  stränder  eller  Sveriges  östra  och  vestra  kust, 
våga  vi   ej  afgöra.    Vi  anmärka  blott  att,  hvad  de  nämnda  insjöarne 
vidkommer,  Wettern,  hvars  omgifningar  äro  fria  från  endemisk  frossa, 
dels  ligger  dubbelt  så  högt  öfver  hafvet  (297  sv.  fot)  som  Wenern 
(148,5  fot),  dels  har  högst  obetydliga  tillflöden  och  till  följd  deraf 
vida  mindre   vexlingar  af  vattenståndet  än  Wenern,  hvilken  åter  är 
utmärkt  för  sina  rika  tillflöden,  sitt  långsamt,  men  betydligt  vexlande 
vattenstånd  och  sina  beständiga  frosshem;  och  att,  hvad  hafskusterna 
angår,  den  vestra  kusten,  hvarest  frossan  icke  heller  förekommer  en- 
demiskt, till  sin  norra,  Bohus  län  tillhörande  del  utgöres  af  klippor 
och   skär,  till  sin  södra  del  åter  flerestädes  bildar  vidsträckta  hafs- 
och  flyg-sandfålt.    östra  kusten  af  södra  Sverige  har  deremot  mången- 
städes synnerligen  långgrunda  stränder  och  bördig  jordmån.     Längre 
norrut  åter  vidtaga  kuster,   som  till  större  delen  bestå  af  mer  eller 
mindre  skogbevuxna  klippor  med  deremellan  liggande  ofta  ganska  bördiga 
dalsänkningar.     Och  just  i   dessa  dalsänkningar,  hvilka  ofta  äro  sid- 
lända  och  utmynna  i  långgrunda  vikar,  har  befolkningen  i  flera  trakter 
t.    ex.  i  Stockholms  skärgård  till  följd  af  gammal  sed  förlagt  sina 
bostäder.     Vi  behöfva  knappt  erinra  om,  huruledes  valet  af  dylik  mark 
till  boningsplats  måste  särskildt  utsätta  innebyggarne  för  vådorna  af 
malaria. 

En  annan  olikhet  emellan  Sveriges  östra  och  vestra  kust  ligger 
deri,  att  vattenståndet  i  Bottniska  viken  och  Östersjön  i  större  grad, 
än  hvad  händelsen  kan  vara  med  Kattegat,  beror  af  den  mängd  ne- 
derbörd, som  under  den  uärmast  föregående  tiden  fallit  öfver  de  om- 
gifvande  länderna.  Östersjön  liknar  sålunda  härutinnau  i  viss  grad 
de  stora  insjöarne. 

Men  också  i  afseende  å  beskaffenheten  hos  vattnet  sjelft  vid  våra 
kuster   förefinnes   en   väsentlig   olikhet  emellan  de  kuster,  som  äro 


226 

frossörter,  och  de,  som  icke  äro  det.  Vestra  kusten,  der,  såsom  nåmndt 
år,  frossan  ej  är  endemisk,  sköljes  af  vatten  med  stark  saltbalt,  hvilket 
åter  icke  är  fallet  med  östersjökusten,  till  följd  hvaraf  också  den  sist 
nämnda  kustens  algvegetation  vida  mer  öfverensstämmer  med  insjöarnes 
än  med  den  vestra  hafskustens. 

Hvad  här  ofvan  blifvit  i  allmänhet  anfördt  i  fråga  om  beskaffen- 
heten af  den  mark,  der  frossan  plägar  hålla  sig,  finner  fullständig 
bekräftelse  genom  följande  företrädesvis  ur  läkarnes  embetsberättelser 
hemtade  närmare  upplysningar  angående  de  särskilda  trakter,  som 
här  hafva  intresse  för  oss,  emedan  de  varit  för  frossan  utsatta.  Vi 
följa  vid  denna  framställning  landskapen  i  samma  ordning  som  förut, 
men  anmärka  på  en  gång  orterna  för  så  väl  frossans  endemiska  som 
dess  epidemiska  uppträdande  i  den  män  uppgifter  derom  varit  att  tillgå. 

Vi  börja  alltså  med  Skåne  och  de  få  för  stationär  frossa  kända 
orterna  i  denna  provins.  De  delar  af  Gärds  härad,  som  blifvit  be- 
ryktade för  frossa,  äro  omgifningarne  af  Helgeån  i  dess  nedre  lopp 
samt  den  utvidgning  af  denna  å,  som  bär  namnet  Helgesjön;  och  inom 
de  socknar,  som  omgifva  denna,  angifvas  såsom  företrädesvis  hem- 
sökta "de  byar,  som  ligga  vid  af  ån  öfversvämmad  mark"  (Andersson). 
Rörande  det  nedre  loppet  af  denna  å  uppgifver  Blomberg1),  att 
dess  "fall  från  Torsebrofallen  till  hafvet  är  föga  mer  än  1  fot,  hvar- 
före  också  ån  svämmar  öfver  den  låglända  trakten  och  bildar  sjöar  af 
högst  obetydligt  djup,  på  många  ställen  med  ej  mer  än  V2  ~*  f°k 
klart  vatten,  derunder  dy.  Vid  vår  och  höstflöde  samt  för  öfrigt  vid 
stark  nederbörd  öfversväramas  närliggande  låglända  åkrar  och  ängar 
ännu  mera.  Genom  vattnets  sålunda  ofta  inträffande  stigande  och 
fallande  har  trakten  på  många  ställen,  der  ett  väl  ordnadt  jordbruk 
ej  tagit  ut  sin  rätt,  antagit  beskaffenhet  af  kärr".  "Häraf  säkerligen", 
tillägger  samme  läkare,  "de  så  allmänt  grasserande  frossorna".  Sjelfva 
staden  Christianstad  är  äfven  belägen  vid  Helgeån  och  var  förr  om- 
gifven  af  löpgrafvar,  fylda  med  stillastående,  skäradt  vatten  (Boström 
H.  br.),  hvilket  dock  genom  de  år  1860  afslutade  raseringarne  af 
fästningsverken,  igenfyllningen  af  grafvarne  samt  planeringen  och 
planteringen  afhjelpts  (Blomberg).  Boström  fäster  särskildt  upp- 
märksamheten derpå,  att  frossan  allmännast  förekom  inom  Vendes 
artilleri-regemente,  som  var  logeradt  i  tvenne  visserligen  mycket  luf- 
tiga och  rymliga  kaserner,  men  hvilka  voro  belägna  nära  intill 
de    nämnda   löpgrafvarne.    —    Angående    frossörterna  i  Willands  på 


1)  Sundh.  Colleg.  Berätt.  f.  1862  s.  18. 


227 

sjöar  rika  härad  är  blott  uppgiftet,  att  de  utgjordes  af  de  mera  låg- 
lända  delarne  af  häradet  (Boström  1). 

Då  frossan  åren   1818 — 33  uppträdde  i  Engelholms  distrikt,  så 
egde   enligt  Wieslander  detta  rum,   i   all  synnerhet  utefter  hafs- 
kusten,j  såsom  han   uppgifter  nästa»  i  hvarje  årsberättelse,  samt  "på 
sumpiga  ställen  nära  mossar  och  vattendrag"  (1821)  eller  "på  sid- 
lända,    vattensjuka  trakter"   (1822,  1833).     Åren  1855  och  1856  ut- 
bredde   frossan    sig   epidemiskt   öfter   Färs   härad    (Öfteds    klosters 
distrikt).     Hon  tog  då  sin  början  "på  den  stora  sandslätt,  som  utgör 
största    ytan  af  Womb,   Björka,  llstorp   och  Söfde   socknar;  härifrån 
spridde  sig   sjukdomen   till    angränsande    orter".      1861   års  epidemi 
tog  äfven  sin  början  å  denna  slätt  och  nådde  der  sin  högsta  freqvens. 
Om  den   närmare  beskaffenheten  af  terrängen  derstädes  upplyser  föl- 
jande  tillägg:    "denna   slätt  är  omgifven  eller  genomskuren  af  flere 
sjöar    och    smärre    vattendrag,    äfvensom   af  stora   sumpiga   ängar" 
(Åberg).     Då   Wieselqvist   för    1848    omförmäler  frossan  såsom 
"nästan  allmänt  gångbar  i  Malmö  distrikt",  tillägger  han:  "åtminstone 
i   städerna    och    vid  sjökusten".     Frossorna  i  Brösarps   distrikt  åren 
1858,  1859  och  1861  förekomrao  "i  synnerhet  på  fisklägena  vid  hafs- 
kusten"  (Aspelin);   och   för   1863  rapporteras  118  af  samme  läkare 
behandlade  fall   "i   Widtsköfle,    Magiehems,    Raflunda,    Hvitaby    och 
Mellby  kommuner,  som   gränsa  intill  häftet  och  hafva  låga,  ofta  öf- 
versvämmade  stränder". 

Ungefär  lika  lydande  uppgifter  äro  från  Blekinge  lemnade.  Så- 
lunda förekom  frossan  år  1861  inom  Sölvesborgs  distrikt  i  synnerhet 
på  fisklägena  i  Mellby  (Norin),  1855  inom  Ronneby  distr.  i  syn- 
nerhet i  strandbygden  och  på  öarne  nedanför  Forkärla,  Listerby  och  Ron- 
neby socknar  (Rydberg).  Om  frossans  uppträdande  i  Carlskrona  distr. 
i  allmänhet  meddelar  provincialläkaren  Hellman  år  1850,  att,  "så 
vidt  han  observerat,  frossan  mest  grasserat  långs  ät  kustlandet  och 
pa  öarne". 

Om  de  för  frossa  mest  utmärkta  orterna  i  Kalmar  län  och  distrikt 
har  Söderbaum  benäget  lemnat  oss  följande  upplysningar.  "Vid 
Stäflö  och  Visslö  i  Åby  socken,  der  vägar  bliftit  anlagda  öfter  smala 
saltsjövikar,  har  en  uppgrundning  egt  rum,  som  varit  afsedd  för  vin- 
nande af  mark,  hvilket  äfven  bliftit  ernådt,  men  denna  nyvunna  vid- 
sträckta mark  är  ännu  och  blir  troligen  länge  mycket  vattensjuk  och 
föranledande  till  frossor  och  febrar  hos  de  kringboende.     Strax  norr 


1)  Sundh.  Coll.  Ber.  f.  1852,  s.  134. 


228 

derom  utfaller  en  liten  å,  omgifven  af  låga  marker.  Anna  litet 
nordligare  genomgår  Ryssbyån  under  sitt  nedre  lopp  och  vid  utloppet 
i  saltsjön  äfvenledes  låga  marker.  I  Hossmo  utmynnar  Ljungbyån, 
och  dess  omgifning  der  Är  låg  med  botten  af  fin  sand.  Längst  sö- 
derut utmynnar  Hagbyån,  hvars  norra  strand  likaledes  är  låg  och 
sandig".  Eromådalen,  den  enda  del  af  det  inre  af  Kalmar  län,  som 
är  i  högre  grad  utsatt  för  frossa,  består  också,  enligt  hvad  Dar  in 
berättar,  af  låglända  ängar  och  mossar,  som  ofta  öfvers väramas. 
Skälet,  hvarför  frossan  i  allmänhet  år  svårare  i  norra  delen  af  Kalmar 
distrikt,  ansåg  Ekman  ligga  deri,  att  der  "finnas  flera  vikar  från 
hafvet,  som  stundom  hafva  högt  och  stundom  lågt  vatten,  vid  hvilket 
senare  tillfälle  äfja  lemnas  bar  på  stränderna"  *).  Om  kuststräckan  af 
Oskarshamns  distrikt  skrlfver  Darin:  "utåt  hela  kusten  skära  långa 
hafsvikar  in  i  landet  till  '/«  e^er  Va  m^-  Af  dessa  äro  de  flesta 
grunda  och  lerana  vid  lågt  vattenstånd  en  vidsträckt  yta  dy  blottad. 
Uti  denna  del  af  distriktet  förekomma  vår  och  höst  intermittenta 
febrar"2).  Då  Ståhl  år  1790  omtalar,  att  "frossor  af  olika  typus 
äro  de  allmännaste  och  svåraste  sjukdomar"  i  trakten  af  Helgeruin 
inom  Westerviks  distrikt,  bifogar  han:  "denna  ortens  läge,  som  är 
omgifven  af  träsk  och  insjöar,  bidrager  härtill  ganska  mycket"3). 
I  staden  Kalmar  uppträder  frossan  enligt  Petersson  mest  i  stads- 
delen Malmen,  om  hvilken  följande  meddelas:  "Den  på  fasta  landet 
belägna  stadsdelen  Malmen  har  gatorna  någorlunda  breda  och  räta 
och  husen  i  allmänhet  större  än  i  gamla  staden  samt  mindre  tätt 
sammanpackade,  men  i  anseende  till  belägenheten  vid  Malmfjärden, 
hvilken  synes  med  hvarje  år  mer  uppgrundas,  och  hvilken  särdeles 
under  varma  och  torra  somrar  har  vid  stränderna  ett  mycket  grumligt 
och  illa  luktande  vatten,  är  denna  stadsdel  i  sanitärt  hänsende  mindre 
väl  lottad  än  de  öfrige,  hvarföre  ock  under  höstmånaderna  gastriska 
(reraittenta?)  och  intermittenta  febrar  der  oftare  förekomma"  4).  Om 
frossorna  på  Öland  rapporterar  Aschan  för  år  1811,  att  de  voro 
"nog  allmänna  i  synnerhet  i  de  socknar,  der  ännu  ouppodlade  mossar 
finnas";  och  Kullberg  för  1816,  att  de  voro  mycket  allmänna  i 
synnerhet  vid  sjökusten. 

I    de    tvenne    öfriga   länen  af  Småland  uppträder  frossan   äfven 
vid  sina  epidemiska  besök   sällan   med  någon   synnerlig   talrikhet  at 

1)  Embetsber.  för  1863.     Sundh.  Collegii  arkiv. 

2)  Sundh.  Coll.  Årsb.  för  1851,  s.  109. 

3)  Läk.  och  Naturf.  Band.  X  s.  349. 

4)  Sundh.  Coll.  Årsb.  1851,  s.  113. 


229 

fall.  De  från  sista  frossperioden  mest  omtalade  orterna  inom  dessa 
län  äro  stränderna  kring  den  till  en  del  uttappade  sjön  Drafven,  hvarest 
frossan  höll  till  under  åren  1858—61  (Wittlock)  samt  omgifningame 
af  sjön  Läns  vattendrag  (Nilsson  1862).  I  mediet  af  förra  århund- 
radet uppehöll  hon  sig  länge  och  nådde  åtminstone  åren  1756—59 
en  stor  intensitet  i  Jönköping.  De  stadsdelar,  som  då  svårast 
hemsöktes  af  henne  voro  Maderna,  Lilla  Sjöraden  och  Förborgen, 
hvilkas  heskrifning  vi  efter  Wahl  in  i  det  föregående  (sid.  95)  meddelat. 

Följande  notiser  gälla  orter  inom  Östergötland.  Om  Linköpings- 
trakten meddelar  Wall  in  (f.  1862):  "södra  stranden  af  sjön  Boxen, 
lågland,  sumpig  och  dimmig,  är  ett  ständigt  tillhåll  för  frossor". 
Från  Wadstenatrakten  berättar  Acharius  för  år  1811:  "frossan  var 
högst  besvärande  -på  de  ställen,  der  lokalen  befans  mera  sumpig". 
När  frossan  år  1856  uppträdde  i  Torpa  distrikt,  voro  fallen  deraf 
"talrikast  vid  åtskilliga  vattenqvarnverk,  i  somliga  boningar  vid  sjön 
Sömmens  strand  samt  bland  arbetsfolket  vid  ett  tegelbruk,  i  hvars 
närhet  en  bäck  har  sitt  framlopp"  (Sam  ber  g). 

Börande  Nyköpings  distrikt  i  Södermanland  har  Martin  meddelat 
följande:  "distriktet,  som  utgöres  af  den  till  Östersjön  gränsande 
delen  af  lånet,  är  ett  af  bergs-  och  skogstrakter  i  tät  omvexling  med 
smärre  och  till  en  del  väl  odlade  slätter  uppfyldt  land,  som  äfven 
till  dess  ifrån  den  sterila  och  bergiga  skärgården  aflägsnade  delar  är 
tätt  genomskuret  af  vattendrag,  begränsadt  af  och  innehållande  ett 
stort  antal  större  och  mindre  sjöar,  träsk,  kärr  och  mossar,  hvarifrån 
ofta  dimmor  uppstiga",  nhvilken  territoriela  beskaflenhet",  tillägger 
han,  "väl  bidrager  till  de  här  så  ofta  förekommande  intermittenta 
och  tyfösa  febrarnes  uppkomst".  Lundquist  yttrar  härom  "de 
såsom  endemiska  af  min  företrädare  uppgifna  tyfösa  och  intermittenta 
febrarne  uppträda  vanligast  i  de  socknar,  som  gränsa  till  Östersjön 
vid  lågt  vattenstånd  i  densamma  och  derjemte  i  de  socknar,  som 
omgifva  de  på  senare  åren  sänkta  sjöarne:  Yngaren,  Långhalsen  och 
Hallbosjön". 

Om  frossans  uppträdande  år  1847  i  Flöda  distrikt  berättar  San- 
de gr  en:  på  de  trakter,  som  ligga  lågt  och  nära  sjöar,  voro  sjuk- 
domsfallen mest  talrika";  och  Gr  se  ve  om  epidemien  år  1853  i  Bot- 
kyrka distrikt:  "dessa  sjukdomar  (frossorna)  hade  sitt  egentliga  stam- 
håll längs  vattendragen,  särdeles  efter  Mälarestränderna".  G.  Kjell- 
berg yttrar  om  det  följande  årets  frossepidemi  i  samma  ort:  "fros- 
sorna   utgöra  ett  verkligt  plågoris  för  dessa  trakter. Det  är 

hufvudsakligen  utefter  Mälarestranden  och  de  angränsande  insjöarne, 


230 

som  frossorna  förekommit;  deremot  äro  de  ojemförligfc  fåtaligare  i 
södra  delen  af  distriktet,  och  i  de  angränsande  sockiiurne  Grödinge 
och  Sornnda  lära  de  till  och  med  vara  sällsynta".  Från  Strengnä> 
lemnar  Pontén  år  1850  följande  meddelande:  "de  interraittenta  feb- 
rarne  äro  endemiska  på  låglända  ställen,  der  Mälarens  vatten  vissa 
tider  på  året  står  öfver  större  sträckor  eller  sumptrakter  (t.  ex.  Lagnr. 
på  Aspön  och  Edeby  i  Helgarö  socken)  eller  der  större  landsträckor 
årligen  odlas  (t.  ex.  Lindholm  i  Barfva  socken)".  Inom  Eskilstuna 
höll  frossan  sig  under  åren  1853 — (52  mest  bland  arbetarne  vid  ge- 
värsfaktoriet. Upplysande  år  derföre  att  lära  känna  läget  och  beskaffen- 
heten af  gevärsfaktoriets  arbetarebostäder.  Och  derom  meddelar 
Malm:  "bostäderna  äro  belägna  tätt  vid  ån,  de  flesta  lågt  på  eo 
vattensjuk  mark;  i  allmänhet  äro  de  små  och  trånga". 

1  berättelsen  för  år  1813  från  Nerike  säger  Hedenström: 
"hvarje  år  framkallar  provinsens  vattensjuka  läge  intermittenta  febrar, 
hvaraf  granskapen  till  Hjelmaren  mest  hemsökas".  Om  1860  ars 
frossepidemi  berättar  Torstensson,  att  den  "var  inskränkt  hnfvud- 
sakligen  till  de  närmast  omkring  Wettern  belägna  trakterna." 

Från  Vestmanland  omtalar  Jacob  i  för  1809,  att  "interraittenta 
febrar  började  gå  med  våren  i  synnerhet  på  sjökusten  och  omkring 
surapiga  ställen";  och  Hä  g  g  mark  ora  1861  års  frossa  i  Raninä? 
distrikt:  "det  år  hufvudsakligen  inom  en  inskränkt  del  af  FläckeV 
socken,  sora  frossan  under  förflutne  år  haft  sitt  tillhåll,  inom  några 
byar,  belägna  vid  sraå  grunda  sjöar  med  låga,  kärraktiga  strändef. 
Öfver  den  under  sista  frossperioden  af  farsoten  mest  hemsökta  nejden 
inom  hela  provinsen,  trakten  kring  Strörasholra,  har  Åkerman  lem- 
nat  följande  beskrifning  *).  "Området  utgör  en  enda  slätt,  endast  af- 
bruten  af  en  genom  Svedevi,  Kolbäcks  och  Rytterns  socknar  i  riktning 
från  norr  till  söder  gående  sandås,  hvilken  genom  de  tvenne  fön>t 
nämnda  socknarne  troget  åtföljes  af  den  vid  sidan  deraf  fortlöpande 
Kolbäcksån.  Helt  nära  Strömsholms  kuugsladugård  och  stuteri  bildar 
nämnda  å  en  liten  sjö  eller  rättare  en  träskaktig  utvidgning,  hel  och 
hållen,  blott  med  undantag  af  sjelfva  strömfåran,  beväxt  raed  fräken 
(equisetum)  och  annat  sjögräs,  hvarefter  den  snart  något  söder  om 
Strömsholms  slott  utfaller  i  sjön  Freden,  som  åter  genom  ett  sund 
vid  Strörasholms  lastplats  står  i  saraband  med  en  vik  af  Mälaren. 
Alla  dessa  vattendrag,  som  således  på  flera  sidor  oragifva  Strömsholm, 
hafva  öfver  allt  sänka,  långgrunda  och  med  sjögräs  beväxta  stränder, 
hvarifrån    om    våren    efter  källossningen,  äfvensom   om  hösten  sedan 


1)  Sundh.  Colleg.  Berätt.  f.  1863  s.  27. 


231 

det  långa  gräset  blifvit  afmejadt,  och  stränderna  derigenom  lättare 
utsatta  för  solens  inverkan,  en  mängd  osunda  dunster  uppstiga,  hvilka 
efter  all  anledning  gifva  upphofvet  till  de  här  nästan  endemiska 
frossorna". 

Om   egendomen  Hesslö,  staden  Westerås  samt  några  audra  för 
frossor  utmärkta  orter  vid  Westeråsfjärden  har  Altin  meddelat  topo- 
grafiska upplysningar  (H.  br.).     "Hesslö  ligger  i  Badelunda  socken 
invid  Mälaren  på  östra  sidan  af  Westeråsfjärden.     Genom  egendomen 
går   en   högre  sandås,  Badelundsåsen,  som  i  äldsta  tider,  dä  Mälare- 
bassinen    var   större,   säkerligen    bildat  -en    i  densamma  utskjutande 
udde.     Strandsträckan,  circa  2,000   alnar,  är  låg,  sumpig  och  vass- 
beväxt,    ökas  årligen    hufvudsakligast  genom  uppvallning  eller  allu- 
vialjord.     Ungefår   trenne   tunnlands  areal  af  strandsträckan  blottas 
bvarje  sommar  genom  upptorkning,   och  då  Mälaren  länge  varit  låg 
och  vårmen  derundet  stark,  uppstiger  en  för  lukten  märkbar  utdunst- 
ning.    Öster  om  åsen  är  en  större  dalfördjupning,  en  i  areal  ungefär- 
ligen en  qvadratfjerdingsväg  utgörande  äng,  tillhörande  Hesslö,  när- 
gränsande egendom  Hagbyholm,  samt  tvenne  byar,  Hella  och  Klinte. 
Öfversta  jordlagret   i   denna   dal   är,    utom   fet  humusjord,  närmast 
åsen   styflera,  men   blir  snart  nere  i  dalen  lätt-lera.     Andra  lagret 
utgöres  af  ett  öfvergångslager  från  lera  till  dy.     Begge  dessa  lager 
tillsammans  äro  ojemnt  tjocka,  från  1/2  till  2  fot.    Under  dessa  lager 
är  jorden,  som  nu  utgöres  af  dy,  vattensjuk  och  så  lös,  att  den  icke 
bär  jernstörens  tyngd.     Genom  dalen  går  en  bäck,  utanför  hvilkens 
utlopp    i  sjön  ett  större  delta  bildat  sig,    som  täpper  utloppet  och 
gör  den  3  alnar  djupa  bäcken  bräddad.     Denna  bäck  får  sitt  flöd- 
vatten   frän   nordöstra  socknarnes  åkrar  och  ängar  genom  höstregn 
och  kållossning,   hvarvid  deponeras  slam  på  Hesslö  och  Hagbyholms 
ängar.     För   100  år  sedan,  efter  sägen,  närmade  sig  dessa  ängar  till 
en  lågland   kärrmark,   och  allt  höet  var  starraktigt  såsom  ännu  på 
en    del   ängar  öster  om  bäcken.     Om  sommaren  ser  man  ständiga 
nattdimmor   uppstiga  från  nästan  hela  dalen.     Den  ofvan   beskrifna 
strandsträckan,  sumpig  och  vassbeväxt,  sträcker  sig  vidare  inåt  viken 
förbi   Westerås    stad,    som   äfven  ligger    mycket    lågt  i  en  dal  vid 
Svartelfvens  utlopp  i  Mälaren.     Stadens  egor  vid  Mälaren  öster  om 
hamnen  utgöres  af  en  större  areal  ängsmark,  som,  låg  och  sumpig, 
årligen   ökar   sig   genom   uppvallning.     Vid   Svartåns  utlopp  finnas 
ock  större  och  mindre  deltaland,  som  äro  än  öfversvämmade,  än  torra. 
Vestra  stranden  af  Westeråsfjärden  är  på  långa  sträckor,  såsom  en 

24 


232 

del   af  BarkarÖ  socken,  låg   och  sumpig,  ökar  betydligt  hvarje  år; 
och  intill  staden  gränsa  på  flere  ställen  stora  vattensjuka  ängar". 

En   annan   för  frossa  svårt  utsatt  trakt  vid  Mälaren  år,  såsom 
vi    ofvan   (sid.  127)  framhållit,  Enköpings   distrikt  i  Upland.    Enligt 
Martin  var  vid  1847  års  epidemi  "uti  de  socknar  inom  detta  distrikt, 
som  med  sina  låga  stränder  sträcka  sig  till  Mälaren,  halfva  befolk- 
ningen  af  den  arbetande   klassen    angripen".    I  berättelsen  för  1853 
omtalar  Stiegler  från  samma  ort,  att  "frossorna  på  de  ställen,  som 
ligga  lågt  och  nära  vattnet,  varit  ojemförligt  talrikare  än  annorstädes". 
I  det  följande  årets  berättelse  yttrar  han  likaså:  "vid  Målarens  lång- 
grunda stränder  har  frossan  sitt  rätta  stamhåll".    Angående  förhål- 
landet i  läkarédistriktet  Bro  och  Håbo  meddelar  B  ar  ek  i  berättelsen 
för   1844:  "nästan  på  alla  sidor  kringflutet  af  Mälaren  med  talrika 
vikar  och  fjärdar,  har  distriktet  flera  låglända  trakter,  der  vattnet 
sommartiden  faller  ut  och  sålunda  blottar  sjöbotten,  h vilken  merendels 
består  af  dy.     Häraf  alstras  den   öfvervägande  benägenheten  för  in- 
termittenta  febrar,  hvilken  är  gemensara  för  alla  Mälarestränder  och 
ej   heller   förnekar  sig  inom  Bro  och  Håbo  härader*.     Om  Sigtuna 
distrikt  skrifver  Wistrand  (H.  br.):  "de  intermittenta  febrarne  träffas 
alla  år,  men  äro  vid  de  emellanåt  kommande  epidemierna  särdeles 
envisa  och  recidiverande,  i  synnerhet  på  de  ställen,  som  äro  belägna 
invid  Mälaren  och  detta  sjösystems  uppgrundade  vikar".    Då  El  is  son 
omtalar,  att  frossan  under  år  1854  var  mycket  allmän  dersamraastädes, 
tillägger  han  också:  "i  synnerhet  på  lågt  och  sumpigt  belägna  ställen". 
Den  åtminstone  sedan  200  år  tillbaka  såsom  frosshärd  mest  beryktade 
ort  vid  Mälaren   är  dock  Svartsjölandet  och  Lofön  (Drottningholm). 
I  Arrhenii  beskrifning  öfver  Svartsjölandet  heter  det:  "naturen  hafver 
här  blandat  nöjen  med  olägenheter,  emedan  här  går  en  allmän  och 
egenartad   feber,   som   kallas    Svartsjölandsfrossa  och  är  farlig  hela 
året  igenom  i  synnerhet  vid  Tegelvikssjön  och  Svartsjönäset,  som  äro 
de   osundaste   ställen   på   ön.     Ty  uti   bottnen  af  vikar  och  inlopp 
gifves   dy    och    kärraktig  mark,   hvilkas    dunster  stanna   i  dimmor, 
som    uppstiga   om    natten,    göra   luften  tjock  och  hänga  öfver  låga 
ställen  och  fuktiga  ängar  ända  mot  middagen  i  synnerhet  vår-  och 
höstetiden".     Bäck,  som  anför  detta  ställe  ur  Arrhenii  skrift  med 
anmärkning,   att  denne  författare  vore  å  orten  i  fråga  uppfödd,  fort- 
sätter: "samma   olägenhet  är  den  nära  till  Svartsjölandet  belägna  ön 
underkastad,    der   vårt  kongl.    hof  plägar   vistas.     Detta  angenäma 
ställe  hafver  tätt   intill  ett  träsk  och  öfverallt  lågland  lermark,  som 
förr   varit  kärr,   men  nu    är  fyld,   dock  så,    att  fuktighet  och  väta 


233 

hafva  öfverhanden  långt  in  på  våren  och  vid  slutet  af  sommaren. 
Det  är  för  den  orsaken,  som  svåra  febrar  hafva  alla  dessa  åren  fase- 
ligen  innästlat  sig  och  grasserat".  Hurusom  sundhetsförhållandena 
sedan  dess  förbättrat  sig  å  denna  ort,  hafva  vi  redan  (sid.  128)  haft 
tillfälle  att  omnämna. 

För  frossans  årliga  uppträdande  i  Stockholm  hafva  vi  sid.  128 
efter   Sv.  Läkaresällskapets  statistik  och  förste  stadsläkarens  embets- 
berättelser   redogjort.     Men   i    hvad    mån  terrängförhållandena  inom 
särskilda  mindre  områden  af  staden  härvid  äro  för  frossans  freqvens 
i  dem  bestämmande,  äro  vi  i  brist  på  tillräckligt  detaljeradt,  statistiskt 
material  ej  i  tillfälle  att  utreda  1).    Den  för  frossa  mest  utsatta  stads- 
delen befinnes  emellertid  vara  Ladugårdslandet.    Antalet  frossjuka  är 
nämligen    enligt   distriktsläkarnes  rapporter  hvarje  år  proportionsvis 
såväl  till  folkmängden  i  allmänhet  som  ock  särskildt  till  fattigunder- 
stödstagarne,    hvilka    dessa    rapporter   förnämligast   gälla,    betydligt 
större  inom  denna  stadsdel  än  i  någon  annan.    Näst  Ladugårdslandet 
kommer  Maria  församling.     Minst  hemsökt  är  deremot  Kungsholmen. 
En  trakt  inom  Maria  församling,  som  af  Wickman  år  1784  särskildt 
utpekades  såsom  plågad  af  frossa,  var  stränderna  af  den  numera  igen- 
fylda,  träskartade  sjön  Fatburen 2).     En  annan  lokal,  som  intill  de 
sista  åren  visat  sig   särdeles  besökt  af  frossa,  är  det  på  Ladugårds- 
landet nära  Djurgårdsbrunsviken  belägna  f.  d.  lustslottet  Fredriksborg, 
h  vilket  sedan   1802  användts  till  kasern  för  Svea  Lifgarde.    Enligt 
hvad  sjukförslagen  från  Garnisonssjukhuset  i  Stockholm  betyga,  lemnar 
detta  regemente  nästan  hvarje  år  till  sjukhuset  ett  vida  större  antal 
frosspatienter    än    något  annat  regemente  inom  garnisonen,  ofta  till 
och   med  mera  än  alla  de  öfriga  garnisonsregementena  tillsaraman- 
tagna3).    Att  Djurgårdsbrunsvikens  stränder  här  äro  sänka  och  sum- 
piga är  välbekant. 

Äfven    från    det   inre    af  Upland    föreligga   åtskilliga   uppgifter 
rörande  i  fråga  varande  sak.     Sålunda  omtalar  Schultz  från  Upsala 


1)  I  den  sjuklighets-statistik,  som  Sv/ Läkaresällskapet  i  Stockholm  offent- 
liggör, egnas  ingen  uppmärksamhet  åt  förhållandet  emellan  de  särskilda  stads- 
delarne i  ofvan  berörda  hänseende.  Och  ej  heller  hafva  vi  i  förste  stadslä- 
karens embetsberättelser  anträffat  någon  fram  ställ  uing  af  frossans  freqvens 
efter  olika  smärre  lokaliteter. 

2)  Wickman  D.,  Berättelse  om  dödligheten  omkring  Fateburs-sjön  på 
Södermalm.  Läk.  o.  Naturf.  VI  sid.  80, 

3)  Se  Sjukförslagen  från  Garnisonssjukhuset  Hygiea  I — XIII  samt  Sund- 
hets-Collegii  Berättelser  för  1851—73. 


234 

distrikt,  att  frossor  (irrcg.)  år  1822  "funnos  på  några  trakter  vid 
vatten  med  kärr  och  sumpar",  och  år  1823  "på  en  skogig,  sumpbunden 
trakt".  Och  Ziegert  från  Hammarby  1849  (H.  br.):  "vid  egen- 
domen Hammarbyholra  förekomma  nästan  alltid  frossor,  emedan  bygg- 
ningarne  ligga  på  en  utskjutande  kulle  i  sjön  Fyrsingen  med  omlig- 
gande  gamla  igenrasade  kanaler,  en  vattenaktig  äng.  Stränderna 
äro  beväxta  med  vass".  I  årsberättelsen  för  1851  är  följande  skildring 
öfver  örbyhus  och  Tobo  distrikt  af  Ångström  leranad:  "distriktet 
utgör  förnämligast  en  temligen  bred,  af  några  smärre  sandåsar  och 
stenbackar  genomskuren  slätt,  hvars  midt  och  delvis  ena  sida  bildas 
af  den  */A  mil  långa  Wendelsjön  och  dess  utloppså,  båda  försedda 
med  låga  stränder,  hvilka  höst  och  vår  öfversvämmas  och  under  vata 
somrar  bilda  vidsträckta  kärr  och  fuktiga  ängar.  Frossor  hafva  ock 
derföre  här  varit  temligen .  gängse  både  höst  och  vår".  Om  Danne- 
mora  distrikt  yttrar  Hagberg  (i  berättelsen  för  är  1862):  "Utan  tvifvel 
har  frossfreqvensen  på  denna  ort  sin  orsak  i  de  vattemippdäraningar, 
som  för  bergverkens  drifvande  så  väl  vid  österby  som  Löfsta  och 
Gimo  här  intaga  en  stor  areal  och  som  omkring  den  egentliga  vatten- 
bassinen  bilda  vidsträckta  mossar  och  kärr".  Angående  Norrtelge  stad, 
som  under  sista  frossperioden  led  mycket,  meddelar  Isan  der  (1859): 
"frossor. äro  ofta  gängse  i  den  södra  delen  af  staden,  hvilken  stadsdel 
ligger  nedanför  en  temligen  hög  bergås,  hvaraf  solljusets  fria  tillträde 
minskas,  och  hvilken  är  utsatt  för  olägenheterna  af  vår-  och  höst- 
flöde, på  grund  af  hvilka  förhållanden  bostäderna  der  ock  hålla  sig 
fuktiga".  Att  farsoten  dessutom  plägat  grassera  utefter  hafskusten 
ända  upp  till  Elfkarleby  hafva  vi  förut  nämnt.  Men  någon  närmare 
redogörelse  för  de  särskilda  lokalers  beskaffenhet,  å  hvilka  frossan 
här  hållit  till,  hafva  vi  icke  anträffat. 

Öfvergå  vi  nu  till  Gestrikland  och  Helsingland,  så  hafva  vi  först 
att  uppmärksamma  det  sanitära  förhållandet  i  Qefle  stad.  Härut- 
innan  meddelar  Rahmström  följande  (1853  års  ber.).  De  begge 
vattendragen,  Gafvelån  och  Afvan  eller  Testebo  ån,  utfalla  nära  hvar- 
andra  i  Geflefjärden,  hvilket  "föranledt  dess  uppgrundning  genom 
bildandet  af  rikliga  alluvialafsättningar  å  alla  dess  sidor,  varande 
vattenbassinen  förminskad  af  vassrika  stränder.  Den  derintill  belägna 
östra  och  äldsta  delen  af  staden  är  i  saknad  af  sundt  läge  och  så 
snart  torra  somrar  inträffat  och  vattenståndet  i  Geflefjärden  derigenom 
blifvit  lägre  än  vanligt,  hafva  sumpluftens  bekanta  inflytanden  äfven 
blifvit  bemärkta.     Intermittenta   febrar,    hvilka   eljes  höra  till  säll- 


235 

samma  sjukdomar  härstädes,  hafva  då  varit  ganska  vanliga  uti  östra 
staden  samt  på  de  invid  Geflefjärden  belägna  landtgårdar".  Nord- 
blad skrifter  ock  från  Gefle  (1850  H.  br.):  "mest  disponerade  äro 
de,  som  bo  vid  kusten  på  sidländ  mark". 

Efter  att  hafva  omnämnt  frossans  allmänna  uppträdande  år  1847 
i   kustsocknarne  af  Söderhamns  distrikt  omtalar  Stiegler,  att  fros- 
sorna  "någon  gång  äfven  förekommit  utmed  de  större  vattendragen  i 
Hanebo  och  Mo".    Från  frossans  uppträdande  år  1854  i  Jerfsö  distrikt, 
hvarest   hon   eljes   så   sällan    visar  sig,  berättar  Hedenström,  att 
"de   gårdar,  der  sjukdomen   uppträdt,   hafva  varit  lågt  och  sumpigt 
belägna".     Och    då  frossan   år   1855  var  epidemiskt  gängse  i  Hel- 
singland,  förmälas  de  angripna  orterna  hafva  varit  staden  Söderhamn 
samt  åtskilliga  vid  kusten  af  hafvet  belägna  ställen,  i  synnerhet  såg- 
verken såsom  Ahla  (Wikblad,  Thollander). 

De  orter  i  det  öfriga  Norrland,  hvarest  frossan  plägat  vid  epide- 
mierna lokalisera  sig,   hafva  likaledes  varit  vissa  vid  kusten  belägna 
byar,   bruk,    sågverk   eller   lastplatser  såsom  i  Medelpad  Galtströms 
bruk  år  1854  (Westerberg)  och  Wifsta  varf  åren  1855  och  1859— 
61  (Bagge),  i  Ångermanland  de  förut  (sid.  131)  omnämnda  orterna 
Lo  och  Kramfors  sågverk  samt  Nylands  lastplats  äfvensom  Räfsö  by 
i  Nordingrå  socken,  vidare  inom  Westerbottens  län  Umeå  och  Nord- 
malings  kustbygd   1861   (Haij,  Brisman),  de  vid  hafskusten  lig- 
gande byarne  af  Löfångers  socken  (1861  och  1862  Risberg)  samt 
af  Skellefteå  socken   enligt   Lindström   kustorterna  Burvik  (1859), 
Bergsby,  Ursvik  (1855  och   1860),  Yttervik  (1854   och   1855)  och 
Jnnervik  (1855);  slutligen  i  Norrbotten  vissa  kustorter  af  Luleå  (Wal- 
denström)  och  Kalix  socknar  (1858  Tyselius)  samt  Seivits  by 
och   den  uti  hafvet  liggande  Seskarön,  tillhörande  Haparanda  socken 
(1861    och  1862  Wretholm).     Då  farsoten  någon  gång  afvikit  från 
kusten,   har  det  skett   för  att  uppsöka  någon  vid  träsk  eller  vatten- 
drag   belägen   bygd   såsom   år    1859—60    Palmarks  by  i  Skellefteå 
(Lindström)  och  år  1815  Öjebyn  i  Piteå  socken  (Lange).   Äfven 
vid    1858  och    1859  års  våldsamma  epidemier  i  Piteå  distrikt  "höll 
frossan  sig  mest  efter  vattendragen  och  vid  träsken"  *). 

Om  de  enda  för  endemisk  frossa  beryktade  orterna  i  Norrland, 
Lo  och  Nyland,  berättar  Åkerblom  (H.  br.):  "dessa  ställen^ega 
såsom    belägna   vid    den    börjande    skärgården,    der   Ångermanelfven 


1)  Enligt  hvad  Fältläkaren   Dr.  Almqvist  i  enskildt  bref  beDäget  med- 
delat oss. 


236 

faller  ut,  paludinösa  stränder,  som  gifva  en  osund,  kylig  afdunstning, 
och  äro  efter  min  åsigt  de  predispouerande  orsakerna  till  sjukdomens 
konstanta  återkommande  hvarje  vår.  Trakten  är  i  sig  sjelf  lågland." 
Angåeude  Bergsby  i  Nora  socken,  som  ock  varit  ett  tillhåll  for  frossa, 
förmäler  Medén  (årsb.   1824)  att  den  är  lågt  och  sumpigt  belägen. 

Äfven  från  Dalarne,  der  frossan  ingenstädes  är  endemisk,  föreligga 
åtskilliga  hithörande  iakttagelser,  som  blifvit  gjorda  vid  frossans 
epidemiska  ströftåg  genom  provinsen.  Från  1855 — 56  års  epidemier 
t.  ex.  förmäles  frossan  inom  Falu  distrikt  hafva  hufvudsakligen  upp- 
trädt  i  trakterna  omkring  Dalelfven  (Hallin,  Ku  sel)  och  inom  öfre 
Dalarnes  distrikt  "i  synnerhet  i  några  vid  större  myrar  och  sjöar 
belägna  byar"  (W ettergren  d.  ä.).  1  Smedjebackens  distrikt  voro 
enligt  Höjer  "bergstrakterna  jemförelsevis  mera  skonade  och  stränderna 
af  lägre  belägna  sjöar  och  vattendrag  mera  utsatta".  År  1861  förekom 
frossan  efter  samme  läkares  berättelse  "mest  i  Norrbärke  och  Söder- 
bärke  socknar  omkring  Barkens  och  kringliggande  småsjöars  stränder." 

Att  i  Wermland  Wenerns  och  närgrånsande  sjöars  låglända  omgif- 
ningar  företrädesvis  besökas  af  frossa  är  redan  (sid.  134  och  135) 
bemärkt.  Af  den  mäDgd  meddelanden,  som  rörande  denna  sak  före- 
finnas, må  här  ytterligare  några  få  anföras.  Då  Ha  inner  in  omta- 
lar frossans  gångbarhet  i  Wermland  åren  1754  och  1755  anmärker 
han,  att  "alla  de  personer,  dem  frossan  angripit,  bott  vid  sjökanten 
af  Wenern  och  dess  grenar"1).  Enligt  Sundberg  voro  frossorna 
åren  1820  och  1821  allmänna  "i  de  trakter  af  Carlstads  distrikt, 
som  begränsas  af  Wenern  äfvensom  i  Elfvedalen".  År  1858  förekorarno 
de,  inberättar  Bohm  från  Wisnums  distrikt,  "som  vanligt  för  det 
mesta  omkring  Wenerns  och  Skagerns  stränder."  Understundom  fö- 
retager frossan  emellertid,  såsom  vi  förut  sett,  äfven  inom  denna 
provins  vandringar  uppåt  landet.  Det  har  dervid  företrädesvis  varit 
vattendragen,  i  synnerhet  Klarelfven  och  Glafsfjorden,  hon  följt,  och 
här  såsom  annorstädes  vattensjuka  trakter,  hon  uppsökt,  enligt  hvad 
följande  notiser  antyda.  Frän  Gillberga  distrikt  berättar  Waro del  1 1 
att  frossan  år  1854  var  gängse  "särdeles  på  lågländare  och  sumpiga 
trakter  omkring  Gillberga  kyrka  samt  de  inom  Stafnäs  och  Glafva 
socknar  belägna  större  bruken  Stömned,  Sölje  och  Hildringsberg,  der 
snart  sagdt  hvarannan  person  varit  af  sjukdomen  angripen."  I  samme 
läkares  berättelse  för  år  1855  yttras:  "frossor  förekomma  i  synnerhet 
i  närheten  af  Glafsfjorden."     Från  Arvika  distrikt  rapporterar  Gull- 


1)  Bergius,  Gångbara  Sjukdomar  för  år  1755.     Sthm  1756,  8.  96. 


237 

strand   för   1856:  "frossan  utbredde  sig  nu  efter  vattendragen  mot 
nordvest  till  trakter,  der   den  icke  i  mannaminne  förekommit,  upp 
mot    norska  gränsen."     För  år    1858  yttrar  Warodell:  "inom  åt- 
skilliga   byar,   belägna   utefter  vattendragen,  angrepos  hela  hushåll, 
deremot  voro  sjukdomsfallen  betydligt  fåtaligare  på  den  från  desamma 
aflägsnare    mera   låglända   trakten    såsom  Långseruds  socken."     Om 
frossan  i  Näs  distrikt  meddelar  Eke  gr  en  i  berättelsen  för  år  1848, 
att  "endast  de  mera  högt  liggande  och  från  vatten  aflägsnade  ställena 
mera  befriades"  och  för  1854:  "frossorna  ökades  till  antalet  betydligt, 
särdeles   på   de   lågländare    trakterna."     Och   Grafström   angifver 
(årsb.    1862)  frossan   utefter  vattendragen   i  detta  distrikt  vara  "så 
allmän,   att   nära   hälften    af  derinvid  boende  allmoge  under  våren, 
sommaren  och  hösten  deraf  angripes." 

Likartade  uppgifter  föreligga  äfven  från  Dalsland.     Segerstedt 
skrifver  år    1850    (H.   br.)  härutinnau:  "allmänuast  blefvo  de,  som 
bodde  vid  sjökusten  eller   nära  vattendrag,  af  sjukdomen  angripne. 
Deremot  voro  de,  som  bodde  på  högländare  ställen,  mindre  utsatta 
för  densamma."     I  sin   årsberättelse  för  1854  yttrar  samme  läkare: 
"att   frossepidemien   förnämligast  uppstått  af  det  låga  vattenståndet 
och  häraf  uppkommande  exhalationer  vid  låglända  och  sumpigt  be- 
lägna ställen,  dertill  anser  jag  mig  bafva  mycken  anledning  att  sluta 
just  deraf,  att  alla  de,  som  af  frossor  angrepos  antingen  hade  sina 
bostäder  vid  sjökusten  eller  vattendragen,  eller  af  någon  anledning 
kommo  att  vistas  å  så  belägua  ställen,  dä  deremot  ingen  enda,  som 
bodde  å  torrare  eller  högt  belägna  ställen,  mig  veterligt  i  frossa  in- 
sjuknat."    Börande  vattenståndets  i  Wenern  vexlingar  och  frossjuk- 
lighetens    beroende  deraf  har  D.  Ekelund  (H.  br.)  lemnat  följande 
upplysande  meddelande:  "Så  vidt  min  observationsförmåga  och  fyra- 
åriga verksamhet  räcka,   har  jag  tyckt  mig  finna,  att  Wenervikariies 
låga,    sumpiga   stränder   äro  riktiga  frosshem.     Der  får  man  alltid 
vårens  förstling,   och  der  tyckes  den  trifvas  bäst.    På  sommaren  af- 
tager  dess  intensitet,  och  de  fall,  som  emot  hösten  och  vintern  visa 
sig,  förekomma  ofta  inåt  landet  längre  från  Wenern.    Genom  större 
nederbörd  det  ena  än  det  andra  året  skiftar  naturligtvis  vattenhöjden 
i  sjön,    men  denna  skiftning!  följer  ej   som  i  andra  sjöar  årstiderna, 
utan  varar  i  anseende  till  sjöns  storlek  och  långväga  tillflöden  flere 
år,  tills  det  höga  vattnet  genom  litet  snöfall  på  norska  fjellen  och  i 
Wermlands    skogar   påföljande  sommar  sjunker  ned  år  efter  år  till 
sitt  lägsta  stånd  och  lemnar  det  låga  flacka  landet  blottadt  ända  till 
15— 20  tunnlands  vidd,  kring  somliga  vikar  mer,  kring  somliga  jnindre 


238 

naturligtvis.  Den  blottade  sjöbotteu  bildar  dä  till  en  början  ett  stag- 
nerande träsk,  hvilket  dock  småningom  uttorkar,  och,  om  det  låga 
vattenståndet  varar  flera  år,  kan  det  odlas  och  besås  och  lemnar  då 
rika  skördar.  Man  är  säker  att,  om  sjön  vid  såningstiden  är  i  af- 
tagande,  stiger  han  icke  det  året.  Nästa  sommar  kan  den  åter  stiga 
och  återtager  då  sitt  lån,  som  derföre  af  jordegarne  kallas  Weners- 
skänken.  Då  sjöbotten  bär  säd  eller  öfversköljes  af  vatten  är  helso- 
tillståndet bäst  och  tvärtom".  Börande  Dalskogssocken,  hvarest  enligt 
C.  F.  Kjellberg  (årsb.  f.  1859)  frossa  nästan  årligen  är  gängse, 
omtalas  att  "trakten  är  uppfyld  af  kärr,  mossar  och  mindre  insjöar." 
Följande  notiser  i  denna  sak  tillhöra  Westergötland.  Brodd  med- 
delar år  1765:  "besynnerligen  de  orter,  som  ligga  sankt  och  gränsa 
intill  Wenern,  Wettern,  Hornborga,  Omsjö  och  Wikasjöarne,  äro 
framför  andra  af  denna  passion  nästan  årligen  besökta" *).  Alm 
skrifver  för  1812  från  Wenersborg:  "I  Tunhems  pastorat  och  i  synner- 
het de  sumpigare  trakterna  deraf  blef  frossan  gängse  strax  vid  islossnin- 
gen. Den  hade  i  synnerhet  angripit  gammalt  folk  och  barn,  som  bodde  vid 
sumpiga  ställen,  och  der  vattnet  öfversvämmat.  På  andra  ställen  af  di- 
striktet visade  sig  frossan  äfven,  men  blott  sporadice."  Och  Kjellberg 
meddelar  från  samma  distrikt  för  1855:  "frossor  högst  allmänna,  synner- 
ligast  i  närheten  af  sjöar,  elfvar  och  träsk;"  och  för  1856:  "under  hela 
året  förekom  ett  och  annat  fall  af  frossa  efter  stränderna  af  Göta 
elf."  R inman  berättar  för  år  1854  från  Trollhättan:  "de,  som  bodde 
utefter  élfkanten  och  invid  kanalen,  voro  mest  utsatta  för  sjukdomen, 
då  deremot  de  längre  bort  från  vatten  och  högre  upp  på  bergen  bo- 
ende voro  mera  friade  derifrån".  Öländer  meddelar  från  Lidköpings 
distrikt:  "med  sjön  Wenerns  utsjunlbing  sommaren  1826  uppkommo 
frossor  i  de  trakter,  som  gränsa  derintill  i  synnerhet  i  Otterstads 
församling,  som  omgifves  öfverallt  af  långa  grund  och  genomskäres  i 
alla  direktioner  af  mader  och  kärr."  Och  Fry  km  an  för  1849  från 
samma  distrikt:  frossorna  allmännast  utefter  stränderna  af  Wenern 
söder  om  Kinnekulle  (d.  v.  s.  inom  Lidköpings  stad,  Örslösa,  Sunners- 
bergs,  Otterstads,  Tådenes,  Särestads  och  Näs  .  församlingar)  mera 
sällsynt  utåt  slätten,  och  på  Kinnekulle  alls  icke".  Grseve  uppgifver 
också  frossan  såsom  "endemisk  utefter  Wenerns  låga  periodiskt  öf- 
versvämmade  strand".  Om  frossan  år  1848  i  Mariestads  distrikt 
yttrar  Huss  att  "sjukdomen  allmännast  förekom  i  de  omkring  sjöarne 
belägna  och  sankare  trakterna."  Från  Hjo  distrikt  rapporterar 
Sandegren  för  1848:  "få  hushåll  undgingo  frossan  helt  och  hållet, 


1)  Med.-Werk.  Tillstånd.     Sthm  1766.  s.  101. 


239 

synnerligast  på  de  ställen,  som  ligga  lågt  och  sumpigt  samt  nära 
insjöar."  Och  Tengstrand  för  1856:  "i  lägre  belägna  gårdar  så 
väl  vid  stranden  af  Wettern  som  vid  åarne  Ösan  och  Tidan  an- 
grepos  hela  hushåll."  Ed  gren  yttrar  i  bref  från  Sköfde  härom: 
"frossans  uppkomst  af  och  befordran  genom  sumpluft  synes  temligen 
gifven;  ty  åt  minstone  sist  lidne  vår  (1849),  då  frossor  voro  temligen 
allmänna,  träffade  jag  ingen  patient,  som  ej  var  bosatt  eller  vistades 
utmed  vattendrag"  (H.  br.).  Enligt  Varenius  uppträdde  frossan  år 
1 856  på  Nothaga  egendom  i  granskapet  af  Alingsås,  i  hvilken  trakt 
frossan  eljes  är  mycket  sällsynt.  Å  denna  egendom  angreps  nu  större 
delen  af  arbetsfolket.  Herrgården,  tillägger  Varenius,  ligger  lågt 
och  år  omgifven  af  stillastående  vatten. 

Den  del  af  Göteborgs  stad,  hvarest  frossan  under  den  sista  fross- 
perioden  visade  sig  med  den  största  freqvensen,  var  enligt  Evert 
den  närmast  intill  sumpen  eller  mossen  Gullbergsvassen  belägna, 
således  förstaden  Stampen  och  boningarne  belägna  utåt  vägen  till 
Gamle  staden. 

Hvad  slutligen  frossans  uppträdande  i  Bohus  län  och  Halland  be- 
träffar, så  visar  sig  samma  förhållande  här  ega  rum  som  å  Sveriges 
östra  kust.  Företrädesvis  hemsökas  nämligen  skärgården  och  hafs- 
kusten.  Sålunda  förmäles  om  de  år  1823  i  Bohus  läns  norra  distrikt 
gängse  remittenta,  till  frossor  öfvergående  febrar,  att  de  "mest  giugo 
i  skärgården".  Och  då  frossor  berättas  hafva  år  1847  börjat  visa  sig 
i  samma  distrikt,  tillägges  att  de  under  det  följaude  året  "blefvo  på 
några  fisklägen  i  skärgården  mera  allmänna"  (Win  b  er  g).  De  år 
1832  i  Bohus  läns  södra  distrikt  gängse  frossor,  förekommo  enligt 
Marin  "i  synnerhet  utmed  hafskusten  och  på  öarne".  År  1832  voro 
frossor,  rapporterar  J.  Bergman,  allmänt  gängse  i  de  socknar  af 
Warbergs  distrikt,  som  äro  belägna  inom  l1/2  till  2  mils  afstånd  ifrån 
hafvet.  Åren  1854  och  1856  förekom  frossan  allmännast  i  trakten 
under  Hallandsås  och  utmed  kusten  (Flygare,  Sjöstrand).  Några 
närmare  upplysningar  angående  markens  beskaffenhet  å  de  särskilda 
hemsökta  lokalerna  äro  emellertid  icke  från  dessa  landskap  lemnade. 

Såsom  man  ser,  häntyda  samtliga  dessa  utdrag  ur  läkarnes  em- 
betsberättelser  och  andra  meddelanden  derpå,  att  närhet  till  vatten 
utgör  ett  hufvudvilkor  för  frossans  uppkomst  å  en  ort.  Kiktigheten 
af  ett  sådant  antagande  jäfvas  ej  heller  i  öfrigt  af  det  vidlyftiga  ma- 
terial, som  föreligger  och  derur  utdragen  hemtats.  De  få  uppgifter, 
som  vid  första  påseendet  synas  strida  häremot,  befinnas  nämligen  vid 

25 


240 

närmare  uppmärksammande  dels  handla  om  frossfall,  hvilka  icke  varit 
å  orten  i  fråga  originära,  såsom  man  har  allt  skäl  att  förmoda  i  fråga 
om  de  af  W  etter  gr  en  gjorda  iakttagelser,  som  nedan  anföras,  dels  vara 
afgifna  i  en  så  obestämd  form,  att  man  i  sjelfva  verket  icke  kan  af  dem 
draga  några  slutsatser  beträffande  den  närmare  beskaffenheten  af  de  lo- 
kaler, der  frossan  uppträdt.  Den  enda  uppgift,  som  mera  bestämdt  an- 
tyder ett  mot  vårt  antagande  stridigt  förhållande,  är  följande  korta  med- 
delande, lemnadt  för  år  1853  och  Wingäkers  distrikt  af  Aurell. 
Frossan,  säger  han,  "uppträdde  lika  mycket  i  kärrtrakter  som  pä 
högre  belägna  ställen".  Men  då  hvarken  någon  närmare  upplysning 
är  bifogad  om  läget  och  beskaffenheten  af  dessa  "högre  belägna  ställen", 
om  insjöar  eller  andra  vattendrag  funnits  i  trakten  o.  8.  v.,  samt  upp- 
giften icke  heller  innehåljer  någon  redogörelse  för,  huruvida  de  in- 
sjuknade personerna  förut  haft  sitt  arbete  i  närheten  af  vatten  (inom 
samma  eller  å  annan  ort),  så  kan  icke  någon,  den  stora  mängden  af 
ofvan  anförda  fakta,  jäfvande  slutsats  dragas  ur  detta  Aurells  ytt- 
rande, lika  litet  som  ur  de  ännu  allmännare  hållna  uppgifter,  man  un- 
derstundom möter,  enligt  hvilka  "frossorna  voro  utbredda  öfver  hela 
distriktet",  eller  "frossorna  förekoramo  ej  blott  på  låglandet  vid  Wenern, 
utan  äfven  i  de  något  högre  trakterna"  (Lagerstedt  Carlstad  f. 
1854).  Må  hända  äro  äfven  i  dessa  fäll  sådana  boplatser  afsedda,  som 
ligga  nära  vattendrag,  sjöar  eller  kärr,  om  än,  såsom  i  detta  sista 
exemplet,  tillhörande  en  öfver  hufvud  taget  högre  belägen  bygd. 

De  af  We  t  ter  g  ren  gjorda  iakttagelser,  på  hvilka  vi  nyss  häntydt 
äro  följande.  1  bref  af  1850  omtalar  han,  att  frossor  i  Dalarne  "äfven 
ofta  förekomma  på  höglända  ställen  (ehuru  de  varit  mera  benägna  för 
recidiv  uti  dé  byar,  som  äro  belägna  vid  sjöar  och  vattendrag)",  men 
han  tillägger  på  samma  gång,  att  sjukdomen  nästan  aldrig  och  honom 
veterligen  blott  i  tvenne  fall  utbrutit  hos  personer,  sota  ej  förut  ut- 
vandrat och  på  främmande  orter  sökt  arbete  (H.  br.).  I  embetsberät- 
telsen  för  1860  meddelar  samme  läkare,  att  "de  byar,  der  sjukdomen 
under  året  förekommit,  hafva  ett  relativt  högre  läge  öfver  sjöytan  och 
hafva  alldeles  icke  varit  besvärade  af  öfversvämningarne".  Äfven  denna 
gång  var  det  emellertid  "särdeles  hos  dem,  som  föregående  år  ut- 
vandrat", som  sjukdomen  visade  sig. 

Men  den  ofvan  stående  samlingen  notiser,  hemtade  från  olika 
delar  af  vårt  land,  innehåller  icke  blott  talrika  vittnesbörd  derom, 
att  närhet  till  vatten  och  således  ett  visst  fuktighetstillstånd  hos  marken 
är  ett  vilkor  för  frossans  trefnad  å  en  ort,  utan  erbjuder  äfven,  en 
mängd  exempel,  som  ådagalägga,  att  en  porös,  efter  föregående  gentm- 


241 

dränkning  i  större  eller  mindre  grad  uttorkad,  således  lufthaltig  och 
för  öfrigt  hurausrik  jord  är  för  frossors  uppkomst  erforderlig  eller 
åt  minstone  synnerligen  befordrande.  Och  vi  anse  oss  derföre  kunna, 
så  väl  med  stöd  af  de  nyss  anförda  notiserna,  som  ock  på  grund  af 
hvad  sid.  223 — 225  blifvit  vid  allmän  öfverblick  af  frossans  utbred- 
ning i  landet  framstäldt,  såsom  hufvudförutsättningar  för  frossans 
tillvaro  och  trefnad  å  en  ort  uppställa: 

1)  en  viss  grad  af  värme  och 

2)  porositet  hos  marken,  vidare 

3)  porernas  långvariga  uppfyllnad  först  med  vatten  och  sedan  med 
luft  eller  med  andra  ord  markens  fullständiga  genomdränk- 
ning  och  derpå  följande  uttorkning  (grundvattnets  stigan- 
de och  derpä  följande  betydliga  sjunkande),  slutligen 

4)  en  någorlunda  riklig  mängd  af  organisk  (företrädesvis  vege- 
tabilisk) detritus1). 

Att  det  jemväl  för  frossans  allmännare  uppträdande  å  en  ort 
måste  hafva  ej  ringa  betydelse,  hvilka  de  oorganiska  beståndsdelar 
åro,  som  ingå  i  jordmånen,  inses  efter  det  föregående  genast.  Den 
markens  fysikaliska  beskaffenhet,  som  vi  här  funnit  spela  en  så  vigtig 
rol  —  vi  mena  den  större  eller  mindre  permeabiliteten  för  vatten  och 
luft  —  beror  nämligen  i  väsentlig  grad  af  markens  oorganiska  sam- 
mansättning. Men  också  på  grund  af  sin  kemiska  beskaffenhet  torde 
vissa  af  de  oorganiska  beståndsdelarne  vara  gynsamma,  andra  åter 
hinderliga  för  frossans  uppkomst.  Åt  minstone  gifver  vårt  material 
några  häntydningar  derom,  enligt  hvilka  dels  stark  sälta  hos  vattnet, 
dels  stor  k  al  kh  al  t  hos  jordmånen  i  viss  grad  hindra  frossans  rotfä- 
stande  och  trefnad  å  orten.  Till  det  förra  antagandet  föranleder  oss, 
såsom  vi  redan  sid.  225  påpekat,  den  omständighet,  att  frossan,  ehuru 
hon  eljes  gerna  slår  sig  ned  vid  våra  hafs-  och  insjöstränder,  dock 
icke  trifves  i  de  delar  af  dem,  som  sköljas  af  vatten  med  stor  rikedom 
på  salt,  såsom  förhållandet  år  med  hela  vestra  kusten  af  landet.  1 
sydligare  länder  häller  frossan  emellertid  mångenstädes  till  vid  kust- 
erna, ehuru  de  haf,  som  omgifva  dem,  äro  starkt  salthaltiga.  Vårt  an- 
tagande blifver  dock  ej  derigenom  vederlagdt,  ty  vid  närmare  aktgif- 
vande  visar  det  sig,  åt  minstone  ganska  ofta,  att  dessa  malaria-om- 
råden  utgöras   dels   af  flodmynningar,  dels  af  vissa  här  och  der  ä 


1)  Dessa  vilkor  för  frossans  trefnad  gälla  således  så  väl  markens  fysi- 
kaliska (mom.  1  och  2)  som  dess  kemiska  eller  substantiela  beskaffenhet 
Cm (7m.  3  porernas  innehåll,  4  sjelfva  substratet). 


242 

det  låga,  flacka  kustlandet  förekommande  sänka  marker,  som  dock  alls 
icke  stå  i  oroedelbar  förbindelse  med  hafvet,  i  bådadera  fallen  så- 
ledes trakter,  som  åro  genomdrånkta  af  mer  eller  mindre  sött  eller 
blandadt  sött  och  salt  vatten. 

Anledning  åter  till  den  förmodan,  att  en  mycket  kalkhaltig  jord- 
mån icke  ftr  gynsam  för  frossors  uppkomst,  hemta  vi  af  deras  säll- 
synthet i  kust-  och  myrtrakterna  af  Gotland,  i  trots  af  dessa  trakters 
i  öfrigt  för  frossa  gynsamma  terrängförhållanden.  Då  man  läser  t. 
ex.  följande  af  Andrée  gifna  topografiska  beskrifning  de  rom,  kan 
man  nämligen  icke  undgå  att  förvånas  öfver  den  svårighet,  som  frossan 
äfven  under  frossperioderna  haft  att  vinna  fast  fot  på  Gotland,  en  svå- 
righet, som  dock  blefve  lätt  förklarlig,  om  man  finge  antaga,  att 
kalkgrund  icke  är  tjenlig  för  frossa.  Andrées  beskrifning  lyder  så- 
lunda: "Gotlands  träsk  och  myrar,  som  tillsammans  upptaga  en  areal  af 
omkring  50,000  tunnland,  äro  icke  annat  än  mindre  sjöar  med  mycket 
grundt  vatten,  emedan  de  alla  ega  ordentligt  utlopp  i  hafvet.  Minsta 
terrängen  är  likväl  under  vatten,  den  öfriga  mångdubbelt  större  delen 
utgöres  af  vattendränkt,  sank  mark,  hvarpå  växer  ymnigt  myrfoder. 
Vår  och  höst  står  vanligtvis  allt  sammans  under  vatten.  Utloppen, 
som  utgöra  landets  åar,  äro  för  det  mesta  om  vintern  tillfrusna  och 
om  sommaren  uttorkade,  men  gifva  vår  och  höst  ymnigt  vatten,  si 
att  ett  stort  antal  qvarnar  och  sågar  några  månader  årligen  genom 
dem  ega  full  fart.  De  uppkomma  i  midten  af  landet  och  utfalla  \ 
hafvet  åt  ömse  sidor"  *). 

Men  om  nu  än  kalk,  då  den  i  rikligare  mängd  ingår  i  jordmånen, 
gör  densamma  mindre  tjenlig  för  frossans  uppträdande  å  orten,  så 
utgör  dock  tillvaron  af  denna  ingrediens  i  jordmånen  ingalunda  något 
afgjordt  hinder  derför.  Äfven  på  Gotland  har  frossan  någon  gång 
uppträdt  och  dervid  till  och  med  nått  en  ganska  stor  freqvens,  ehuru 
väl  endast  för  en  helt  kort  tid.  Åtskilliga  af  utlandets  frossörter 
ega  ock  en  för  kalkbalt  känd  jordmän. 

Vi  hafva  således  vid  aktgifvande  på  beskaffenheten  af  de  orter, 
hvarest  frossan  plägat  uppträda,  lärt  känna  åtskilliga  för  frossans 
uppkomst  gynsamma  eller  rent  af  nödvändiga  vilkor  äfven  som  några, 
såsom  man  synes  böra  antaga,  derför  särskildt  ogynsamma  förhållan- 
den. Den  frossors  uppkomst  befordrande  eller  tvärtom  hindrande  in- 
flytelse, som  terrängförhållandena  här  visat  sig  utöfva,  kan  lika  väl 


1)  Andrée,    Medicinsk    Topografi   öfver    ön  Gotland.     Manuskript,  för- 
varadt  i  Sundhets-Collegii  arkiv. 


243 

skönjas  vid  frossans  epidemiska  som  vid  hennes  endemiska  uppträdande. 
Äfven  när  hon  såsom  farsot  utbreder  sig  till  trakter,  i  hvilka  hon 
eljes  icke  förekommer,  uppsöker  hon  nämligen  —  den  sid.  226 — 239 
leranade  samlingen  af  notiser  gifver  en  mängd  exempel  derpä  —  endast 
sådana  orter,  som  erbjuda  henne  de  frossörterna  utmärkande  vilkoren. 
Denna  omständighet  förtjenar  synnerlig  uppmärksamhet,  ty  dess  etio- 
logiska  betydelse  är,  såsom  vi  längre  ned  skola  finna,  ganska  stor. 

öfvergå  vi  nu  till  frågan  om  de  särskilda  tiders  beskaffenhet, 
under  hvilka  frossan  i  vårt  land  epidemiskt  uppträdt,  så  hafva  vi 
först  att  erinra  derora,  att  —  hvad  ock  i  det  föregående  blifvit 
närandt  —  vi  icke  om  de  frossperioder,  som  infallit  före  innevarande 
århundrade  ega  tillräcklig  kännedom  för  att  på  dem  grunda  noggran- 
nare etiologiska  undersökningar.  Det  är  således  endast  de  fem  fröss- 
perioder, som  tillhöra  vårt  sekel,  med  hvilka  vi  här  kunna  syssel- 
sätta oss. 

De  väderlekseleraent,  hvilkas  förhällande  här  företrädesvis  måste 
taga  vår  uppmärksamhet  i  anspråk,  äro  naturligtvis  temperaturen 
och  nederbörden.  Vi  skola  derföre  till  en  början  och  till  grundval 
för  vår  undersökning  om  dessas  betydelse  för  frossans  epidemiska  upp- 
trädande här  framställa  deras  till-  och  aftagande  år  från  år  under 
innevarande  sekel. 

Å  nedan  stående  tabell  är  sålunda  den  årliga  nederbördsmängden  i 
Dpsala  angifven  enligt  de  vid  Observatoriet  gjorda  mätningarne.  Denna 
serie  går  dock  icke  längre  till  baka  än  till  år  1836.  Väl  uppmättes 
nederbörden  äfven  långt  före  denna  tid  både  i  Upsala  och  Stockholm. 
Men  då  man  granskar  uppgifterna  derifrån,  visar  det  sig,  att  upp- 
mätningarne för  en  del  år  utförts  på  ett  mycket  ofullständigt  sätt, 
h varför  vi  ej  heller  kunna  göra  något  bruk  af  dem.  Hvad  här  brister, 
äro  vi  emellertid  i  tillfälle  att  från  annat  häll  ersätta.  Vattenståndet 
i  sjöar  och  floder  gifver  oss  nämligen  ett  värdefullt  mått  på  neder- 
börden under  den  närmast  föregående  tiden  i  de  landskap,  hvai  ifrån 
tillflödena  komma,  och  detta  mått  har  i  sjelfva  verket  ett  så  mycket 
större  intresse  för  oss  än  hvarje  annan  värdering  af  nederbördsmäng- 
den, som  det  just  är  nederbördens  betydelse  för  ökandet  eller  min- 
skandet af  våra  vattensamlingar,  sjöar,  kärr,  el f var,  åar  m.  m.,  vi 
behöfva  känna.  Nästan  kontinuerliga  och  ganska  långt  till  baka  gående 
uppgifter  om  vattenståndet  i  några  af  våra  sjöar  förefinnas  också,  af 
hvilka  vi  här  upptaga  Mälarens  medelvattenstånd  enligt  de  vid  norra 
slussen  i  Stockholm  förda  journalerna. 


244 


Nederbörd,  vattenstånd,  sommarvSnjie  aren  1801—73 '). 


Mälarens 

Somma- 

höjd i 

rens  me- 

ir 

Stockh. 

dtfltemp. 

14,96 

14,6 

1801 

16,37 

14,3 

1802 

15.21 

16,0 

1803 

16,79 

16,4 

1804 

16,12 

14,7 

1806 

16,04 

14,1 

1806 

16,79 

16,8 

1807 

16,46 

16,4 

1808 

15,12 

16,2 

1809 

15,37 

15,8 

1810 

15,17 

17  3 

1811 

1 

14,6 

1812 

1 

14,7 

1813 

? 

15,6 

1814 

? 

14,3 

1816 

17,04 

16,0 

1816 

16,21 

15,7 

1817 

16,62 

16,9 

1818 

14,87 

19,4 

1819 

15,37 

16,0 

1820 

? 

14,0 

1821 

? 

16.5 

1822 

\ 

? 

16,8 

1823 

15,46 

16,5 

1824 

16,12 

15,6 

1825 

14,87 

19,2 

1826 

14,96 

16,9 

1827 

15,04 

17,1 

1828 

15,04 

15,5 

1829 

14,62 

16,0 

1830 

14,96 

16,7 

1831 

14,71 

13,1 

1832 

14,87 

14,7 

1833 

15,62 

16,9 

1834 

14,79 

15,3 

1835 

Nederbörd 


19,763 
16,756 
21,722 
16,498 
21.539 
22,707 
13.727 
16,148 
28,998 

15.295 
17.340 
17,747 

24,208 
16,271 
21,112 

25,765 
20,419 
16,325 
14,879 
18,669 
18,612 
15  445 
15,042 
16,820 

28,604 
21,206 
20,014 
16,757 
15,470 
15,838 
27,887 
19.882 
20.003 
21,419 
16,173 
17,646 

28,583 
18,405 


Målarens 
höjd 


15,54 
14,96 
15,04 
14,71 
16,12 
15.04 
14,71 
14,46 
15.12 
14,37 
14,96 
14  69 
15,23 
15,00 
14,98 
16,18 
16,28 
16,17 
14,13 
14.20 
14,36 
14,21 
14,12 
14,21 
15,71 
14,87 
14,15 
14,67 
14,21 
13,84 
16,40 
15,23 
14,89 
14,60 
14,25 
13,96 
14,44 
14,71 


Somma- 
rens me- 
deltemp. 


14,3 
14,5 
16,4 
16,2 
15,3 
14,9 
16.0 
16,3 
14,0 
16.3 
18,0 
16,3 
15,7 
15,0 
17,2 
15,6 
18,0 
17,2 
17,9 
17,7 
14,7 
16.9 
18,7 
16,4 
15,2 
16,2 
14,4 
15,5 
U,l 
15,3 
15.7 
14,5 
17,5 
14,2 
15,0 
14,4 
16,3 
16,2 


1836 
1837 
1838 
(1839) 
(1840) 
1841 
1842 
1843 
1844 
1845 
1846 
1847 
1848 
1849 
1850 
1851 
1852 
1853 
1854 
1835 
1856 
1857 
1858 
1859 
1860 
1861 
1862 
1863 
1864 
1865 
1866 
1867 
1868 
1869 
1870 
1871 
1872 
1873 


Å  tabellen  är  vidare  ett  slags  medeltemperatur  för  sommaren 
(Juni — Aug.)  utförd,  hvilken  grundar  sig  på  de  vid  Observatoriet  i 
Stockholm  tagna  observationerna.  Då  dessa  tal  ända  intill  de  sista 
decennierna  blott  utgöra  medier  af  tvenne  observationer  för  hvar  dag 


1)  Källor:  F.  Th.  Berg,  Statistiska  Minnesblad  öfver  Stockholm.  Stat. 
Tidskrift  III  s.  8 — 10.  —  Berättelser  angående  Stockholms  Kommunalförvalt- 
ning åren  1868—73.  —  Dpsala  Observatorii  Journaler. 


245 

uttrycka  de  ingalunda  somrarnes  verkliga  medeltemperatur.  Såsom 
sins  emellan  jemförliga  äro  de  det  oaktadt  ganska  användbara  för  vårt 
ändamål.  Maxima  —  och  såsom  sådana  beteckna  vi  här  värdena  för 
de  år,  då  nederbörden  uppnått  23  dec.-tum,  Mälarens  medelvattenstånd 
16  fot  och  medeltemperaturen  *1 8° — «äro  å  tabellen  utmärkta  medelst 
fetstil.  I  sista  kolumnen  finnas  slutligen  sjelfva  frossären  utmärkta 
medelst  dylik  stilsort. 

Denna  tabell  är  särdeles  lärorik.    Vi  finn^  här,  huru  som  hvar 
och  en   af  frossperioderna  föregåtts   af  något  år  med  ovanligt  riklig 
nederbörd  och  högt  vattenstånd  (i  Mälaren  ät  minstone),  samt  huru 
som  derpå  plägat  följa  ett  eller  annat  för  ovanligt  hög  sommarvärme 
utmärkt  år,  under  hvilket  frossperioden  tagit  sin  början.     Den  enda 
period,  för  hvars  begynnelse  tabellen  icke  angifver  någon  hög  värme 
är  1808 — 12.     Sommaren  1807  var  dock  delvis  ytterst  varm  —  i 
Stockholm  t.  ex.  d.   1  Aug.  33°  i  skuggan  —  ehuru  medeltalet  för 
de  trenne  månaderna  icke  öfversteg  16,8°.    Hvad  vattenståndet  vid- 
kommer, må  ytterligare  anmärkas  att  de  högsta  vattenstånd  i  Mälaren, 
som  under  innevarande  århundrade  blifvit  vid  slussen  i  Stockholm  ob- 
serverade, inträffade  under  åren'  1818  och  1851,  utgörande  dagarna 
d.  27—29  Maj  det  först  nämnda  året  19,96  fot  och  en  dag  (d.  22 
Maj)  det  senare  året  19,21  fot  öfver  slusströskeln. 

Under  hvarje  år,  då  nederbörden  varit  rik,  måste  naturligtvis 
sjöarnes  och  flodernas  vattenstånd,  likasom  åfven  det  i  marken  be- 
fintliga grundvattnets  nivå,  betydligt  höjas  och  många  eljes  icke  vat- 
tensjuka landsträckor  förvandlas  till  suraptrakter.  När  sedermera  het 
och  torr  sommar  följt,  har  åter  grundvattnet  sjunkit  och  för  öfrigt 
inträffat  att  icke  blott  de  nybildade  sumpmarkerna,  utan  äfven  ofta 
på  samma  gång  gamla  kärr  och  sänka  sjöstränder  torrlagts,  hvari- 
genom  en  sådan  markens  beskaffenhet  uppkommit,  som,  efter  hvad 
vi  ofvan  lärt  känna,  synnerligen  befordrar  frossan.  Också  träffar 
man,  i  synnerhet  rörande  de  första  åren  i  frossperioden,  uppgifter  i 
mängd,  som  häntyda  på  sådant  förhållande.  Men  då  man  redan  genom 
en  redogörelse  för  tillståndet  å  en  enda  ort  kan  få  en  föreställning 
om  tillståndet  vid  hela  den  sjökust  eller  den  landsdel,  orten  i  fråga 
tillhörer,  må  det  här  göra  till  fylles  att  exempelvis  anföra  endast 
några  få  meddelanden  från  olika  frossperioder  inom  vårt  sekel. 

Om  tillståndet  i  Wiramerby  distrikt  under  1819  års  sommar  med- 
delar Hanströra:  "alla  mossar  och  mindre  insjöar  voro  alldeles  ut- 
torkade, hvarigenom  ångor  uppstego  ur  dyn;  och  vid  östersjösträn- 
derna hade  hafvet  utsjunkit  till  den  grad,  att  stränderna  voro  upp- 


246 

grundade  till  hela  tre  famnars  afstånd  från  den  vanliga  vatten-nivån. 
Dessa  ångor  från  saltsjöstrandens  gytja  blandade  sig  med  den  uppsti- 
gande dimman,  som  i  lugnt  väder  stod  öfver  skärgårdstrakten  hela 
dagarne  utan  att  skingras". 

Äfven  om  sommaren  1826  meddelas  från  samma  håll  att  "hafvet 
utsjunkit  några  famnar  mot  den  vanliga  vattenhöjden",  samt  att 
"ångor  uppstego  från  strandens  gytja*.  1  Wenerns  kustland  omtalas 
enahanda  förhällande  varit  rådande.  C.  A.  Haak  t  ex.  uppgifter 
orsaken  till  frossfebrarnes  stora  freqvens  i  Christinehamns  distrikt 
under  den  1826  börjande  perioden  vara  "sjön  Wenerns  då  inträffade 
hastiga  och  ovanliga  fallande  eller  sänkning,  hvarigenom  de  låglända, 
grunda  stränderna  kommo  att  utgöra  sumpiga  träskartade  trakter, 
hvarifrån  synnerligen  aftnar  och  morgnar  uppstego  osunda  dimmor 
och  dunster"  (H.  br.). 

Beträffande  frossperioden  1846—48  berättar  Ekelund,  att  Wenerns 
vattenstånd  då  sjönk  till  den  grad,  att  sjöbottnen  på  långa  sträckor 
bildade  stagnerande  träsk,  som  småningom  uttorkade  (H.  br).  Med 
stöd  af  erfarenhet  från  samma  tid  skrifver  Fry  km  an  från  motsatta 
stranden  af  nämnda  sjö  (Lidköpings  distr.)  i  embetsberättelse  för 
1851  att  "frossan,  som  utefter  Wenerns  låga,  ofta  vattensjuka  stränder 
är  en  allmän  sjukdom,  synes  uppträda  svårare,  då  vattnet  i  Wenero 
sjunker  och  de  på  sänka  ställen  samlade  vegetabiliska  ämnena  hinas 
öfvergå  till  förruttnelse".  Och  från  östersjökusten  har  WästfeU 
samma  år  meddelat  en  likartad  iakttagelse.  "Frossornas  uppträdande 
och  recidiverande",  skrifver  han,  "synas  stå  i  bestämdt  beroende  af 
minskning  i  saltsjöns  vattenstånd,  sedan  det  stigit  öfver  den  låglända 
trakten"  (årsb.  för  Trosa  distr.). 

För  den  sista  frossperioden  (1852—56,  1858— 61)  har  Sundhets- 
Collegium  lemnat  sammanfattade  öfversigter  af  förhållandet  i  landet 
i  allmänhet  uti  det  i  fråga  varande  hänseendet.  Vi  hafva  redan  sid. 
84  och  85  meddelat  åtskilliga  utdrag  derur,  hvilka  torde  utgöra  till- 
räckliga intyg  om,  huru  ovanligt  stor  den  vattenbrist  var,  som  under 
dessa  år  rådde  öfver  hela  Sverige.  Sjöar  och  vattendrag  sjönko  högst 
betydligt,  ofantliga  sträckor  af  eljes  af  vatten  sköljd  mark  blefvo  na 
blottade,  källor  och  brunnar  torkade  o.  s.  v. 

Yi  hafva  sålunda  vunnit  kännedom  om,  hurudan  väderleken  plägat 
vara  vid  frossperiodernas  början  och  delvis  äfven  under  deras  fortvaro. 
Uppmärksamma  vi  nu  afbrotten  i  och  afslutningarne  på  fredsperio- 
derna och  hurudan  den  väderlek  varit,  som  kännetecknat  dem,  så 
finna  vi  att,  i  full  Öfverensstämmel3e  med  det  föregående,  låg  som- 


247 

martemperatur  med  eller  utan  stor  nederbörd  under  året  utöfvat  ett 
hämmande  eller  rent  af  förhindrande  inflytande  på  frossans  framfart. 
Denna  verkan  framträder  å  tabellen  tydligt  dels  för  åren  1812, 1815, 
1821,  1832  och  1856  såsom  beroende  på  ovanligt  låg  sommarvärme 
dels  för  åren  1840,  1848  och  1860—61  såsom  en  följd  af  ymnig  ne- 
derbörd i  förening  med  mera  låg  sommarvärme.   Att  nederbörden  härvid 
verkligen  haft  den  hämmande  inverkan  pä  frossans  härjande,  som  vi 
tillskrifva.  densamma,  bekräftas  äfven  af  den  i  det  föregående  anmärkta 
ordningen  för  epidemiernas  upphörande.    De  förefintliga  iakttagelserna 
deröfver  visa  nämligen,  att  epidemierna,  åt  minstone  i  de  fall,  dä  vi 
härutinnan  kunnat  närmare  följa  dem,  först  upphört  å  de  orter,  hvarest 
det   mesta   vattnet  samlat  sig,   således  å  strandomgifningarne  af  de 
stora  bassinerna,  hvilka  emottaga  icke  blott  den  å  orten  sjelf  fallande 
nederbörden,  utan  äfven   den,  som  genom  strömmar  och  vattendrag 
tillföres  dem  från  aflägsnare  trakter  (Se  sid.  157,  162  och  165  samt 
Pl.  IV). 

Om  nu,  såsom  vi  på  grund  af  det  föregående  måste  antaga,  ut- 
torkning  af  en  för  frossors  uppkomst  gynsam,  förut  af  vatten  länge 
genomdränkt  mark  i  och  för  sig  har  en  befordrande,  öfversvämning 
af  den  uttorkade  marken  åter  en  hämmande  inverkan  på  frossans  upp- 
trädande, så  bör  naturligtvis  sådan  verkan  visa  sig  icke  allenast  då, 
såsom  i  de  angifna  fallen,  uttorkningen  eller  öfversvämningen  beror 
på  viss  rådande  väderlek,  utan  äfven  då  dessa  förhållanden  bero  på 
menniskans  egna  åtgärder.  Också  kunna  ur  vårt  lands  sjuklighets- 
historia  exempel  i  mängd  framdragas,  som  visa,  huru  frossans  freqvens 
å  en  ort  kan  till-  eller  aftaga  till  följd  af  derstädes  verkstälda  sjö- 
sänkningar, utdikningar,  kanaliseringar,  sumpmarkers  fyllande  eller 
andra  dylika  företag.  Om  de  med  insigt  utföras,  kunna  dessa  företag 
sålunda  utgöra  vigtiga  medel  till  åstadkommande  af  förbättringar 
af  de  sanitära  förhållandena  uti  det  i  fråga  varande  hänseendet.  Vid 
bedömande  af  de  vidtagna  åtgärdernas  inverkan  på  helsotillståndet 
begår  man  emellertid  ej  sällan  betydliga  misstag.  Inträffar  nämligen 
under  utförandet  af  ett  dylikt  företag,  t.  ex.  utdikning  af  ett  kärr 
å  en  af  frossan  vid  denna  tid  hemsökt  ort,  en  betydlig  minskning  af 
frossfreqvensen  derstädes,  så  drager  man  vanligtvis  icke  i  betänkande 
att  genast  förklara  detta  såsom  ett  omedelbart  resultat  af  åtgärden. 
Ett  närmare  skärskådande  af  förhållandena  skulle  emellertid  må  hända 
göra  tydligt,  att  frossans  aftagande  berott  på  orsaker,  som  varit  ge- 
mensamma för  större  delen  af  landet,  enär  det  inträffat  samtidigt 
i    de   olika  landsdelarne.    Ja,   ån  mera,   frossfreqvensens   minskning 

26 


248 

skall  kanske  vid  ett  sådant  noggrannare  aktgifvande  befinnas  just  å 
den  ort,  der  åtgärden  skett,  hafva  försiggått  miudre  hastigt  än  i  det 
öfriga  landet  och  således  i  sjelfva  verket  varit  genom  företaget  i  fråga 
snarare  fördröjd  fin  påskyndad.    Den  närmaste,  dock  lyckligtvis  tern- 
ligen  snart  öfvergående  verkan  af  en  frossa  alstrande  marks  torrlägg- 
ning befinnes  nämligen,  såsom  ju  redan  den  förestående  undersökningen 
lagt  å  daga  och  de  exempel,   som   nedan  anföras,   ytterligare  visa, 
vara  den  att  befordra  uppkomsten  af  frossor.     Först  sedan  marken 
länge  förblifvit  torr,  utan  att  åter  varda  under  vatten  försänkt,  fram- 
träder den  åsyftade  och  varaktiga  verkan  af  en  grundligt  utförd  torr- 
läggning, den  att  marken  rent  af  blifver  otjenlig  för  frossors  uppkomst 
Vi  anse  sålunda,  för  att  nu  anföra  ett  exempel,  att  man  gjort  sig  skyldig 
till  det  förbiseende,  vi  här  påpekat,  då  man  velat  förklara  det  fross- 
freqvensens  betydliga   aftagande   i   Göteborgs   stad,   som  —  väl  att 
märka  —  samtidigt  med  upphörandet  af  frossans  grasserande  i  hela 
det  öfriga  landet,  inföll  åren   1860—61,  såsom  en  följd  af  det  vid 
nämnda  stad  pågående  arbetet  med  Gullbergsvassens  torrläggning1). 
Exempel  på,  huruledes  nyligen  verkstälda  uttappningar  af  sjöar, 
utdikningar  af  kärr  o.  s.  v.  till  en  början  befordrat  eller  underhållit 
frossan,  erbjuder  oss  för  öfrigt  just  slutet  på  den  sista  frossperioden, 
hvarifrån  det  anförda  exemplet  ock  är  hemtadt.    Under  det  att  far- 
soten kring  andra  sjöar  och  vattendrag  redan  upphört  att  visa  sg 
förekom  hon  ännu  envist  vid  några  vissa  mer  eller  mindre  uttappai* 
sjöar.    I  Wernamo  distr.  af  Jönköpings  län  t  ex.  fortfor  frossan  enligt 
Wittlock  ännu  år    1861  att  uppträda  omkring  den  uttappade  sjön 
Drafven,  hvarest,  "flera  hushåll  nedlades  på  sjukbädden".    I  Arvika 
distr.  i  Wermland  förmäles  "frossan  år  1862  endast  hafva  förekommit 
på  en  trakt  nämligen  i  de  hemman,  som  äro  belägna  omkring  den 
ofullständigt  uttappade  Säfsjön"  (Borgström),  under  det  att  hon  icke 
visade  sig  kring  Glafsfjorden,  hvars  omgifhingar  eljes  under  perioden 
så  svårt  hemsöktes.     Inom  Mariestads  distrikt  var  frossans  freqvens 
enligt  Tingvall  år  1859  icke  synnerligen  stor  i  omgifhingarne  kring 
Wenern  oaktadt  lågt  vattenstånd  i  densamma.    Deremot  förekommo 
"bland  befolkningen  på  den  några  år  förut  genom  aftappning  sankta 
qön  Östens  sänka  stränder  talrika  fall".     I  Okt— Nov.  1863  verk- 
stäldes  i  Christianstads  distrikt  uttappning  af  Hammarsjön,  och  blef 
den  nyvunna  marken  samma  höst  besådd.    Efter  denna  åtgärd  ökades 
enligt  provinoiallåkarens  uppgift  frossorna  till  en  början  i  omgifnin- 


1)  Suutih.  Colleg.  Ber.  L  år  1862  s.  11. 


249 

garne  (dock  icke  i  sjelfva  staden  Christianstad),  så  att  både  inter- 
raittenta  och  remittenta  febrar  der  grasserade,  och  detta  under  en 
tid,  då  frossorna  eljes  förekommo  föga  iiandet1). 

Såsom  exempel  på  orter,  hvilkas  sanitära  beskaffenhet  genom  här 
i    fråga   komna  åtgärder  förbättrats  —  något  man  endast  genom  be- 
traktelse' af  temligen   långa   tidsperioder   kan   med   någon   säkerhet 
utröna  —  torde  åter  Drottningholm  vid  Mälaren  kunna  anföras.   Be- 
träffande denna  ort,  hvilken  i  medlet  af  förra  århundradet  var  syn- 
nerligen beryktad  för  frossa,  men  hvarest  efter  det  att  Gustaf  III 
år    1776    öfvertagit    lustslottet   utdikningar,    påfyllningar,    röjningar 
och  planteringar  i  storartad  skala  företogos,  har  Hedin  efter  många 
års  iakttagelser   af  helsotillståndet  å  orten  såväl  år  1787   som  ock 
sedermera  åren   1805  och  1810  meddelat,  att  frossorna  efter  nämnda 
odlingsarbeten  mycket  aftagit  i  betydenhet. 

Men  såsom  bevis  i  stort  på  hvad  odling,  "sänka  markers  torr- 
läggning o.  s.  v.  förmå  till  förbättrande  af  helsotillståndet  i  afseende 
på  frossan,  anse  vi  oss  med  skäl  kunna  åberopa  den  minskning  af 
frossans  betydelse  såsom  endemisk  folksjukdora,  som,  enligt  hvad  sid. 
162  blifvit  frarastäldt,  för  Sverige  i  allmänhet  egt  rum. 

Af  hela  den  nu  fullföljda  undersökningen  torde  det  tydligt  framgå, 
huru  befordrande  det  är  för  frossans  utveckling  och  trefnad  å  en  ort, 
att  marken  å  orten  först  under  någon  tid  fullständigt  genomdränkes 
af  vatten  och  derefter  uttorkas  d.  v.  s.  blifver  af  luft  fullkomligt 
genomträngd.  Till  följd  af  ensidigt  uppmärksammande  af  blott  ett- 
dera  af  degsa  begge  hufvudvilkor  hafva  en  mängd  skenbart  mot  hvar 
andra  stridande  iakttagelser  rörande  frossans  uppträdande  förblifvit 
oförklarade  och  vållat  hvarjehanda  missförstånd.  Så  har  mau  trott 
sig  finna  att,  i  motsats  mot  hvad  åt  minstone  i  norra  Europa  är  regeln, 
frossan  i  södern  under  stundom  håller  till  å  sådan  mark,  som  är 
mycket  torr  och  icke  har  någonting  gemensamt  med  våra  sumpmarker, 
såsom  exempel  hvarpå  anföres  bland  annat  Romerska  Campagnan. 
Hvad  man  härvid  åt  minstone  i  afseende  å  flera  af  de  trakter,  man 
tippgifver,  förbisett  är  att  dessa  trakter  under  en  viss  del  af  hvarje 
år,  vid  regntiden,  blifva  alldeles  genomdränkta  af  vatten  och  deri- 
genom  förvandlade  just  till  sumpmarker,  ehuru  blott  för  en  kort  tid, 
hvarefter  de  under  den  nästkommande  varma  årstiden  åter  torrläggas 
och  sedan  hela  året  igenom  förblifva  torra.  Motsägelsen  försvinner 
således   vid  aktgifvande  derpå,  att  de  båda  till  frossa  samverkande 


1)  Sundh.  CoUeg.  Ber.  t  1864,  s.  17. 


250 

företeelserna  af  markens  genomdränkning  och  derpå  följande  uttork- 
ning,  hvilka  hos  oss  kunna  fördela  sig  på  en  tidrymd  af  flera  år. 
i  södern  efterträda  hvarandra  inom  förloppet  af  ett  års  tid.  Da 
man  å  andra  sidan  uteslutande  ftst  sig  vid  traktens  vattensjuka  be- 
skaffenhet har  sådant  ock  gifvit  anledning  till  etiologiska  misstag  t. 
ex.  teorien  om  sumpgas  såsom  orsak  till  malaria.  Längre  fram  U 
vi  tillfälle  att  ytterligare  framhålla  den  etiologiska  betydelsen  af  nu 
vidrörda  omständighet. 

De  väderleksförhållanden,  som  vi  ofvan  lärt  känna  såsom  till- 
kommande frossperioderna,  kunna  emellertid  äfven  på  andra  sätt  än 
det  här  utförligt  afhandlade,  befordra  frossans  uppkomst  och  utbredning. 
En  följd  af  hög  sommarvärme  måste  det  t.  ex.  blifva,  att  den  iso- 
terraiska  linie,  som  utgör  gränsen  för  frossans  utbredning  mot  norr. 
isoteren  14°,  för  dessa  år  för  ett  mycket  nordligare  läge,  hvar- 
före  också  frossan  vid  sådana  tider  kunnat,  såsom  vi  sett,  framtränga 
mycket  längre  inom  Norrland  än  vanligt. 

Af  stark  värme  i  förening  med  torka  uppstår  vidare  en  följd, 
hvars  betydelse  i  etiologiskt  afseende  längre  ned  skall  fullständigare 
framträda,  nämligen  att  dunster  och  dam  i  rikligare  mängd 
än  vanligt  upptagas  i  luften  frän  de  delvis  uttorkade  kärrmarkens 
och  blottade  sjöstränderna. 

En  ytterligare  följd  af  samma  väderleksförhållanden,  hvilken  oct 
enligt  en  mängd  uppgifter  plägat  under  fredsperioderna  inträffa,  ii 
slutligen  brist  på  godt  dricksvatten.  Under  stark  värme  for- 
skäromes  nämligen  vattnet  i  källor  och  brunnar  lättare  än  vanligt. 
eller  ock  torkar  vattnet  i  dem  alldeles  in,  hvarigenom  man  tvingas 
att  tillgripa  annat  vatten  af  hvad  beskaffenhet  som  helst  och  hvar 
helst  det  än  kan  anträffas,  i  insjöar,  gölar,  sumpar  o.  s.  v.  Och  huru 
otjenligt  i  allmänhet  för  helsan,  må  hända  äfven  på  något  alldeles 
särskildt  sätt  till  framkallande  af  frossa  verksamt,  sådant  vatten  i 
sjelfva  verket  kan  vara,  derom  torde  vi  knappast  behöfva  erinra.  Flere 
läkare  ha  ock  i  det  till  dryck  begagnade  vattnets  dåliga  beskaffenhet 
velat  se  en  väsentlig  orsak  till  frossans  allmännelighet  i  deras  ort- 
Från  Nås  distrikt  i  Dalarne  t.  ex.  omtalar  Hellström  för  år  1855, 
att  "de  flesta  frosspatienterna  befunno  sig  på  sådana  platser,  hvarest 
bristen  på  dricksvatten  var  störst".  I  1854  års  berättelse  från  Chri- 
stinehamn framhåller  likaledes  Holmgren  användningen  af  dåligt 
dricksvatten  såsom  en  hufvudsaklig  orsak  till  frossan  m.  fl.  ex.  Då 
vi  emellertid  bland  dessa  uppgifter  icke  funnit  några^^som  egentligeD 
bevisa  eller  ens  mera  bestämdt  tala  för,  att  dricksvattnet  verkligen 


251 

bidragit  till  frossans  uppkomst,  kunna  vi  ej  heller  närmare  ingå  på 
denna  fråga,  så  sannolikt  det  än  synes  oss  vara,  att  dricksvattnets  rol 
vid  framkallande  af  frossa  ej  sällan  varit  stor. 

Det  återstode  oss  ännu  en  vanlig  följd  af  de  excessiva  väderleks- 
förhållanden, som  utmärka  frossperioderna,  att  här  upptaga  till  pröfning 
för   att  utröna,  huru  vida  någon  etiologisk  betydelse  kan  tillkomma 
densamma;  vi  mena  missväxt.     Sådan  har  nu   verkligen  inträffat 
under   många  frossperioder  t.  ex.  åren  1749,  1756,  1757,  1761—64, 
1772,  1775,  1808,  1811,  1812,  1826  och  1831  x).    Men  då  missväxt 
icke    förekommit    under   alla   frossperioder,  icke  heller  i  alla  de  af 
frossan  hemsökta  landsdelarne,  ja,  icke  ens  företrädesvis  i  dem,  utan 
tvärt  om  de  genom  felslagen  skörd  svårast  lidande  provinserna  ofta 
just  varit  de,  som  af  frossan  skonats,  så  kan  ej  heller  någon  egentlig 
orsaklig  betydelse  tillmätas  missväxten.   Att  här  vidlyftigare  omhandla 
denna  fråga  vore  derföre  till  intet  gagnande. 

Om  vi  uu,  sedan  vi  hittills  fästat  oss  vid  längre  tidsperioder, 
nämligen  de  vanligtvis  fleråriga  frossperioderna,  och  dervid  funnit 
'  åtskilligt,  hvarigenom  frossans  uppkomst  befordras,  fortgå  vidare  i 
vår  undersökning  med  att  för  densamma  göra  till  föremål  kortare 
tidsafdelningar  såsom  årstiderna  eller  månaderna  för  frossans  före- 
komst, så  finna  vi,  att  just  den  del  af  året,  hvars  rådande  tempe- 
ratur-, nederbörds-  samt  andra  förhållanden  borde  enligt  det  före- 
gående vara  mest  fördelaktiga  för  denna  sjukdoms  uppträdande  eller 
högsommaren,  har  att  uppvisa  det  minsta  antalet  fall  af  sjukdomen, 
men  att  deremot  frossans  maxima  falla  inom  årstider,  som  sakna  be- 
tingelser, dem  vi  ofvan  funnit  vara  för  frossans  framträdande  erforder- 
liga, nämligen  vår  och  höst.  Men  den  skenbara  motsägelse,  vi  här 
påträffat,  kommer  att  försvinna,  och  vi  vinna  derjemte  en  för  den  föl- 
jande behandlingen  af  vårt  ämne  vigtig  etiologisk  upplysning,  när  vi 
efter  närmare  undersökning  finna,  huru  som  för  frågans  bedömande* 
hänsyn  bör  tagas  icke  till  den  årstid,  då  sjukdomen  uppträdt,  utan 
till  den,  då  den  af  markens  och  tidens  beskaffenhet  beroende  orsaken 
till  frossa  först  måste  hafva  inverkat  på  menniskokroppen.  Och  denna 
årstid  är,  såsom  vi  i  det  följande  komma  att  finna,  ingalunda  den,  då 
sjukdomen  talrikast  förekommer,  utan  efter  all  sannolikhet  i  allmän- 
het just  den,  då  jordvärmen  är  störst,  då  den  sänka  markens  uttork- 


1)  Hellstenius  I.,  Skördarna  i  Sverige  och  deras  verkningar.    Statistisk 
Tidskrift  årg.  1871  sid.  77. 


252 

ning  når  sin  höjd  och  förruttnelsen  af  organiska  ämnen  lifligast  för- 
siggår, eller  med  andra  ord  hög-  och  sensommaren.  Vi  gä  nu 
att  åt  denna  fråga  egna  en  något  utförligare  behandling. 

För  att  med  noggranhet  kunna  utröna,  huru  lång  den  tid  plägar 
vara,  som  förflyter  emellan  sjukdomsorsakens  första  inverkan  på  kropp* 
och  sjelfva  sjukdomens  utbrott,  måste  vi  företrädesvis  begagna  oss  a* 
iakttagelser  gjorda  i  sådana  orter,  der  frossan  icke  är  endemisk.  Frai; 
Dalarne  t.  ex.  —  en  provins,  der  enligt  läkarnes  enstämmiga  vitt- 
nesbörd frossa  aldrig,  utom  vid  alltpånna  epidemier,  förekommer  blaud 
den  hemma  qvarblifvande  befolkningen  —  utvandrar  såsom  bekant 
hvarje  vår  en  stor  myckenhet  folk  för  att  söka  arbetsförtjenst  å  andra 
orter,  derifrån  folket  på  hösten  återkommer  hem.  Just  bland  dessa 
personer,  hvilka  under  sin  bortovaro  uppehållit  sig  i  granskapet  af 
Mälaren,  östersjökusten  o.  s.  v.,  inträffa  efter  hemkomsten  talrika  fall 
af  frossa,  hos  somliga  redan  på  hösten,  men  hos  flertalet  icke  förr  än 
påföljande  vår  med  maximum  i  Maj  månad,  således  lägst  beräknad! 
efter  6  till  8  månader.  Härutinnan  berättar  Wettergren  år  1850 
angående  det  distrikt,  hvarifrån  dylik  utvandring  allra  mest  eger  rum 
nämligen  öfre  Öster-Dalarnes  distrikt,  som  på  den  i  fråga  varande 
tiden  omfattade  bland  andra  Leksands,  Rättviks  och  Mora  socknar: 
"Frossfebrar  förekomma  har  alltid  under  vårtiden,  men  äfven  stunda* 
under  höstmånaderna,  dock  nästan  uteslutande  hos  personer,  som  hes- 
kommit  från  arbete  i  sydligare  provinser.  Genuina  frossor  d.  v.*. 
frossor  hos  dem,  som  aldrig  utvandrat,  äro  så  sällsporda,  att  jag 
under  18  år  ej  funnit  flere  än  3  eller  4  sådana  casus"  (H.  br.).  1 
öfverensstämmelse  härmed  står  följande,  af  Hellström  i  1853  års 
berättelse  från  Nås  lemnade  uppgift:  "alla  de,  som  i  år  haft  sjuk- 
domen, hafva  utan  undantag  varit  på  arbete  utom  länet  synnerligast 
vid  Drottningholm".  Från  Gefle  förmäler  ock  Nordblad  (H.  br.): 
"sjömän,  som  hemkomma  från  varmare  länder,  angripas  vanligen  deo 
följande  sommaren  af  intermittent  feber". 

1  förevarande  hänseende  kunna  ock  från  railitärkoraraenderingarne 
heratas  exempel,  hvilka  äro  desto  mera  upplysande,  som  dagen  för 
det  kommenderade  manskapets  så  väl  bort-  som  hemresa  i  de  flesta 
fall  är  af  officiela  handlingar  känd.  Det  omtalas  nämligen  ofta  i 
läkarnes  embetsberättelser,  huru  som  soldater  eller  båtsmän,  som 
varit  kommenderade  å  orter,  dera  vi  känna  såsom  frossörter,  efter 
hemkomsten  insjuknat  i  frossa,  en  del  redan  på  hösten,  men  allra 
största  delen  först  påföljande  vår, 


253 

I  berättelsen  från  Skiuskatteberg  för  år  1804  omtalar  Ham, 
att  "alla  de  soldater,  som  om  hösten  voro  kommenderade  till  Stock- 
holm, nu  om  våren  blefvo  härstädes  af  frossa  angripne".  Och  från 
mötet  på  Salbohed  samma  år  rapporterar  Zetherman:  "inga  andra 
bekommo  frossor  än  de,  som  året  förut  varit  beordrade  på  arbete  i 
Stockholm,  Drottningholm  och  Svartsjö  och  der  haft  sjukdomen". 

Om  en  afdelning  af  Dalregementet  på  något  öfver  500  man,  som 
år  1839  varit  kommenderad  till  Waxholm  och  Eindön  och  derifrån 
återvändt,  en  del  d.  30  Sept.  och  återstoden  d.  7  Okt.  nämnda  år  l), 
berättar  Wettergren,  att  7/s  a^  dessa  soldater  i  slutet  af  April  och 
under  loppet  af  Maj  följande  är  angrepos  af  frossa,  medan  samtidigt 
de  soldater,  som  icke  tillhört  kommenderingen,  samt  provinsens  öf- 
riga  allmoge,  som  ej  under  året  förut  haft  arbete  ä  andra  orter,  voro 
helt  och  hållet  fredade  för  sjukdomen. 

Enligt  den  vid  Flottans  station  i  Stockholm  förda  orderboken  för 
1839  "voro  andra  Norrlands  första  och  andra  båtsmanskompanier  in- 
mönstrade på  stationen  till  s.  k.  sommartjenst  den  8  April  nämnde 
år,  samt  utmönstrades  derifrån  den  31  Oktober  s.  å.,  då  de  afgingo 
till  sin  hemort"  2).  Bland  dessa  båtsmän,  af  hvilka  dock  somliga  redan 
i  Stockholm  varit  af  frossa  angripne,  inträffade  följande  vår  en  mängd 
sjukdomsfall,  ehuru  båtsmännen  voro  spridda  i  sina  utefter  kusten 
af  Ångermanland  och  Medelpad  här  och  der  belägna  hem  och  frossan 
för  öfrigt  icke  var  å  orten  gängse  (Widlund,  Platzman). 

Af  Helsinge  regemente  var  år  1842  en  afdelning  kommenderad 
på  arbete  vid  Waxholm,  derifrån  de  i  slutet  på  Augusti  eller  i  början 
af  September  återvände  hem.  En  afdelning  af  16Ö  man  anlände  näm- 
ligen till  Gefle  d.  2  Sept,  1842  och  de  andra  (207  man)  den  4  Sept. 
s.  år  3).  I  provincialläkaren  Bisbergs  embetsberättelse  från  Ljusdals 
distrikt  för  det  följande  året  läses  nu  följande:  "Intermittenta  febrar, 
som  i  orten  äro  högst  sällsynta,  voro  på  våren  mycket  allmänna  ibland 
soldater  af  Helsinge  regemente,  hvilka  under  den  föregående  som- 
maren gjort  en  arbetskommendering  vid  Waxholms  fästning  samt  nu 
nästan  mangrant  angrepos  af  annandagsfrossa  (som  dock  lått  häfdes 
genom  bruket  af  kina)". 

År  1848  var  med  anledning  af  det  danska  kriget  Westgöta  re- 
gemente kommenderadt  till  Fyen,  derifrån  det  återvände  till  hembyg- 


1)  Enligt  uppgift  från  Landtförsvars-departementet. 

2)  Benäget  meddeladt  af  Kommendör-Kapten  C.  G.  Lindmark. 

3)  Benäget  meddeladt   ur  Landtförsvars-departementets  arkiv  af  Kapten 
R.  Berg. 


254 

den  d.  23  och  24  Sept.  8.  å.  Påföljande  år  insjuknade  ett  stort  anta! 
af  soldaterna,  nu  spridda  på  sina  torp  i  Westergötland,  oaktadt  bland 
allmogen  för  öfrigt  i  vissa  trakter  inga  och  i  andra  endast  fä  sjuk- 
domsfall inträffade,  enligt  hvad  de  resp.  orternas  läkare  (Erlands- 
son, Heinrici.  König,  Svedmark  och  Tengstrand)  i  bref  \i 
M.  Hus  s  uppgifvit. 

Från  Wester-Norrlands  lån  voro  båtsmän  år  1854  på  sommar 
tjenstgöring  i  Stockholm.  I  början  af  Oktober  s.  å.  återkommo  dt 
till  hembygden.  Enligt  £.  A.  Hallström  förekommo  nu  den  föl- 
jande våren  (1855)  frossor  i  Hernösands  distrikt,  dock,  hvad  lands- 
bygden beträffar,  nästan  uteslutande  bland  dessa  båtsmän. 

Men  om  således,  enligt  hvad  de  nu  anförda  exemplen  visa,  frosssao 
först  utbryter  en  längre  tid  efter  det  kroppen  anstuckits,  och  om  den 
årstid,   då  detta  plägar  ske,  år  sommaren,  så  böra  också  personer. 
som    äro  å  frossört  boende,   derigenom  kunna  undgå  sjukdomen,  att 
de  under  sommaren  uppehålla  sig  å  annan  ort.    Ett  särdeles  intres- 
sant exempel  i  denna  riktning,  hvilket,  ehuru  på  ett  mot   de  före- 
gående omvändt  sätt,  stöder  vårt  påstående,  är  af  L.  A.  Boström 
meddeladt.     Under  den  tid,  då  Christianstad  ännu  var  omgifvet  af 
löpgrafvar,  som  innehöllo  ett  stilla  stående,  dåligt  vatten,  grasserade 
frossan  ofta  i  staden  och  särskildt  ganska  svårtår  1848  inom  Wend# 
artilleri-regemente,  som  var  förlagdt  i  tvenne  i  närheten  af  löpgff/- 
varne  belägna  kaserner.    Nu  voro  under  sommaren  berörda  år  omkri^ 
400  man  af  regementet  borta  på  kommendering  i  Landskrona,  hvari- 
från    en   del   återkom   till   Christianstad    den   27  Aug.  och  den  öf- 
riga   delen   af  manskapet   i   första   dagarne    af  Sept.    samma  år1). 
Följande    vår   (år    1849)   utbröt    enligt   Boströms   uppgift  frossan 
å  nyo  i  Christianstad,  och  der  vid  inträffade  det  egna  förhållande,  att 
det  manskap,  som   förra  sommaren  vistats  i  Landskrona,  icke  sjtik- 
nade,  under  det  att  den  del  af  regementet,  som  vistats  hemma,  ganska 
allmänt  angreps.     Tiden,  då  dessa  soldater  blifvit  af  sjukdomsorsaken 
afficerade,    måste    således   hafva   infallit,   medan    kommenderingen  i 
Landskrona  varade,  eller  åt  minstone  7—9  månader  före  tidpunkten 
för  omförmälda  vårepidemi. 

Detta  sista  exempel,  jemfördt  med  de  föregående,  lägger  således 
å  daga,  att  vårfrossorna  åfven  å  frossört  föregås  af  en  inkubation, 
hvars  varaktighet  på  det  hela  taget  är  ungefår  lika  lång  som  vid  de 
fall,  då  denna  process  till  följd  af  de  anstuckna  personernas  förflytt- 


1)  Landskrona  Tidning  för  1848  N:o  70. 


255 

ning  förlupit  å  frossfri  ort.    En  häntydning  härom   ligger  för  öfrigt 
äfven  i  det  förhållande,  att  frossornas  maximum  alltid  så  vål  i  frossört 
som  i  frossfri  ort,  så  väl  i  hufvudepidemien  å  frossörten  som  i  den  till 
frossfri    ort    öfverflyttade  filialepidemien,  plägar  falla  på  samma  tid 
nämligen  slutet  af  April  eller  början  af  Maj  månad.     Såsom  allmän 
regel   måste  vi   således,  hvad  de  fall  af  frossa  vidkommer,  som  in- 
träffa under  våren  (Mars — Maj),  med  stöd  af  de  ofvan  anförda  tvegge- 
handa  iakttagelserna  antaga,  att  en  tidrymd  af,  lägst  beräknadt,  7—9 
månader  hos  oss  förgår,  från  det  sjukdomen  ådragits,  tills  den  utbryter, 
ehvad    de   å  frossört  anstuckna  personerna  der  förblifvit  eller  icke, 
samt  att  sommaren  är  den  årstid,  då  sjukdomsorsakens  första  inverkan 
på  kroppen  plägar  ega  rum. 

Några  af  de  nyss  lemnade  exemplen  gifva  dessutom  vid  handen, 
att  också  de  fall  af  frossa,  som  inträffa  under  hösten  och  vintern, 
förskrifva  sin  uppkomst  från  samma  tid,  som  vårfrossorna  d.  v.  s. 
sommaren.  Ännu  tydligare  ådagalägges  denna  sak  af  följande  exem- 
pel. Vid  Hjelmare  kanal  utförde  en  afdelning  af  Westgöta  regemente 
under  1836  års  sommar  ett  gräfningsarbete,  hvilket  enligt  Sand- 
in ark  medförde  stor  sjuklighet  af  frossa  bland  manskapet  dels  under 
sjelfva  kommenderingen  dels  efter  hemkomsten  derifrån.  Af  750  man 
hade  intill  d.  12  Dec.  till  sammans  115  blifvit  anmälda  som  sjuka  af 
intermittenta  febrar1).  Enligt  Ed  gren  och  Heinrici  fick  likaså 
det  manskap  af  Skaraborgs  regemente,  hvilket  sommaren  1831  varit 
under  en  arbetskommendering  vid  Göta  kanal  sysselsatt  med  upp- 
gräfvande  af  en  sumpig  äng  mellan  Söderköping  och  Mem,  efter  hem- 
komsten derifrån  under  hösten  och,  såsom  det  vill  synas,  äfven  under 
vintern  och  våren  frossan  (H.  br.).  Sommaren  1828  var  en  afdelning 
af  Helsinge  regemente  kommenderad  pä  arbete  vid  Wäddö  kanal. 
I  Februari  månad  året  derpå  blefvo  frossor  gängse  ibland  soldaterna 
hemma  i  deras  bygd.  Några  af  dem  hade  redan  under  kommende- 
ringen haft  frossa,  andra  åter  hade  fått  den  under  hösten,  några  slut- 
ligen fingo  den  nu  i  Febr.  för  första  gången,  under  det  att  åtskilliga 
andra  samtidigt  fingo  recidiv  (Nordblad). 

Hår  framställer  sig  då  den  frågan,  hvari  skälet  egentligen  kan 
ligga  dertill,  att,  ehuru  den  frossa  framkallande  orsakens  första  inverkan 
på  kroppen  för  samtliga  fallen  är  att  hänföra  till  en  viss  kortare  del  af 
året  (Juli,  Aug.,  kanske  äfven  Sept),  sjelfva  utbrottet  af  sjukdomen 
det  oaktadt  inträder  på  så  olika  tider  och  i  flertalet  fall  till  och  med 


1)  Sv.  Läkare-Sällskapets  Handlingar  8.  XII.     Sthm.  1833  sid.  180. 

27 


256 

först  efter  en  så  lång  inkubation,  som 
denna  fråga  endast  i  sammanhang  m< 
förklaring  kan  besvaras,  kunna  vi  ick 
längre  ned  återkomma  till  den  samma 

Betydelsen  af  det  ofvan  framstäldf 
att  frossans  orsak  lång  tid  före  sjuke 
varo  i  kroppqa,  är  emellertid  ganska 

känna  det  samma,  upplösa  sig  de  motsägelser,  som  en  mänga  nit  Hö- 
rande fakta  eljes  måste  synas  oss  innehålla,  vare  sig  vi  betrakta  åt 
inom  vårt  eget  land  gjorda  iakttagelserna  för  sig  eller  vi  med  dem 
jemföra  andra  i  sydligare  länder  iakttagna  förhållanden. 

Sitt  förnämsta  tillhåll  har  frossan  i  de  varma  länderna.  Årstiden 
för  hennes  uppträdande  i  södra  Europa  är  högsommaren.  Och  äfveo 
hos  oss  år  det  endast  efter  mycket  varma  somrar,  som  hon  uppträder 
såsom  allmän  epidemi.  Detta  oaktadt  infaller  hennes  största  freqvens 
i  vårt  land  under  en  så  kall  årstid,  som  våren  här  plägar  vara.  Ja, 
i  ett  så  strängt  klimat  som  Norrbottens  har  hon  till  och  med  kunnat 
till  vintern  förlägga  sitt  epidemiska  utbrott  *). 

Dessa  förhållanden  så  väl  som  ock  samtliga  öfriga  etiologi 
fakta,  hvilka  i  det  föregående  varit  föremål  för  vår  undersöka 
(frossörternas  beskaffenhet,  frossperiodernas  .egendomligheter,  jemfoi 
med  årstidernas  för  frossans  uppträdande)  blifva  sålunda  genom  w 
dagande  deraf,  att  inkubationen  i  våra  nordliga  trakter  i  flertalet  1 
varar  en  mycket  lång  tid,  samt  att  i  sjelfva  verket  tiden  för  sji 
domens  ådragande  äfven  hos  oss  är  sommaren,  på  ett  enkelt  s 
såsom  sins  emellan  fullt  överensstämmande  förklarade. 

Sedan  vi  nu  egnat  vår  uppmärksamhet  åt  hvad  som  kan  sä£ 
utmärka  så  väl  de  orter,  som  ock  de  tider,  på  hvilka  frossan  pläg 
uppträda,  tillkommer  oss  att  jemväl  pröfva,  huru  vida  ytterligare 
några  upplysningar  kunna  vinnas  genom  aktgifvande  på  de  folk- 
klasser, inom  hvilka  hon  företrädesvis  iakttages.  Denna  del  af  vårt 
ämne  kunna  vi  emellertid  affårda  ganska  hastigt.  Skälet  till  de  i 
första  kapitlet  (sid.  179 — 188)  funna  hit  hörande  egenheter  ligger 
nämligen  efter  den  föregående  utredningen  för  öppen  dag.  Det  må 
derföre  här  göra  till  fylles  att  erinra  derom,  att  personer  af  de  yrken, 
hvilka  mest  erfordra  vistelse  å  mark  af  ofvan  påpekad  beskaffenhet, 
äfvensom  de  åldrar  och  det  kön,  som  å  landsbygden  2)  företrädesvis  äro 

1)  Se  ofvan  sid.  165  om  frossans  grasserande  i  Piteåtrakten  vintern  1859. 

2)  I  Stockholm  eger,  såsom   sid.  182  och  183  är  angifvet  och  förklaradt, 
ett  särskildt  förhållande  rum. 


257 

med  sådana  yrkesarbeten  sysselsatta,  också  oftast  angripas  af  frossa. 
Vi  hafva  nämligen  förut  inheratat,  att  arbetsfolk  på  landet,  jernvägs- 
arbetare,  kanalgräfvare,  fiskare  ra.  fl.  mer  än  andra  insjukna,  medel- 
åldern oftare  än  de  andra  åldersklasserna,  samt  (på  landet)  män  of- 
tare än  qvinnor. 

Vi  tillägga  blott  en  'anmärkning  derom,  att  den  observation,  som 
af  flere  läkare  (t.  ex.  Linder  1717,  Hanström  1827  och  1829, 
Wieslander  1832,  Carlson  H.  br.  1850)  framstälts,  det  frossan 
mest  förekommer  hos  personer,  som  ofta  förtära  fisk,  äfven  låter  ur  det 
föregående  enkelt  förklara  sig,  utan  att  man  derför  behöfver  tiller- 
känna fisken  någon  särskild  betydelse  för  frossans  uppkomst. 

Det  återstår  oss  ännu  en  hit  hörande  egendomlighet  af  en  viss 
etiologisk  betydelse  att  fästa  uppmärksamheten  vid,  nämligen  den  att, 
såsom  nedan  stående  notiser  betyga,  till  en  frossört  ny-inflyttade 
således  vid  dess  sjuklighetsinflytanden  ovana  personer  lättare  än  ortens 
egna  inbyggare  ådraga  sig  sjukdomen,  hvilken  ock  gerna  hos  dem 
antager  en  svårare  och  mera  envis  beskaffenhet. 

Bedan  Bäck  berättar  om  frossfebrarne  på  Svartsjölandet,  att  "de 
allra  mest  sjukna,  som  komma  från  andra  orter,  ovana  vid  denna 
tjocka  luften''1).  Och  Hedin  faller  vid  tal  om  frossjukligheten  på 
Drottningholm  följande  yttrande:  "man  tror  i  allmänhet,  att  dalkarlar 
äro  ett  härdigt  folk;  jag  har  aldrig  sett  några  mindre  uthärda  en 
sjukdom  och  snarare  insjukna"  2).  På  ett  annat  ställe  utlåter  han  sig 
såsom  följer:  "efter  mera  odling  äro  åt  minstone  Drottningholm  och 
Lofön  nu  till  större  delen  befriade  från  dessa  sjukdomar,  fastän  det 
ännu  händer  att  de,  som  från  fasta  landet  öfverflytta  till  Svartsjö 
län,  sällan  undgå  frossfebrar"  3).  Hos  Eosenstein  finner  man  ock 
iakttagelser  i  denna  sak.  "N$r  norrländingar  få  frossa  hos  oss", 
skrifver  han  från  Upsala,  "är  den  alltid  ganska  envis.  Likaså  är  den 
för  utländingen,  som  flyttar  hit" 4).  Om  Hesslö  vid  norra  Mälare- 
stranden  inom  Westerås  distrikt  meddelar  Altin  härutinnan:  "alltid 
har  på  Hesslö  anmärkts,  att  af  arbetspersonalen,  som  ditflyttat  längre 


1)  Bäck  A.,  Tal  om  farsoter,  som  mest  härja  ibland  rikets  allmoge. 
Sthm.  1765  sid.  22, 

2)  Hedin  S.,  Några  praktiska  undersökningar  i  Läkarevetenskapen, 
gjorda  vid  Drottningholm  sedan  år  1781.  Läk.  o.  Naturf.  B.  VIII.  Sthm. 
1787  sid.  173. 

3)  Hedin  S.,  Upplysningar  om  epidemiske  och  särdeles  de  pestilentia- 
liske  Febrarne,  Tet.  Handl.  VII.     Sthm.  1806  sid.  65. 

4;  Rosén  v.  BosensteinN.,  Hus-  och Rese-Apothek.    Sthm.  1 765  sid.  43. 


258 

inifrån  landet  eller  från  icke-frossort,  de  flesta  efter  en  tid  fat: 
frossan"  (H.  br,);  och  rörande  Westerås  stad:  "af  inflyttade  till  stadei 
fä  vanligen  ganska  många  frossan  och  kunna  ofta  endast  genom  af- 
flyttning  åter  blifva  den  qvitt"  *).  Från  Enköpings  distrikt  åter  in- 
berättar  Stiegler:  "personer,  som  eljes  varit  främmande  för  orta 
och  ånnu  icke  acklimatiserade,  såsom  inflyttade  småländingar,  syn. 
bafva  lidit  mest  af  sjukdomen9  (årsberätt.  f.  1853).  Enahanda  iakt- 
tagelser har  ock  Ekman  gjort  å  frossörterna  i  Kalmar  län.  "D» 
någon  kommer  till  Björnö  eller  Ståflö  från  längre  håll,  blir  han  van- 
ligen angripen  af  frossa  och  stundom  ej  frisk,  förr  än  han  begifrer 
sig  till  annan  ort"  (äreb.  f.  1853). 

Härmed   öfverensstämma   ock   åtskilliga   i   det  föregående  (sid. 
252—253)  åberopade  uppgifter,  som  vittna  om  en  oerhördt  stor  fre- 
qvens  af  frossa  bland  de  soldater  frän  icke-frossort,  som  under  kom- 
raendering   uppehållit  sig  i  frossört,    hvilken  sjukfreqvens   ofta  vida 
öfvergår  freqvensen  bland  det  frossörten  sjelf  tillhörande  manskapet. 
Vi   erinra   här  exempelvis   blott  om  Wettergrens  uppgift,  att  år 
1840  t/z.åelar  af  det  manskap,  som  året  förut  varit  kommenderadt  till 
Waxholm   och   Rindön,   insjuknade   i   frossa;  samt  om  Risbergs  i 
hans  berättelse  för  1843  förekommande  uppgift,  att  de  från  de  nys? 
nämnda  orterna  hemkomna  soldaterna  af  Helsinge  regemente  näst** 
mangrant  angrepos;  slutligen  om  Hams  berättelse,,  att  alla  de  *</'- 
dater,   som   hösten   förut   varit  kommenderade  till  Stockholm,  \m 
1805  blefvo  af  frossa  angripna. 

Men  om  nu  än  således  de  personer,  som  icke  ännu  äro  vanda 
vid  en  viss  frossörts  egendomliga  sjuklighets-inflytelser  d.  v.  s.  icke 
för  den  samma  acklimaterade,  lättare  angripas  af  frossa  derstädes  äo 
ortens  egna  inbyggare,  så  gäller  detta  naturligtvis  endast,  för  så 
vidt  dessa  personer  uppehållit  sig  å  frossörten  längre  eller  kortare 
del  af  den  årstid,  då  det  vid  lokalen  bundna,  frossa  förorsakande  in- 
flytandet utgår  från  marken  och  påverkar  kroppen.  Alldeles  motsatt 
blir  naturligtvis  förhållandet,  om  de  inflyttande  ankomma  efter  denna 
tid.  De  befinnas  nämligen  i  sådant  fall  under  den  näst  infallande 
våren,  då,  såsom  vi  sett,  frossfreqvensens  maximum  plägar  inträffa, 
vara  i  olikhet  med  ortens  egna  invånare  fullkomligt  skyddade  för 
frossa.  Det  mest  slående  exempel  härpå,  som  vi  känna,  är  den  sid. 
246  här  ofvan  anförda,  af  Boström  i  Christianstad  gjorda  iaktta- 
gelsen.    Och  häri  torde  äfven  det  å  vissa  svårare  sydeuropeiska  raa- 


1)  Suodh.  Colleg.  Ber.  f.  1851  sid.  68. 


259 

laria-orter  t.  ex.  i  Kora  iakttagna  förhållandet,  det  inflyttade  främlingar 
ofta  under  första  vintern  och  våren  gå  fria  för  malariafebern,  finna 
sin   förklaring. 

Ehuru  vi  under  vår  hittills  gjorda  undersökning  lärt  känna  åt- 
skilliga förutsättningar  för  frossans  allmännare  uppträdande,  så  kunna 
dessa,  så  vigtiga  de  än  äro,  likväl  endast  anses  såsom  bidragande 
etiologiska  moment,  ty  samtliga  dessa  förutsättningar,  äfven  om  de 
på  en  gång  förefinnas,  räcka  dock  ej  till,  att  förorsaka  frossa. 

Mångenstädes  äfven  i  vårt  lands  sydliga  provinser  gifves  det  mark, 
som  är  porös,  vattensjuk  och  myllrik,  och  som  till  följd  af  sommar- 
värmen till  större  eller  mindre  del  upptorkar,  men  som  det  oaktadt 
icke  är  utmärkt  för  frossa.  Exempelvis  vilja  vi  hänvisa  på  de  sänka 
omgifningarne  af  sjön  Tåkern  i  Östergötland,  Temnaren  i  Upland 
samt  Hjelmaren  i  Södermanland  och  Nerike  m.  fl.  ex.  Vi  erinra  ock 
om  staden  Jönköping,  hvilken,  ehuru  under  förra  seklet  svårt  hemsökt, 
under  innevarande  århundrades  frossperioder  nästan  intet  lidit  af  fros- 
san, så  sankt  och  sumpigt  dess  läge  än  är.  Härom  meddelar  Sköld- 
berg (H.  br.):  "Om  sumpluft  ensamt  verkade,  skulle  väl  Jönköping 
sällan  vara  fri.  Staden  ligger  på  en  sandbank  mellan  sjöarne  Wettern 
och  Munksjön,  och  är  till  en  del  pålad  i  ett  kärr,  förenande  Munk- 
sjön och  Rocksjön.  Dessa  sist  nämnda  sjöar  äro  sumpiga  med  gytjig 
botten  samt  låga  och  sumpiga  stränder"* 

År  med  riklig  nederbörd  hafva  inträffat  och  efterföljts  af  år  med 
heta  somrar,  utan  att  derför  någon  frossepidemi  instält  sig.  Såsom 
exempel  åberopa  vi  regnåret  1866  och  det  för  torr  sommar  utmärkta 
året  1868  (Jfr.  tabellen  sid.  244). 

Utdikningar  af  träsk  och  uttappningar  af  sjöar  hafva  otaliga 
gånger  utförts  utan  att  hafva  medfört  sjukdomsfall  af  frossa.  Och 
såsom  exempel  derpå  kan  lämpligen  förhållandet  med  den  stora,  flata 
sjön  Tåkern  i  Östergötland  framställas,  hvilken  på  1840-talet  uttap- 
pades,  hvarefter  nyodlingar  i  stor  skala  verkstäldes,  men  enligt  Åman 
(H.  br.)  utan  att  någon  större  sjuklighet  i  kringliggande  trakt  för- 
spordes. Det  visar  sig  också  i  sjelfva  verket,  att,  endast  då  dylika 
företag  utförts  i  frosstrakter,  frossjuklighet  deraf  förorsakats,  att  der- 
emot  frossa  aldrig  uppträdt  blott  såsom  en  följd  af  sjösänkningar, 
utdikningar  eller  nyodlingar. 

Sensommaren  företer  hos  oss  ofta  i  hög  grad  de  egendomlig- 
heter, hvilka  vi  veta  vara  för  frossans  uppkomst  gynsamma,  och 
likväl  uteblifver  sjukdomen  så  väl  påföljande  höst  som  vår. 


260 

Ibland  har  ock  en  frossepidemi  tagit  sin  början  före  inträdandet 
af  de  för  den  samma  gynsamroa  väderleksförhållandena,  hvilka  sålede> 
endast  befordrat  epidemiens  tillväxt  och  utbredning,  men  omöjligen 
kunnat  gifva  första  upphofvet  till  den  samma.  Så  var  t.  ex.  händelsen 
åren  1819,  1846  och  1852.  Och  åfven  då  allmän  frossepidemi  öf- 
vergår  landet,  så  uppträder  den  dock  icke  på  en  gång  å  alla  d* 
orter,  der  enahanda  gynnande  väderleksförhållanden  förefunnits,  utan 
utbreder  sig  farsoten,  efter  hvad  i  kap.  I  visadt  är,  endast  småningom 
från  det  ena  området  till  det  andra. 

Till  nyss  nämnda  egendomligheter  i  frossans  förekomst  och  sär- 
skildt  till  hennes  successiva  uppträdande  å  olika  orter  —  en  hittills 
för  litet  påaktad  omständighet  —  måste  sålunda  sökas  en  särskild  för- 
klaring.   Redan  anförda  förhållanden  bäntyda  emellertid  derpå,  att  det, 
som  skall  gifva  oss  denna  förklaring,  icke  kan  vara  ett  eller  flera  nya 
kausalmoment,  utan  måste  utgöra  just  sjukdomens  egentliga  hufVudorsak 
eller  conditio  sine  qua  non.    Ty  ej  mindre  det  successiva  i  frossan* 
uppträdande   (frossfarsotens    vandringar),   som  icke  kan  förklaras  ur 
hittills  funna  egenskaper  hos  mark  och  luft  (viss  jordmån,  viss  väderlek) 
än   ock  längden  af  den  tid,  som,  efter  hvad  ofvan  blifvit  uppvisadt, 
plågar  förflyta  från  infektionens  början  till  sjukdomens  utbrott,  —  hvilken 
längvarighet  hos   inkubationen   icke    låter   förklara   sig  under  ån- 
gande af  någon  blott  fysikalisk  inverkan  på  kroppen  (förkylning  Ar 
något  dylikt)  såsom  sjukdomens  egentliga  orsak  —  hånvisa  på  ett  sä- 
skildt,  flyttbart,   materielt  ämne.     Inom  vetenskapen  är  man  ock\ 
allmänhet  ense  om  tillvaron  af  ett  sådant  malaria-ämne  ("aiiasma"). 
Våra  undersökningar   angående   frossans   epidemiska   och    endemiska 
uppträdande    ådagalägga    emellertid,    att  det  i  fråga  varande  ämnet 
icke  blott  förflyttas  från  ort  till  ort,  utan  åfven  å  de  särskilda  or- 
terna mångfaldigar  sig.     Så  snart  nämligen  ämnet  en  gång  inkommit 
å  en  ort  och  der  fått  fäste,  så  kan  det  samma,  efter  hvad  vi  i  det  före- 
gående sett,  under  flera  år,  ja,  decennier  eller  sekler  derstädes  bibe- 
hålla sig,  ständigt  förorsakande  nya  fall  af  frossa,  hvilka  inträffa  i 
stort  antal   i   synnerhet   under  sådana  år,   då  väderleken  och  öfriga 
naturförhållanden  varit  företrädesvis  gynnande  för  framalstrande  och 
utveckling  af  lägre  organiska  varelser  af  hvarjehanda  slag.    Men  då 
endast  organiska  varelser  kunna  mångfaldiga  sig,  följer  ock  att  vårt 
i    fråga   varande   materiela   ämne  måste  vara  af  organisk  natur. 
Väl    har    man    oaktadt    allt    bemödande   ej    ännu  lyckats  upptäcka 
och   studera   den   organism  på  hvars  tillvaro  vi  här  fästa  uppmärk- 
samheten, hvilket  åter  tydligen  måste  härröra  deraf,  att  den  samma 


261 

tillhörer  den  mikroskopiska  verlden,  för  hvars  utforskande  så  många 
hinder  ställa  sig  i  vågen.  Naturligtvis  är  det  på  närvarande  stånd- 
punkt icke  heller  möjligt  att  positivt  afgöra,  om  den  i  fråga  varande 
mikro-organismen  tillhörer  växt-  eller  djurriket.  Dock  enär  den  samma 
hufvudsakligen  —  hvad  som  i  det  följande  skall  tydligt  framträda  — 
företer  analogier  med  kända  arter  inom  det  lägre  växtriket,  tveka  vi 
ej  att  derutur  hemta  den  benämning,  hvarmed  vi  under  framställ- 
ningens fortgång  beteckna  i  fråga  varande,  ännu  obekanta  organism, 
den  vi  vilja  kalla  malaria-mikrofyt. 


Då  ett  nytt  sätt  att  skärskåda  redan  kända  fakta  inom  ett  ännu 
dunkelt  vetenskapligt  område  kan  komma  forskningen  att  beträda 
den  stig,  der  fyndet,  som  skall  sprida  ljus  öfver  kunskapsfältet,  ändt- 
ligen  kanske  med  oväntad  lätthet  göres,  så  må  det  vara  oss  tillåtet 
att  hår  göra  en  sammanställning,  så  fragmentarisk  den  än  måste 
blifva,  ur  naturhistorisk  synpunkt,  af  hvad  vi  kunna  sluta  oss  till 
angående  den  organism,  för  hvilken  vi  nu  valt  oss  en  benämning. 

I  sådant  ändamål  anse  vi  oss,  oaktadt  vi  för  malaria-mikro- 
fytens  naturalhistoria  icke  hafva  andra  källor  än  iakttagelserna  öfver 
frossjukdomen,  dess  uppkomst-  och  spridningssätt,  böra  meddela  åt- 
skilliga från  dessa  iakttagelser  hemtade  slutsatser .  angående  mikro- 
fytens  växtställen  och  förekomsttider,  åfvensom  vilkoren  för 
dess  utveckling  och  trefnad  samt  egendomlighe terna  i  dess  till- 
varelsesätt i  öfrigt  (parasitlif,  vandringar  m.  m.),  hvarjemte  vi 
skola  beröra  frågan,  huru  vida  mikrofyten  (i  tillståndet  af  full  ut- 
bildning) frambringar  eller  består  af  något  egendomligt  kemiskt  ämne 
hvaraf  åter  dess  patologiska  verkningar  kunna  bero.  Att  vi 
i  det  följande  icke  kunna  behandla  dessa  frågor  i  den  anförda  ord- 
ningen, eller  noga  skilda  från  hvar  andra  följer  af  våra  iakttagelsers 
beskaffenhet  och  af  behofvet  af  åskådlighet  i  framställningen.  Och  att 
denna  sist  nämnda  allt  igenom  måste  få  en  hypotetisk  prägel,  ehuru 
de  sakförhållanden,  för  hvilka  vi  här  söka  oss  en  gemensam  förklaring, 
åro  fullt  konstaterade,  följer  af  sjelfva  den  synpunkts  beskaffenhet, 
som  vi  funnit  oss  af  antydda  skäl  föranlåtne  att  för  den  samma  välja. 

Hvad  malaria-mikrofytens  växtställen  och  årstiden  för  dess 
vegeterande  vidkommer,  är  att  märka  det  vi  icke  från  frossjuk- 
domens  förekomst  kunna  obetingadt  sluta  dertill,  att  mikrofyten,  åt 
minstone  utom  menniskokroppen,  förefinnes  å  samma  tid  och  ort  som 


262 

sjukdomen   sjelf.     Yi   erinra  härvid   om   inkubatioustiden    eller  den 
tidrymd,   som  befinner  sig,    till  baka  räknadt,  emellan  den    tid,  da 
sjukdomen   utbryter  och  den,  då  sjukdomsorsaken  först  inverkat  pa 
kroppen,  hvilket,  såsom  vi  ofvan  funnit,  hos  oss  vanligen  sker  under 
sommaren.     Denna  årstid  (företrädesvis  Juli  och  Augusti    månader 
är  således  att  betrakta  såsom   tiden  för  mikrofytens  allmännaste  fö- 
rekomst.    Och   då   vi  likaledes  i  det  föregående  funnit,    huru    soro 
personer,  efter  att  hafva  för  längre  tid  till  baka  vistats  å  orter,  der 
epidemi   varit  gängse,   men  derifrån  afflyttat,    sedermera  å    frossfria 
orter  insjuknat,  kunna  vi  ju  af  nämnda  förhållande,  som  i  synnerhet 
blifver  kraftigt  bevisande  genom  fall,  der  en  större  mängd  folk  på  en 
gång  varit  att  iakttaga,  sluta  att  frossmikrofytens  förekomst,  också  hvad 
orten  angår,  icke  alltid  sammanfaller  med  frossjukdomens  utbredning. 
Exempelvis  påminna  vi  om  epidemien  1839—40,  då  frossan  uppträdde 
i  talrika  fall  i  mellersta  delen  af  landet,  nämligen  i  Upland  och  Sö- 
dermanland   äfvensom  efteråt  i  Westmanland,  Gestrikland  och   Hel- 
singla nd,  men  i  sist  nämnda  provinser  blott  ibland  krigsmanskap,  som 
återvändt  från  tjenstgöring  inom  de  båda  först  nämnda  provinserna. 
Åtskilliga  andra  exempel  på,  huruledes  frossepidemien  kunnat  uppträda 
i  vida  större  utbredning  än  den,  mikrofyten  haft  i  fria  naturen,  äro 
sid.  252 — 253  här  ofvan  leronade.     Frossans  endemiska  område  sam- 
manfaller deremot  naturligtvis  med  området  för  mikrofytens  förekomst 
i  naturen  utom  menniskokroppen.    Vår  sid.  139  åberopade  karta  pU 
skulle  derföre  med  skäl  äfven  kunna  bära  öf ver  skriften :  malariam- 
krofytens  geografiska  utbredning  i  Sverige.    1  norr  går  den  således 
till  63:dje  breddgraden   inom   Ångermanland,  en  trakt   som   äfven  i 
öfrigt   är   känd  såsom  en  vigtig  växtgeografisk  gräns  l).    Man  finner 
vidare  att  mikrofytens  våxtorter  hos  oss  utgöras  af  vissa  sänka,  ofta 
uttorkande  omgifningar  af  de  stora  sjöarne  och  ännu  mer  af  elf-  och 
åmynningarne,    äfvensom  att  allt  hvad  vi   i  det  föregående  anmärkt 
i  afseende  på  de  för  frossan  gynnande  egendoraligheterna  hos  marken 
och   väderleken,    också   eger   tillämpning   på   sjelfva  frossraikrofyten. 
Denna  förekommer  således  å  lucker  jordmån  uti  eller  invid  sött  eller 
svagt  salthaltigt  vatten  och  fordrar  såsom  vilkor  för  sin  utveck- 
ling först  stor  fuktighet  och  sedan  ihållande  torka. 

Här  kunna  vi  icke  underlåta  att  fästa  uppmärksamheten  på  den 
träffande  likhet,  som  i  nyss  nämnda  hänseende  förefinnes  emellan  mi- 


lj Vid  den  derstädes  under  angifna  breddgrad  belägna  Skulskogen  upp- 
höra linden,  lönnen,  klibbalen,  hasseln  m.  fl.  Se  G.  Wahl  enb  er  g,  Flora  Svecica 
I  Upsal.  1831  p.  33.  .-' vV,   '. 


v,  ~\t ., 


263 

k r of y ten  och  en  mängd  kända  växtarter,  hvilka  visa  samma  på  en  gång 
noggranhet  och  tillika  skenbara  nyckfullhet  i  val  af  växtort.  Särskildt 
erinra  vi  om  analogien  med  söttVattensalgerna,  hvilka  trifvas  väl  vid  ku- 
sten af  Östersjön  oaktadt  dess  (dock  ganska  ringa)  salthalt,  deremot  icke 
vid  kusterna  af  Kattegat  och  Skagerack,  uppenbarligen  på  grund  af  deras 
starka  sälta,  och  hvilka,  så  vattenväxter  de  äro,  dock  för  sin  utveckling 
fordra,  att  sporerna  någon  längre  tid  blifva  utsatta  för  stark  torka. 

Företaga  vi  oss  nu  att  undersöka,  huru  vida  äfven  den  mensk- 

liga  kroppen  kan  vara  växtställe  för  malaria-mikrofyten,  så  fästes  vår 

uppmärksamhet  å  nyo  på  omständigheter,  som  sammanhänga  med  in- 

kubationen.     Yi  finna  då  särskildt,  att  inkubationens  ofvan  uppvisade 

långvarighet  vid  frossa  saknar  all  analogi  bland  iakttagelserna  Öfver 

de   otaliga  kemiska  gifter,  man  känner,  och  deras  sätt  att  angripa 

kroppen,    hvadan   den  icke  kan  förklaras  annorledes  än  genom  det 

antagande,  att  mikrofyten  (eller  sporerna  till  den  samma),  efter  att 

bafva  inkommit  i  menniskokroppen,  der  behöfver  —  åt  minstone  i  våra 

nordliga  trakter  —  någon  längre  eller  kortare  tid  förblifva,  innan  den 

kan  framkalla  sjukdomen. 

Hvad  som  nu  egentligen  månde  försiggå  med  mikrofyten  under 
den  tid,  som  förflyter  från  den  stund,  då  hon  antagligen  flyttat  in  i 
raenniskans  kropp,  och  till  den,  dä  sjukdomen  utbryter,  deröfver 
kunna  naturligtvis  endast  helt  och  hållet  hypotetiska  förklaringar  upp- 
ställas. Också  skola  vi  här  inskränka  oss  till  den  anmärkningen,  det 
mikrofyten  (eller  dess  sporer)  synes  kunna  under  tvenne  olika  tillstånd 
ega  tillvaro  i  menniskokroppen,  nämligen  dels  i  tillståndet  af  en 
bestämd  utveckling,  som  kräfver  sin  vissa  tid,  dels  i  tillståndet  af 
fullständig  hvila,  hvilken  åter  synes  kunna  fortvara,  snart  sagdt  huru 
länge  som  helst  eller  till  dess  mikrofyten  genom  någon,  den  samma 
utifrån  (vanligtvis  mot  våren)  träffande  impuls  börjar  genomgå  den 
nyss  antydda  utvecklingen. 

Till  detta  antagande  föranledas  vi  genom  betraktande  af  de  tvenne 
hufvudgrupper,  hvari  frossfallen  efter  inkubationens  varaktighet  i  verk- 
ligheten fördela  sig  och  hvilka  fordra  olika  förklaring,  nämligen  den 
af  en  jemförelsevis  kort  inkubationstid  och  den  af  en  mycket  lång 
sådan  karakteriserade  gruppen.  Man  finner  nämligen,  hvad  den  först 
nämnda  ellör  sommar-  och  höstfrossornas  grupp  beträffar,  att  inku- 
bationen  i  de,  dock  jemförelsevis  ganska  få  fall,  då  man  med  nog- 
granhet  kunnat  bestämma  dess  varaktighet,  haft  en  temligen  noga 
afmätt  och  med  tiden  för  recidivens  inträdande  lika  längd  (vanligast 
vid  pass  14  dagar,  men  äfven  6—7  eller  20—21  dagar,  6  veckor 

28 


264 

o.  s.  v.).  Och  häri  ligger  ju  en  antydan  om,  att  verkligen  någon 
viss  process  måtte  under  denna  tid  försiggå  med  mikrofyten.  Hvad 
åter  vidkommer  den  andra  gruppen  af  frossfall  eller  vinter-  ocb  vår- 
frossorna,  så  gifva  oss  enstaka,  så  väl  inom  vårt  eget  land,  som 
utlandet  under  vårmånaderna  förekomna  fall,  vid  hvilka  vi  ovilkorliger 
måste  antaga,  att  mikrofyten  (eller  dess  sporer)  endast  haft  ett  he> 
och  hållet  slumrande  eller  latent  lif  i  kroppen,  anledning  att  miss- 
tänka det  jemväl  i  öfriga,  våren  tijlbörande  frossfall  ett  tillstånd  af 
fullständig  hvila  hos  mikrofyten  föregått.  Sjukdomen  utbröt  nämligen 
i  de  fall,  vi  här  åsyfta,  först  under  andra  eller  tredje  året,  ja,  till  och 
med  ännu  senare  efter  att  personerna  lemnat  de  resp.  frossörterna  och 
begifvit  sig  till,  samt  förblifvit  å  någon  fullkomligt  frossfri  ort  såsom 
hos  oss  Haparanda  (Wretholm)  eller  Östersund  (Afzelius). 

Att  fro8smikrofyten  skulle  kunna,  såsom  nu  framhållits,  en  längre 
tid  förblifva  i  kroppen  med  latent  lif  stode  ju  för  öfrigt  i  fullkomlig 
överensstämmelse  med  den  dvala,  hvari  hela  den  öfriga  växtverlden 
befinner  sig  under  vintern,  tills  den  samma  —  en  del  frön  likväl 
först  efter  åratals  förlopp  —  under  våren  åter  väckes  till  verksamhet 

Huru  det  härmed  än  må  förhålla  sig,  antingen  mikrofyten  under 
större  delen  af  den  inkubationstid,  som  föregår  vårfrossornas  utbrott 
är  helt  och  hållet  slumrande  ocb  först  mot  våren  väckes   till  lifs- 
verksamhet  genom  någon  utifrån  tillkommen  eggelse,  eller  mikro/r- 
tens  utveckling  under  hela  inkubationstiden  oafbrutet  fortskrider,  ä 
hålla  vi  dock  före,  att  orsaken  till  frossfallens  stora  mängd  just  undö 
våren  icke   ensamt  ligger   i  mikrofytens  då  skeende  färdigbildning, 
utan  kanske  äfven  i  en  viss  hos  menniskokroppen  sjelf  då  inträffande 
rubbning,  hvilken  utgör  hvad  man  kallar  tillfällighetsorsaken  till  in- 
sjuknandet.    Och   vi   anse   oss   här  böra  för  fullständighetens  skull 
fästa  uppmärksamheten   äfven  på   denna  sak,  ehuru  den  visserligen 
icke  kan  sägas  röra  malaria-mikrofytens  naturalhistoria. 

Att  någon  till  insjuknandet  bidragande  orsak  af  tillfällig  art  vid 
frossa  lika  väl  som,  ja,  kanske  mer  än  vid  de  flesta  andra  infektions- 
sjukdomar är  med  i  spelet,  betviflas  i  allmänhet  icke.  Oftast  söker 
man  emellertid  denna  tillfälliga  orsak  eller,  rättare  sagdt,  föranledning 
till  sjukdomens  utbrott  uti  förkylning,  hvilken  ock  efter  vårt  för- 
menande vid  en  mängd  fall  af 'frossa  spelar  den  i  fråga  varande  rolen. 
Samma  betydelse  tillmäter  man  ock  ej  sällan  dietfel 1).   Den  rubbning 


1)  En  vanlig  folkföreställning  är  att  förtärande  af  fisk  och  sur  mjölk  föror- 
sakar återfall  af  frossa. 


265 

i    kroppens    befinnande,    hvarpå    man   deremot   synes   lägga   mindre 

vigt,    än  den  förtjenar,  är  acklimatering.    Huru  föranledande  till 

frossa  denna  är  för  nyligen  till  frossört  ankomna  personer,  har  redan 

sid,     257  lagts  å  daga  och  bestyrkes  ytterligare  af  en  mängd  i  de 

varma  ländernas  malaria-orter  gjorda  iakttagelser  *).    Men  äfven  för 

frossörternas  egna  inbyggare  kan  acklimatering  utgöra  en  tillf&llig- 

hetsorsak  till  insjuknandet.     Detta  åter  framgår  deraf,  att  personer 

från    frossört,  som  äfven  under  svår  och  långvarig  frossepidemi  gått 

fria  för  sjukdomen,  efter  ankorasten  till  främmande,  frossfri  ort  ganska 

snart  insjukna2). 

En  acklimatering  kan  väl  nu  menniskan  med  skäl  sägas  vara  un- 
derkastad, icke  blott  då  hon  flyttar  från  en  ort  till  en  annan,  utan 
äfven,  i  synnerhet  i  våra  nordliga  trakter,  då  hon  öfvergår  från  en 
ärstid   till   en   annan.     Det  årstidsskifte,  som   starkast  inverkar  på 
kroppen   är  ju   hos  oss  öfvergången  från  den  kalla  till  den  varma 
årstiden  d.  v.  s.  våren3).     Och  vi  finna  det  ganska  antagligt,  att 
häri  må  ligga  en  bidragande  orsak  till  det  förhållande,  att  organismen 
under  våren  lättare  än  eljes  faller  för  malaria-infektionens  inflytande. 
Svagare   inverkande   är  ju   deremot   öfvergången  från  vår  så  korta 
varma   till   vår   kalla   årstid.     Må  hända  är  dock  vid  somliga  af  de 
höstetid  inträffande  frossfallen  sjelfva  utbrottet  deraf  föranledt. 

I  enlighet  med  det  nu  framstälda  torde  vi  äfven  böra  uppfatta 
det  samtidiga  utbrott  af  en  mängd  frossfall  vid  starka  väderskiften, 
hvilket  åtskilliga  gånger  blifvit  af  våra  läkare  anmärkt  Den  tvära 
öfvergången  från  en  jemn  väderlek,  som  länge  fortvarat,  till  en  helt 
annan  synes  således  kunna  —  äfven  utan  inträffad  "förkylning"  — 
på  samma  sätt  påskynda  eller  framkalla  sjukdomens  utbrott,  som  per- 
sonernas förflyttning  från  ett  klimat  till  ett  annat  eller  från  en  årstid 
till  en  annan4). 

Anledningen  till  inkubationstidens  afslutning  må  nu  vara  hvilken 
som  helst,  det*  parasitlif,  som  mikrofyten  enligt  föregående  framställ- 


1)  I  överensstämmelse  derraed  står  ock  att  nytt  ombyte  af  vistelseort  (från 
frossört  till  frossfri  ort),  således  ny  acklimatering,  kan  utgöra  en  kur  för  frossa. 

2)  SeGriesinger,  Infectionskrankheiten.   Zweite  Aufl.  Erlangen  1864 s.  18. 

3)  Ett  gängse  uttryck  härför  är:  "vårluften  söker". 

4)  På  förvexling  af  sjelfva  hufvudorsaken  till  frossa  med  tillfällighetsorsaken 
till  insjuknandet  deri  bero  många  författares  missuppfattning  af  och  oförmåga  att 
förklara  de  etiologiska  fakta,  de  röra  sig  med,  t.  ex.  Oldhams,  hvilken  i  ett  ej 
länge  sedan  utgifvet,  för  öfrigt  ganska  lärdt  arbete  (What  is  Malaria?  London 
1871)  söker  bevisa,  att  frossan  beror  på  intet  annat  än  förkylning  (!). 


266 

ning   antagligen  förer   i   människokroppen,  synei 
icke  afslutas  med  sjukdomens  utbrott,  utan  kun 
en  eller  annan  form  fortsättas,  efter  hvad  särskil 
genheten  för  återfall  i  frossa  gifver  vid  handen, 
krofyten  (eller  sporerna  af  den  samma)  äfven  kan 
från  den  sjuke  åter  flytta  ut  i  den  omgifvande 
hvars  besvarande   möter   de  största  svårigheter 
tills  vidare  måste  lemnas  derhän,  ty  äfven  om 
krofyten   kan   spridas  medelst  samfärdseln,  är  a 
utrönt,  antingen  mikrofyten  funnits  inom  menniskokroppen   eller  på 
annat  sätt  blifvit  i  pch  med  samfärdseln  kringburen.    Till  samfärd- 
selns möjliga  betydelse  för  malaria-mikrofytens  spridande  återkomma 
vi  för  öfrigt  längre  ned. 

I  och  med  detta  vårt  påpekande  af  malaria-mikrofytens  parasitlit 
vilja  vi  dock  ej  hafva  uttalat  den   åsigt,  att  mikrofytens  närvaro  i 
kroppen  i  ännu  lefvande  tillstånd  vore  för  frossans  uppkomst   ovil- 
korligen  erforderligt.     Fakta  förefinnas  nämligen,  som  synas  lättast 
låta  förklara  sig  under  antagande,  att  hos  mikrofyten,   vare  sig  nu 
under  dess  tillvaro  utom  eller  inom  menniskokroppen  bildade  sig  något 
egendomligt  kemiskt  ämne,  något  gift,  som  i  tillräcklig  dos  krop- 
pen tillfördt  —  likgiltigt  om  mikrofyterna,  hvari  det  bildats  fortlefra  / 
denna  eller  redan  gått  under  —  framkalla  symptomkomplexet  frossa 
Redan  den  omständighet,  att  sjukdomen  under  stundom  (i  de  vana 
länderna)    utbryter   snart   sagdt   ögonblickligt   efter   sjukdomsåranets 
upptagande  i  kroppen  häntyder  ju  på  en  verklig  intoxikation.    Likaså 
synes  tillvaron  af  ett  särskildt  giftämne  ligga  antydd  i,  samt  gifva 
den   enklaste   förklaringen    åt   det   förhållande,    att   frossans   former 
vexla  efter  beskaffenheten  af  den  lokal,  der  sjukdomen  eller,  hvilket 
här  är  liktydigt,  mikrofyten  fått  sitt  ursprung.  Äfven  inom  vårt  land 
blifva,    såsom   vi  sid.  206—214  sett,  frossans  former  å  olika  orter 
ganska  olika,  i  det  att  å  en  del  orter  förekomma  remittent  och  qvartan 
å  andra  orter  deremot  nästan  uteslutande  tertian,  inom  andra  områden 
åter  maskerade  frossor  o.  s.  v.     Om  vi  nu  till  förklaring  häraf  finge 
antaga,  att  vissa  olikheter  hos  mikrofyten  sjelf  eller,  om  man  så  vill, 
olika  varieteter  af  den  samma  uppkomme  .till  följd  af  dess  växande 
under  olika  yttre  vilkor,   huru  stor  likhet  företedde  ej  detta  med  det 
förhållande,  som  iakttages  hos  vissa  giftplantor  såsom  Aconittm  Na- 
pelluSy  Digitalis  purpurea  m.  fl.,  hvilka,  då  de  få  i  naturen  upp- 
söka sina  säregna  växts  tallen,  färdigbilda  ett  intensivt  gift  i  större 
qvantitet  och  derföre  lemna  en  häftigt  verkande  drogue,  odlade  der- 
emot en   drogue  med  ringa  giftämne  och  mycket  svag  verkan,  eller, 


267 

för  att  anföra  ett  annat  exempel,  förhållandet  med  vissa  kinaträd, 
som,  öfverflyttade  från  Södra  Amerika  till  Ost-Indien  eller  Java, 
lemna  en  bark  med  något  olika  kemisk  beskaffenhet  och  derföre 
modifierade  farmakodynamiska  egenskaper  mot  de,  som  utmärka  dro- 
guen  från  hemlandet. 

Ryggar  man  till  baka  för  att  antaga  det  en  mikroskopisk  och 
må  hända  encellig  organism  kan  i  sig  producera  ett  gift,  så  behöfver 
man  ju  blott  erinra  dig,  att  öfver  hufvud  taget  alla  organiska  såväl 
gifter  som  andra  egendomliga  kemiska  ämnen  i  sjelfva  verket  äro 
produkter  af  mikroskopiska  celler,  hvilka  i  sista  stadiet  af  sin  ut- 
veckling förvärfvat  förmågan  att  bilda  det  för  dem  egendomliga  ämnet. 
Skilnaden  vore  således  här  den,  att  dessa  celler  bilda  sitt  giftämne  under 
fortvaron  af  sitt  lif  inom  den  organism,  de  tillhöra,  frossmikrofyten 
deremot  inom  den  organism,  i  hvilken  den  blott  parasitiskt  uppe- 
håller sig  (nämligen  så  ofta  giftets  utbildning  skett  efter  mikrofytens 
upptagande  i  den  menskliga  organismen).  Och  vill  man  hafva  någon 
analogi  för  möjligheten  af  detta  senare  eller  att  en  lägre  växtart, 
som  parasitiskt  lefver  i  en  annan  organism  (med  för  menniskan  na- 
turliga eller  oskadliga  näringssafter),  skulle  kunna  i  sig  bilda  ett 
gift  för  menniskan,  så  finner  man  ju  en  sådan  i  mjöldrygan,  i 
hvilken  under  dess  parasitlif  på  rågen  (och  således  af  de  för  menni- 
skan sunda  näringsämnen,  som  denna  sädesart  innehåller)  det  inten- 
siva giftet  sekalsyra  utbildas. 

Vi  hafva  derföre  ansett  oss  med  skäl  kunna  sätta  i  fråga,  huru 
vida  ej  mikrofyten  i  dess  fullbildade  tillstånd  innehölle  ett  egendom- 
ligt kemiskt  ämne,  ett  verkligt  gift,  som,  inkommet  i  en  mensklig 
organism,  framkallar  någon  allt  efter  giftets  dos  eller  ortens  beskaf- 
fenhet vexlande  form  af  malaria-sjukdom.  Utgår  man  från  detta  an- 
tagande, så  torde  man  hafva  att  på  ungefär  följande  sätt  uppfatta 
malaria-mikrofytens  olika  sjukdomsalstrande  förmåga.  I  det  tropiska 
eller  subtropiska  klimatet,  iivarest  inkubationstiden  ganska  ofta  är 
mycket  kort  eller  nästan  ingen,  blefve  giftet  redan  utom  mennisko- 
kroppen  fullt  fårdigbildadt  och  dessutom  —  vare  sig  blott  genom  sin 
qvantitet  eller  derjerate  äfven  sin  qvalitet  —  mera  intensivt  verkande 
än  i  nordligare  trakter.  Hos  oss  deremot  blefve  giftämnet  endast  å 
synnerligen  gynsamma  lokaler  och  under  somrar  med  tropisk  värme 
så  fårdigbildadt,  att  det  kan  nästan  genast  eller  efter  helt  kort  tid 
förorsaka  sjukdomen.  Och  hit  torde  de  sommaren  tillhörande  re- 
mittenta  äfvensom  en  del  af  de  perniciösa  fallen  vara  att  räkna.  Af 
de  öfriga  frossorna  hafva,  såsom  vi  sett,  höstfrossorna  den  kortaste 
inkubationstiden,   men  äfven   den   svåraste   arten.      De   tillhöra  ock 


268 

särskildt  frossörterna,  hvilka  sålunda  finge  antagas  erbjuda  malaria- 
mikrofyten  de  bästa  vilkoren  för  utbildande  af  giftämnet  redan  under 
mikrofytens  vegeterande  ute  i  naturen  ocb  innan  den  ännu  öfver- 
flyttat  i  kroppen. 

Om  nu  giftämnet  bos  malaria-mikrofyten,  för  sä  vidt  ett  sådär: 
verkligen  finnes,  kunde  såsom  vi  här  framstått  det,  till  sin  beskaffen 
het  vexla  efter  olika  orter,  så  borde  man  ock  kunna  vänta  att,  när 
mikrofyten  från  någon  ort,  der  dess  giftämne  i  sina  verkningar  före- 
tedde någon  utpräglad  egendomlighet,  blifvit  införd  till  en  annan  ort 
samma  egendomlighet  äfven  der  skulle  till  en  början,  och  innan  de 
för  den  nya  vistelseorten  egna  förhållanden  hunnit  inverka,  fortfarande 
gifva  sig  till  känna,  och  sålunda  mikrofyten  genom  beskaffenheten  af 
förgiftningssymptomerna  röja  sin  hemort.  Att  nu  verkligen  något 
3ådant  eger  rum,  det  skola  vi  finna  längre  ned  i  sammanhang  med 
närmare  omförmälan,  huruledes,  när  mikrofyten  från  vissa  tropiska 
länder  öfverkommit  till  Europa,  det  första  årets  sjukdomsformer  inom 
vår  verldsdel  ofta  varit  med  den  tropiska  frossformen  överensstäm- 
mande !). 

Att   mikrofyten  tidtals  öfverföres  från  ort  till  ort  och   detta  i 
största  mängd  måste  vi  antaga  för  att  kunna  förklara  frossans  epi- 
demiska kringvandrande.     Detta  antagande,  som  emellertid,   då<iet 
gäller  en  växtart,  torde  förefalla  mången  nog  vågadt,  vilja  vi  genrå 
söka   att   stödja   med   exempel   ur  den  kända  växtverlden,   i   det  ti 
erinra  dels  om  Peronospera  infestans  eller  den  potatissjukan  föror- 
sakande svampen,  hvilken,  ursprungligen  hemma  hörande  i  Amerika, 
först  på  1840-talet  uppträdde  i  vestra  Europa  och  sedermera  successivt 
utbredt  sig  öfver  hela  vår  verldsdel,  dels  om  Puecinia  malvacearwn, 
hvilken,   hemma    i   Chili,    efter    sitt  första  uppträdande  i  Bordeaux 


1;  Här  anse  vi  oss  böra  angifva,  hvarföre  vi  i  vår  framställning  icke  be- 
gagnat oss  af  det  gängse  uttrycket  "miasma".  Såsom  af  det  föregående  inhemtas, 
hafva  vi  nämligen  icke  ansett  till  fylles  att  för  frossans  etiologiska  förklaring 
antaga  en  enkel  hufvudorsak;  utan  hafva  iakttagelserna  synts  oss  hänvisa  pä 
tvenne  obekanta,  ett  x,  som  förklarar  fortplantningsfenomcnet,  och  ett  y,  som 
förklarar  intoxikajbionen  vid  frossa:  malaria-mikrofyten  och  malaria-giftet. 
Och  då  vid  sådant  förhållande  otydlighet  och  missförstånd  skulle  vållats,  om  vi 
för  någotdera  nyttjat  benämningen  miasma,  hafva  vi  föredragit  att  helt  och  hållet 
lemna  å  sido  denna  benämning,  desto  hellre  som  man  under  sekler  varit  van  att 
vid  allehanda  etiologiska  svårigheter  tillgripa  den  samma,  hvilket  åter  foranledt 
mycken  oreda  i  uppfattningen  af  hit  hörande  ämnen. 


269 

våren   1873  med  förvånande  hastighet  utbredt  sig  öfver  större  delen 
af  vestra  och  mellersta  Europa *). 

Malaria-raikrofytens  naturalhistoria  måste  således  hafva  att  be- 
rätta oss  om  tidtals  infallande,  oerhördt  stor  produktion  och  vidt 
utbredd  spridning  af  den  samma.  Också  finna  vi  att  just  vid  tidpunk- 
terna för  allmänna  frossepidemier  sådana  väderleksförhållanden  hafva 
varit  för  handen,  som,  efter  hvad  ofvan  förmäles,  är  för  mikrofytens  så 
väl  framalstrande  och  utveckling  som  ock  spridning  särdeles  tjenliga. 
Men  då  de  således  i  stor  mängd  framalstrade  organismerna,  såsom 
vi  framhållit,  måste  antagas  tidtals  i  massa  sprida  sig  vidt  omkring, 
så  böra  vi  ock  utforska,  dels  på  hvad  sätt  eller  genom  hvilka 
medel  sådant  kan  försiggå,  dels  och  från  hvilka  orter  denna  mi- 
krofytens spridning  eller  utvandring  i  stort  plägar  ske. 

Medlen  måste  naturligtvis  vara  antingen  menniskorna  sjelfva  och 
hvad  som  genom  deras  åtgärder  från  en  ort  till  en  annan  förflyttas,  kort 
sagdt  samfärdseln,  eller  ock  någon  särskild,  i  naturen  befintlig,  utan 
menniskans  åtgärd  verkande  kraft,  som  med  afseende  på  spridningens 
oerhörda  omfattning  icke  kan  vara  någon  annan  än  vinden. 

Hvad  samfärdseln  såsom  spridningsmedel  för  frossmikrofyten  vid- 
kommer, så  har  man  sedan  gammalt  antagit  vara  bevisadt,  att  frossa 
icke  kan  spridas  genom  personer.  Vi  sätta  nu  ej  heller  riktigheten 
häraf  i  fråga,  i  hvad  angår  sjukdomens  (och  således  äfven  mikrofytens) 
direkta  öfverförande  från  person  till  person,  hvilket,  om  det  än 
någon  gång  må  ske,  dock  med  säkerhet  måste  vara  ett  sällsynt  förhål- 
lande. Detta  framgår  ju  redan  deraf,  att  frossan  äfven  vid  sitt  epi- 
demiska kringvandrande  i  eljes  frossfria  orter  endast  uppträder  der, 
hvarest  marken  företer  den  för  frossörter  egendomliga  beskaffenheten. 
Derenurt  kunna  vi  ingalunda  erkänna  för  afgjord  sak,  att  ju  icke  mi- 
krofyten  skulle  kunna  medelst  personer  öfverflyttas  frånorttillort. 


1)  Denna  parasitiska  svampart  iakttogs  inom  Europa  först  i  Spanien,  hvarest 
den  uppehöll  sig  i  flera  år,  innan  den  anträdde  sina  vidsträckta  vandringar  genom 
det  öfriga  Europa.  Men  efter  det  att  den  i  April  1873  visat  sig  i  Bordeaux  och 
Montpellier,  spridde  den  sig  ganska  hastigt  vida  omkring  i  Frankrike.  I  England 
bemärktes  den  redan  i  Juni  månad  nämnda  år.  Svampens  vidare  utbredning  har 
försiggått  i  trenne  hufvudriktningar,  nämligen  1)  öfver  Belgien  (Liége,  Anvers 
tidigt  på  våren  1874)  och  Holland  (flerstädes  under  loppet  af  år  1874)  till  Norra 
Tyskland  och  Danmark  (Nyborg  på  Fuen  Aug.  1874) ;  2)  öfver  Elsass  (Strassburg 
hösten  1873)  och  Baden  (Rastatt  Okt.  1873)  till  Baiern  (Erlangen  Juni  1874 
Bayreuth  Sept.  1875);  slutligen  3)  längs  Medelhafvets  kust  till  Rom  (Jan.  1873) 
och  Neapel  (Nov.  1873).  Se  Just  L.,  Botanischer  Jahresbericht  f.  1873,  1874 
u.  1875  Berlin  1874-76. 


270 

Ty  någon  utredning  hårutinnan  har  icke  kunnat  erhållas  genom  äldre 
undersökningar,  enar  man  hittills  icke  haft  aning  om  inkubationstidens 
stora  längd  rid  flertalet  af  de  sjukdomsfall,  som  inträffa  i  de  nord- 
liga länderna.  Om  åter  detta  förhållande,  hvaråt  vi  här  ofvan  egnat 
särskild  uppmärksamhet,  tages  i  betraktande,  finner  man  lätt  möjlig- 
heten deraf,  att  mikrofyten  kan  af  personer  kringföras  och  sålunda 
spridning  af  den  samma  ega  rum  genoro  samfärdseln  pä  något  annat 
sätt  än  medelst  omedelbar  öfverflyttning  från  en  person  till  en  annan, 
utan  att  förhållandet  skulle  genast  springa  oss  i  ögonen. 

Låtom  oss  nu  tillse,  huru  vida  icke  några  fakta  förefinnas,  som 
häntyda  derpå,  att  samfärdseln  uti  det  i  fråga  varande  hänseendet 
under  stundom  kan  vara  af  betydelse. 

Naturligtvis  böra  vi  här  herota  vara  iakttagelser  från  de  delar  af 
landet,   i  hvilka  frossan  ej  år  inhemsk.    Gifta  vi  t  ex.  akt  på  far- 
sotens första  uppträdande  i  Dalarne  under  de  särskilda  frossperiodema, 
för  så  vidt  som   läkarnes   erobetsberättelser  till  Sundhetskollegium 
deroro  gifva  oss  kännedom,  så  finna  vi,  att  bland  det  dalfolk,  som  å 
främmande  ort  sökt  arbete,  en  ovanligt  stor  mängd  sjukdomsfall  efter 
hemkomsten  inträffade  redan  det  år,  som  föregick  sjukdomens  utbry- 
tande  bland   personer,  som  aldrig  vistats  utom  orten.     I  Norrland 
åter  bruka  epidemiernas  utbrott  föregås  af  sjukdomsfall  bland  sjömfr 
och  arbetare  från  sydligare  orter.     Hvad  som  nu  i  synnerhet  fr&r 
derför,  att  sist  omförmälda  personer  medfört  frossmikrofyten  täta 
i  fråga  varande  orterna,  år  den  omständighet,  att  frossans  epideraish 
uppträdande  i  Norrland  vanligtvis  tagit  sin  början  vid  och  ofta  in- 
skränkt sig  till  vissa;  vid  kusten  belägna  lastplatser,  bruk  eller  sågverk, 
hvilka  stå  i  sjöfartsförbindelse  med  sydligare  orter,   äfvensom  till  så- 
dana kustbyar,  som  på  grund  af  sitt  läge,  ofta  anlöpas  af  sjöfarande  1). 
Också  framhålla  flere  af  dessa  orters  läkare  såsom  sannolikt,  att  sjuk- 
domen blifvit  till  orten  införd  af  frossjukt  sjöfolk.     Så  berättar  S. 
Landgren   om   frossans   uppträdande   i    Neder-Ealix  år  1855,  det 
första  med  säkerhet  kända  frossar,  som  denna  ort  haft:  "Frossa  visade 
sig  i  distriktet  först  vid  Risö  hamn,  belägen  vid  Kalix-elfs  mynning. 
De  första  insjuknade  påstås  hafva  varit  två  sjömän,  som  vid  fartygets 
inlöpande  i  hamnen  redan  länge  haft  frossa.     Under  hösten  samma 
år  utbredde  den  sig  till  öfriga  vid  kusten  belägna  byar,  hvilkas  in- 
vånare nästan  allmänt  varit  deraf  angripne"2).    Och  E.  Håkansson 


1)  Man  jemföre  de  sid.  235  här  ofvan  anförda  exemplen. 

2)  Sand.  Coll.  Ber.  f.  1862  8.  39. 


271 

omtalar  från  Örnsköldsviks  distrikt,  att  frossan  åren  1857— 59  före- 
kom i  byn  Räfsö  "utan  att  samtidigt  vara  gängse  i  något  annat  ställe 
af  distriktet",  samt  att  ett  fartyg,  hvarå  några  af  besättningen  lidit 
af  frossa,  hösten  förut  d.  v.  s.  år  1856  inlupit  i  den  hafsvik,  vid 
hvilken  den  uämnda  byn  är  belägen,  och  der  öfvervintrat l). 

Från  Halland  och  Bohus  län,  der  frossan  icke  heller  förekommer 
endemiskt,  utan  blott   någon  gång  (i  synnerhet  mot  slutet  af  fross- 
perioderna)  epidemiskt,  äro  äfven  några  för  frossmikrofytens  spridning 
medelst  personer  starkt  talande  iakttagelser  meddelade.    Under  krigs- 
åren   1808  och   1809  var  en  betydlig  truppstyrka  (18—20,000  man) 
här    förlagd.     En    afdelning  deraf,    hvaribland  ock  manskap,  som   i 
September  1807  hemkommit   från  Pommern,    hade  qvarter  i  Udde- 
valla stad.    I  April  och  Maj  1808  utbröt  nu  frossan  bland  dem,  som 
föregående   sommar  varit  i  Pommern,  dock  utan  att  någon  af  stads- 
borna insjuknade.     Men  följande  år  (1809)  angrepos  äfven  dessa  "för 
första  gången  på  många  år",  såsom  Holm  er  i  sin  berättelse  om  för- 
hållandet förklarar.     1   Bohus  läns   norra  distrikt,  hvarest   "frossan 
aldrig  någonsin  tillförene  hvarken  varit  sedd  eller  känd",  enligt  hvad 
Marin  efter  13:årig  läkareverksamhet  derstädes  uppgifver,  och  hvarest 
äfvenledes    mycket   manskap   var   samladt,   blef  frossan   redan  under 
sommaren   1808  gängse  icke  blott  bland  soldater,  utan  äfven  bland 
allmogen.    "Månne  detta  annorlunda  kan  förklaras",  utbrister  Marin, 
"än  att  äfven  frossan  någon  gång  är  smittosam".     Hvad  som  nu  i 
synnerhet  talar  för  saken  i  fråga,  är  dsn  omständighet,  som  Marin 
i  1809  års  berättelse  från  Uddevalla  meddelat,  att  frossan  "från  början 
aldrig  uppkom  i  enskilda  hus  utom  i  sådana,  der  någon  frosspatient 
varit  inqvarterad",   men  att  hon  "der  angrep  den  ena  personen  efter 
den  andra". 

Den  uppfattning  ligger  ju  då  nära  till  hands,  att  soldaterna  till 
de  gårdar,  i  hvilka  de  blifvit  inqvarterade,  medfört  frossmikrofyten, 
hvilken,  sedan  den  hunnit  erforderlig  utveckling  och  förökning,  kunnat 
angripa  jeraväl  de  respektive  gårdarnes  inbyggare  sjelfva. 

Ett  särdeles  slående  och,  såsom  det  synes,  rent  af  bevisande 
exempel  på  detta  spridningssätt  för  frossmikrofyten  är  lemuadt  från 
södra  delen  af  Westergötland,  en  trakt,  hvarest  frossa  äfvep  vid  epi- 
demierna är  ytterst  sällsynt.  Sålunda  omtalas  i  1859  års  berättelse 
från  Ulricehamns  distrikt  ej  något  enda  fall  deraf.  Men  1860  före- 
kommo  der  enligt   H.  W.   Heinrici  tremre  fall,  alla  tre  i  samma 


1)  Sundh.  Coll.  Ber.  f.  1859  s.  73. 

29 


272 

stuga  någon  tid  efter  det  ett  par  vandrande  gesäller,   som  ledo  af 
frossa,  under  några  dagar  herbergerats  i  denna  stuga  1). 

Om  man  &n  således  måste  erkänna,  att  samfärdseln  kan  vara  ett 
spridningsmedel  för  frossroikrofyten,  så  är  den  dock  med  säkerhet 
icke  det  enda  och  ej  heller  det  vanligaste.  Frosspandemiernas  upp- 
trädande och  snabba  utbredning  skulle  nämligen  ingalunda  kunna  under 
sådant  antagande  förklaras.  Yi  må  då  rikta  vår  uppmärksamhet  på 
det  andra  af  oss  nämnda  transportmedlet,  uåmlingen  vinden. 

Gifva  vi  till  en  början  akt  på  förhållandet  inom  Sverige,  så  öf- 
vertygas  vi  snart  derom,  att  malaria-infektionsämnet  (malaria-mikro- 
fyten  med  eller  utan  ftrdigbildadt  giftämne,  i  senare  fallet  alltid  lef- 
vande)  i  allmänhet  icke  kan  med  bibehållen  förmåga  att  inficera  öfver- 
föras  medelst  vindarne  ifrån  en  frossört  till  inbyggarne  å  andra  orter. 
Såsom  vi  redan  ofvan  framhållit,  år  frossan  nämligen  ej  mindre  till 
sin  epidemiska  ån  sin  endemiska  förekomst  beroende  af  markens  be- 
skaffenhet. Exempelvis  vilja  vi  hänvisa  på  de  såsom  malariahärdar 
mest  beryktade  orterna  i  vårt  land,  nämligen  vissa  delar  af  Kalmar 
läq.  Enligt  läkarnes  enstämmiga  vittnesbörd  förekommer  frossan  der- 
städes  nästan  uteslutande  utefter  kusten  och  endast  ganska  sällan  längre 
upp  i  landet 2).  Kunde  nu  vindarne  öfverföra  infektionsämnet  i  någon 
större  skala  till  inbyggarne  å  andra  orter,  så  vore  det  oförklarlig 
bvarföre  ej  folket  längre  in  i  landet  oftare  insjuknar  i  frossa.  Emb- 
pel  på  samma  sak,  bemtade  ifrån  Italien  och  Norra  Amerika,  to 
Hirsch  lemnat8). 

Vi  måste  likväl  akta  oss  att,  såsom  ofta  sker,  af  dessa  i  de  tem- 
pererade klimaten  gjorda  iakttagelser  draga  alltför  allmänna  slutsatser 
Ty  om  än  frossmikrofyten  icke  hos  oss  kan  med  bibehållen  infektions- 
förmåga af  vindarne  kringbäras,  så  kan  sådant  dock  ganska  väl  ega 
rum  i  de  tropiska  och  subtropiska  länderna,  hvarest  allehanda  små 
organiska  kroppar  på  grund  af  den  ytterliga  torkan  under  den  heta 
årstiden  och  de  i  dessa  länder  vanliga  ytterst  häftiga  stormarne  måste 
med  största  lätthet  och  i  särdeles  stor  mängd  blifva  satta  i  rörelse 
och  spridda  vida  omkring.  Att  vindarne  i  de  sydligare  länderna  kunna 
på  kortare  väglängder  transportera  frossa  ra  n  et  är  också  en  genom 
gjorda  iakttagelser  fullt  konstaterad  och  derföre  allmänt  erkänd  sak 4). 


1)  Sundh.  Coll.  Ber.  f.  1860  sid.  66. 

2)  Jfr  sid.  124  här  ofvan. 

3,  Se  Hirsch,  A.,  Hist.-geogr.  Pathologie.  I.  Erlangen  1860,  sid.  49. 
4)  Hirsch  o.  c.  I  s.  47 — 49. 


273 

Men   vi   hafva  äiVen  bevis  derpå,  att  vinden  understundom  förer  det 
samma    mycket  långa  vägar.     Detta  är  t.  ex.  fallet  med  den  vind, 
som  bär  namnet  Scirocco.    Sciroccon  är  en  ovanligt  häftig  och  het 
sydostvind  af  tropiskt   ursprung,    som  under  stundom  förekommer  i 
Italien.     Efter  dess  uppträdande  händer  ej  sällan,  enligt  hvad  iiere 
italienska  läkare  intyga,  att   en  svårartad  frossa  angriper  en  mängd 
personer  så  väl  på  Sicilien  som  på  fasta  landet.    Det  infektionsämne, 
hvars  bärare  denna  vind  således  är,  måste  uppenbarligen  vara  medfördt 
öfver   hafvet,  men  synes  icke  dess  mindre  kunna  inficera  menniskan 
direkte  d.  v.  s.  utan  att  förut  nedläggas  och  förökas  i  jorden.   Epi- 
demien utbryter  nämligen  kort  efter  Sciroccons  uppträdande  och  det 
ofta  äfven  å  långt  in  i  landet  belägna  orter,  å  hvilka  frossan  eljes 
icke   plägar  förekomma  1).     Huru  vida  de  af  Scirocco-vinden  fram- 
kallade frossepidemierna  vid  sitt  första  uppträdande  visa  sig  oberoende 
af  lokalernas  beskaffenhet,  såsom  det  är  att  förmoda,  derom  hafva  vi 
e^   funnit   någon  bestämd  uppgift.     Från  Sicilien,   hvarest  Scrioccon 
ofta  blåser,  omtalas  emellertid,   att  frossan  ej  sällan  uppträder  äfven 
"pä  högt  och  torrt,  till  och  med  klippigt  belägna  orter" 2),  ett  för- 
hållande, som  helt  och  hållet  står  i  strid  med  hvad  vanligen  iakttages 
å  de  flesta  andra  orter,  men  som  blir  pä  ett  särdeles  enkelt  sätt  för- 
klarligt, om  man  får  betrakta  det  såsom  beroende  på  Scirocco-vindens 
förmåga  att  direkte  förorsaka  frossa.    Till  dessa  iakttagelser  skola 
vi  längre  ned  återkomma. 

Det  hufvudsakliga  skälet,  hvarföre  vinden  emellertid  icke  hos 
oss  plägar  förorsaka  frossa  på  längre  afständ  från  de  lokaler,  som 
äro  växtorter  för  mikrofyten,  måste  väl  antagas  vara  det,  att  natur- 
förhållandena aldrig  här  äro  sådana,  att  mikrofyten  i  så  riklig  mängd 
upptages  i  luften,  som  för  farsotens  spridande  på  detta  sätt  vore  be- 
hörigt. Ty  vore  mikrofyten  för  tung  för  att  af  vinden  föras  längre 
vägar,  så  borde  den  väl  med  de  goda  hjelpmedel,  som  nu  mera  stå 
till  naturforskarens  tjenst,  redan  vara  upptäckt. 

Men  om  än  sålunda  hos  oss  infektionsämnet  efter  transport  med 
vinden  någon  längre  vägsträcka  blir  till  sin  qvantitet  för  ringa  för 
att,  direkte  på  menniskan  öfverfördt,  framkalla  frossa,  så  utgör  detta 
likväl  ej  något  hinder,  att  ju  icke  mikrofyten  eller  ännu  lättare  dess 
sporer  kunna  såsom  utsäde  kringströs  för  att  vidare  utveckla  och 


1)  Hirach  o.  c.  I  8.  47—49. 

2)  Hirsch  o.  c.  I  s.  19. 


!74 

5ka  sig,  hvar  helst  de  falla  ned  i  en  jordmån,  som  genoro  de  epi- 
Dierna  vanligtvis  föregående  egendomliga  väderleksförhållandena 
•vit  beredd  att  upptaga  den  samma.  Att  emellertid  frossepideniitr 
e  oftare,  än  som  sker,  förekomma  bör  likväl  icke   förundra  oss 

vi  taga  i  betraktande  dels  den  ytterliga  noggranhet,  mikrofyk 
ger  å  daga  vid  valet  af  lokal,  och  huruledes  endast  sällan  sådan. 
lerleksförhållanden  inträffa,  som  gifva  marken  å  vidsträcktare  om- 
en den  beskaffenhet,  som  mikrofyten  fordrar  för  att  trifvas,  del- 
så  den  omständighet,  att  värmen  och  torkan  sällan  uppnå  den 
,d,  som  erfordras  för  att  mikrofyten  må  kunna  i  rikligare  mängd 
)tagas  af  vindarne. 

Att  bestämdt  ådagalägga  det  mikrofyten  förts  med  vinden  frän 
ort  till  en  annan  och  der  nedlagts  i  jorden,  är  naturligtvis  ytterst 
rt,  då  man  ej  ännu  lärt  sig  att  igenkänna  mikrofyten  sjelf.  Men 

vi  nu  till  besvarande  upptaga  den  senare  af  de  ofvan  framstälda  frä- 
na, nämligen  den  om  hvilka  de  orter  firo,  hvarifrån  mikrofyten 
gar  i  sådan  massa  spridas,  att  derigenom  frosspanderaier  framkalla?, 
t,  om  vi  för  att  finna  svaret  pä  denna  fråga,  så  vidt  sig  göra  låter. 
a  epidemierna  till  baka  till  de  orter,  å  hvilka  de  tidigast  framtrådt. 
i  hvilka  derföre  —  för  så  vidt  de  eljes  äro  kända  såsom  svararna 
iahårdar  —  må  hända  böra  misstänkas  för  att  äfven  vara  den  rif 
idemierna  kringvandrande  mikrofytens  egentliga  hemorter,  så  te* 
under  jemväl  ytterligare  upplysningar  om  det  transportmedel,  *& 
krofyten  vanligast  begagnar,  vara  att  vinna. 

Taga  vi  vårt  land  till  utgångspunkt  och  undersöka,  huru  vida 
;  är  våra  egna  frossörter,  som  gifvit  upphof  åt  de  stora  frossepi- 
nier,  som  Öfvergått  landet,  så  finna  vi  snart  att  så  icke  varit  for- 
landet. Redan  epidemiernas  försto  uppträdande  i  Sverige  halva 
rit  prägel  af  att  vara  blotta  fortsättningar  af  föregående  epidemier 
indra  länder,  enär  deras  utbrott  ofta  inträffat  alldeles  samtidigt  å 
ssorter  och  å  eljes  frossfria  orter.  År  1826  t.  ex.  uppträdde  frossan 
ftere  trakter  i  södra  Sverige,  i  hvilka  hon  eljes  sällan  visar  sig, 
om  inom  Skåne  och  Halland,  och  samtidigt  härmed  å  Sveriges 
mtliga  frosstrakter,  nämligen  omgifningarne  kring  Mälaren  och 
snern  samt  östra  kusten  af  landet  från  Blekinge  till  Helsingland. 
1  1846 — 49  års  frossperiod  visade  frossan  sig  redan  första  årets 
-  samtidigt  å  en  del  af  dessa  frosstrakter  och  å  flere  andra  för  henne 
mmande  bygder,  såsom  Luleå,  Smedjebacken,  Landskrona.    Vore 


275 

det  våra  ständiga  frossörter,  som  gifva  upphofvet  åt  de  stora  fross- 
epidemierna,  så  borde  deremot  frossans  freqvens  alltid  först  ökas  å 
dera,  innan  farsoten  visar  sig  ä  de  från  dem  aflägset  belägna,  för 
frossa  helt  och  hållet  främmande  delarne  af  riket.  Derjemte  borde 
farsoten  uppträda  samtidigt  å  sådana  frossörter,  som  ligga  i  hvar- 
andras  närhet  och  under  inflytande  af  samma  klimatiska  och  väder- 
leksförhållanden. Så  har  ej  heller  alltid  varit  händelsen.  Vid  den 
sist  nämnda  frossperioden  t.  ex.  afslutade  frossan  i  allmänhet  redan 
år  1848  sina  under  3  år  fortsatta  härjningar  närmast  Mälaren,  men 
i  Botkyrko-,  äfvenledes  vid  Mälaren  belägna  och  för  frossa  beryk- 
tade distrikt  började  hon  först  derefter,  nämligen  år  1849,  att  rik- 
tigt rasa. 

Att  epidemierna  äfvenså  plägat  herska  ett  eller  annat  år  förr  ä 
den  europeiska  kontinenten  än  i  Sverige,  hafva  vi  för  öfrigt  redan 
sid.  167  och  168  lagt  å  daga.  Och  söka  vi  att  följa  deras  vandringar 
på  kontinenten,  så  visar  det  sig,  åt  minstone  en  och  annan  gång,  att 
farsoten  förr  uppträdt  i  Frankrike  än  i  Norra  Tyskland,  samt  förr  å 
några  Medelhafskuster  än  i  de  nordligare  belägna  orterna.  Så  in- 
leddes frossperioden  1823 — 29  af  en  epidemi  på  vestra  kusten  af 
Neapel *).  Så  inleddes  ock  den  mindre  skarpt  markerade  frossperiod, 
som  omfattar  åren  1835—40,  af  epidemier  i  Grekland2).  Likaså, 
uppträdde  farsoten  under  1845 — 48  års  epidemier  första  året  i  Al- 
geriet 3). 

Slutligen  finna  vi  något,  som  i  hög  grad  måste  förvåna,  nämligen 
att  de  stora  frosspandemierna,  som  flere  gånger  samtidigt  varit  ut- 
bredda icke  blott  öfver  Europa,  utan  äfven  öfver  en  stor  del  af  Norra 
Amerika,  plägat  föregås  af  stora  malariafeber-epidemier  i  Westindien 
och  Södra  Amerika.  Denna  ordning  för  frossfarsotens  uppträdande 
blir  åskådlig  genom  följande  tabellariska  öfversigt.  1  törsta  kolum- 
nen äro  här  samtliga  de  i  Södra  Amerika  inträffade  epidemier  upp- 
tagna, om  hvilka  vi  lyckats  få  kännedom,  i .  den  andra  och  tredje 
åter  de  ofvan  sid.  167—168  för  europeiska  kontinenten  och  Sverige 
anmärkta  frossepidemier. 


1)  Castiglioni  i  Giornale  delle  scienze  med.-chir.  XIV  p.  275. 

2)  Thomann  W.,  tJber  die  Wechselfieber  in  Griechenland.  Wurzburg  1839. 

3)  Jacquot,  Gazette  de  Paris  1848.     N:o  31,  32  o.  34. 


276 


Södra  Amerika. 

Europeiska  kontinenten. 

Sverige. 

1556 

1784 

1791-92 

(1808) 

1817-20 

1828-35 

1843-44 

1850—52 

1869-72 

1558  ') 

? 
1575-76 

? 
1691-93 
1714-17 

? 
1736-39 
1749_60-68 
1772-77 

?   —1790 
1794—99 

[1805]-08-15,  1819-21 
1826—32   . 
1839—40 
1846-49 
1852-53,  1858-61 

1572-74») 

1678—79  f) 

1690-91  ff. ») 

1707-09,  1715 

1718—J3 

1734-35 

1747-56,  1760  ff. 

1770—75 

1783-87 

1793-96 

[1803-107-12 

1824—29 

1835—40 

1845-48 

1851—55 

Då  de  sydamerikanska  epidemierna   synas  oss  särdeles  vigt 
för  frosspanderoiernas  förklaring  uppställa  vi  dem  här  i  en 
tabell. 


lr. 

Orter. 

Källor.                       | 

1556 

Brasilien  (Bio  de  Janeiro) 

Bonrel-Bonciére,  La  station  m-/ 
vale  da  BréBil  et  de  La  Platå,  Ai#/ 
de  Méd.  navale  XVIII.    Paris  tf 
p.  444. 
ibid.                                           \ 

1784 

»»                             n 

1791-92 

Westindien  (Grenada) .  .  . 

Chisholm,   Manual  of  the  climate \ 
and  diseases  of  tropicai  conntries. 
London  1822  s.  33-36. 

1808 

Brasilien  (Campos)   .... 

Bonrel-Bonciére.  o.  c.  XIX  1873 
p.  292. 

1817—20 

r    (Amazonflms  område) 

Spix  n.  Martins,  Beise  in  Brasil. 
Mtinch.  1831  s.  1282  o.  1292. 

1819 

„    (Bio  de  Janeiro)    .  . 

Bonrel-Bonciére,  o.  c.  XVIII  p. 

445. 
Barclay  i  Bibi.  for  Laeger  XII  1830 

s.  75. 
Bonrel-Bonciére,  o.  c.  XVIII  p. 

1824 

Westindien  (St.  Thomas) . 

1828—35 

Brasilien  (Bio  m.  fl.  orter) 

445;  XIX  p.  294-296. 
Jobim;  se  Hirsch  o.  c.  I  p.  57. 
Bendn,  Etudes  sur  le  Brésil.   Paris 

1835 
1843 

„    (Amazonfl:ns  område) 

1848  p.  69. 

1843-44 

Sigaud,  Dn  climat  et  des  maladies 
du  Brésil.    Paris  1844. 

1)  Hirsch  A.  o.  c.  I  s.  34. 

2)  Före  st  us  P.,  Observ.  et  Curat.  lib.  VI. 

3)  Literaturhänvisningar  för  dessa  och  följande  år  återfinnas  sid.  167  ocb 
168  i  det  föregående. 


277 


År. 

Orter. 

Källor. 

1850—51 

1850—52 

1850-56 

1851 

1869—70 

1871—72 

Brasilien 

„    (Rio  m.  fl.  orter)  .  . 

"Lower  Amazons  from  Para 

to  the  Rio  negro"    .  .  . 

Chili 

Alexander  i  Schmidfs  Jahrb.  B. 

LXXII  s.  114. 
Bourel-Ronciére,   o.  c.  XVIII  p. 

449,  XIX  p.  297. 
Bates,   Naturalist  on  the  Amazons. 

II  London  1863  s.  409. 
Hirsch;  o.  c.  I  s.  58. 
ibid. 
Galt,  Malarial  Disorders  of  the  Ma- 

rafion    Valley.    Americ.   Journ.    of 

med.  scienc.  Philadelphia  1873  s. 

112. 

„      (Rio) 

„  (Amaz.flms   mynning) 
Peru  (Iquitos) 

Den  äldsta  kända  frosspanderni,  som  öfvergått  Europa,  tillhör  år 
1558.  Om  denna  berättar  Palm  ar  i  us:  "tota  Europa  febribus  variis 
maxima  ex  parte  intermittentibus  iisque  diuturnis  jactata  est"  *).  Sedan 
om  denna  epidemi  känna  vi,  att  den  föregåtts  af  en  svårartad  mala- 
riafeber-epidemi i  Brasilien.  Bourel-Bonciére  yttrar  om  den 
samma:  "dans  les  anciennes  chroniques  du  Brésil,  on  voit  une  epidé- 
mie  intense  de  fiévres  pernicieuses  sévir  déjä  en  1556". 

Med  undantag  för  ett  par,  dock  ganska  vigtiga  notiser  från  senare 
hälften  af  förra  århundradet  äfvensom  en  kort  notis  från  år  1808  har  i 
det  icke-  lyckats  oss  att  vinna  någon  kännedom  om  tiderna  för  ma- 
lariafeberns epidemiska  uppträdande  i  Södra  Amerika  före  innevarande 
sekels  fjerde  quinquennium.  Men  den  epidemi,  som  då  herskade  i  en  stor 
del  af  Amazonflodens  område,  åt  minstone  i  dess  nordliga  tillflödens, 
var  så  svår  att,  enligt  hvad  Martius  berättar,  endast  få  af  india- 
nerna vid  floden  Yupurä  voro  fria  från  enorma  ansvällningar  af  mjelten 
och  lefveru,  och  att,  enligt  Spix,  befolkningen  kring  Rio  Negro  nästan 
helt  och  hållet  utdog.  Huru  vida  denna  epidemi  fortfor  något  eller 
några  år  in  på  1820-talet,  är  oss  icke  bekant 2).  Det  synes  emellertid 
icke  vara  osannolikt,  att  den  af  Barclay  omtalade  epidemien,  som 
år  1824  härjade  på  St.  Thomas,  utgjort  en  fortsättning  norrut  af 
denna  epidemi  inom  Amazonflodens  område.  På  St.  Thomas  synes 
frossan  eljes  icke  hafva  någon  för  en  tropisk  ort  synnerligt  stor  freqvens. 

Äfven  1843  års  epidemi  var  ytterst  våldsam.  Bendu  skrifver 
derom:  "dans  Paunée  1843,  k  Guarapa  et  å  Macapa,  sur  la  rive  gauche 
de  TAmazone,  des  populations  indiennes  tout  entiéres  furent  détruites 
par  les  fiévres  occasionnées  par  le  débordement  des  riviéres". 


1)  Palm  arius  J.,  De  morbis  contagiosis  libri  VII.    Francofnrti  1601  p.  398. 

2)  Martii  färd  på  Rio  negro  gjordes  i  början  af  Februari  1820. 


278 

Den  frossepidemi,  som  är  1831  upj 
frossan  förr  ej  varit  hemmastadd,  hade  r< 
i  Brasilien  och  således  antagligen  utbred 

Dessa  exempel  utpeka  alltså  norra  d 
orten  för  frossepideraiernas  tidigaste  up 
för  öfrigt  vissa  trakter  derstädes,  i  all  sv 
flodens  öfre  lopp,  men  äfven,  ehuru  i  vidj 
af  några  af  Atnazonflodens  norra  tillflöde 
och  mycket  svåra  raalariahärdar  beryktade 

skulle  vål  med  skål  kunna  anses  för  det  tropiska  Amerikas  svårast*» 
malariaort  —  så  torde  det  icke  vara  oberättigadt  att  sätta  i  fråga, 
huru  vida  ej  dessa  trakter  möjligen  kunnat  vara  frosspanderoiernas 
ursprungsorter *).  Men  då  uppenbart  är  att  den  ringa  samfärdsel, 
som  eger  rum  mellan  Södra  Amerika  och  särskildt  öfre  Orinocolandet 
å  ena  sidan  och  Europa  å  den  andra  icke  kan  förmedla  frosspande- 
miernas  uppträdande  i  sist  nämnda  verldsdel,  måste  mikrofytens  trans- 
porterande hit  i  massa  tänkas  försiggå  på  annat  sätt. 

Såsom   vi   ur  meteorologien  känna,  uppstiger  den  genom  solens 
bäddande  öfver  Syd-Amerikas  eqvatorialtrakter  upphettade   luften  til! 
den  öfre  delen  af  luftkretsen,  antager  här  en  nordostlig  ril 
stryker   såsom    antipassad    eller   öfre  passadvind  ut  öfver 
Oceanen.     I   den  af  högt  lufttryck  utmärkta  trakt,  som  b< 
kring  norra  vändkretsen,  sänker  denna  luftmassa  sig  ned  til 
för  att  sedan  till   en  del  återvända  mot  söder  såsom  nordc 
till  en  del  åter  såsom  sydvestvind  framtränga  vidare  mot  i 
norra  Afrika  och  Europa.    Nu  berätta  sjöfarande,  att  man  u 
dom   påträffar  ett  rödt  töcken   af  många  mils  utsträckning 
kusten  af  Afrika,   i  synnerhet  kring  Cap  Verd-öarne.     Och 
berg  visar,  att  de  betydliga  stoftmassor,  som  bilda  detta  tö 
all  sannolikhet  förts  med  öfre  passadvinden  från  Amerikas  € 
trakter  d.  v.  s.  från  Orinocos   och  Amazonflodens  områden  2 

1)  Att  på  senare  tider,  enligt  hvad  man  kan  sluta  af  resandes  skildringar, 
malarian  i  dessa  trakter,  åt  minstone  i  Amazonflodens  område,  i  högst  väsentlig 
grad  aftagit  i  betydelse  förringar  icke,  ntan  —  i  betraktande  deraf.  att  också 
Europa  så  länge  varit  fritt  för  pandemier  —  snarare  ökar  det  intresse,  som  de  i 
fråga  varande  trakterna  erbjuda  vid  forskningen  efter  malarians  upphof. 

Orn  malariafeberns  svåra  endemiska  härjande  vid  Orinocofloden  se  A.  Hum- 
boldt,  Voyage  aux  regions  éqninoxiales  du  noveau  continent.  Tom  VII.  Paris  1824. 
(Ch.  XX  et  XXI). 

2)  Ehrenberg  Ch.  G.,  Passat-Staub  und  Blut-Regen.     Berlin   1849. 

Se  äfven  härom  Maury,  M.  F.,  The  physical  geography  of  the  sea  aml 
its  meteorology.  11  Ed.  London  1864  p.  145  —  152. 


279 

bekant  inträffa  stoftregn  nästan  årligen  äfven  i  Europa,  oftast  i  de  sydli- 
gare delarne,  men  under  stundom  äfven  i  Norra  Frankrike,  i  Tyskland, 
Schweitz,  Ungern  m.  fl.  länder.  Länge  ansåg  man  detta  stoft  här- 
stamma från  Sahara-öknen,  men  den  åsigten  har  af  Eh renberg  blifvit 
till  fullo  vederlagd.  Ehrenberg  undersökte  nämligen  mikroskopiskt 
en  mängd  prof  på  dylikt  stoft,  men  någon  af  de  för  Afrika  egendom- 
liga infusionsdjurarterna  fann  han  aldrig  deri,  deremot  många,  som 
äro  för  Södra  Amerika  egendomliga,  jemte  en  stor  mängd  öfver  allt 
allmänna,  således  icke  för  någon  särskild  verldsdel  karakteristiska, 
arter.  Sahara-öknens  stoft  är  dessutom  enligt  Ehrenberg  till  färgen 
gråhvitt,  detta  stoft  deremot  rödt.  Man  får  således  anse  som  en  fullt 
konstaterad  sak,  att  det  stoft,  som  stundom  faller  ned  i  olika  delar 
af  Europa,  är  af  sydamerikanskt  ursprung. 

Vi  hafva  således  funnit,  att  i  antipassaden  en  brygga  finnes  emellan 
Södra  Amerika  och  Europa,  samt  att  stoft  i  oerhörd  mängd  föres  på 
den  samma.  Nu  frågas:  öfverföres  då  äfven  malaria-mikro- 
fyten  till  Europa  på  denna  väg? 

Låtom  oss  först  fösta  oss  vid  de  förhållanden,  som  under  de  årstider, 
då  det  nyss  omtalade  stoftets  uppstigande  antagligen  sker,  äro  rådande  i 
de  delar  af  Södra  Amerika,  från  hvilka  detta  stoft  måste  härstamma. 

Af  Humboldts  skildring  af  Llanos  i  öfre  Orinocolandet  ser 
man,  att  under  regntiden  hela  trakter  blifva  sänkta  under  vatten, 
hvarigenom  vidsträckta  sjöar  och  träsk  uppkomma,  hvilka  åter  under 
den  torra  årstiden  fullkomligt  uttorka.  Under  denna  senare  årstid 
förvandlas  hela  nejden  till  en  öken,  hvarifrån  oerhörda  stoftmoln  höja 
sig.  "Wenn  unter  dem  senkrechten  Strahl  der  nie  bewölkten  Sonne 
die  verkohlte  Grasdecke  in  Staub  zerfallen  ist",  skrifver  han,  "klafft 
der  erhärtete  Boden  auf,  als  wäre  er:  von  mächtigen  Erdstössen  er- 
schuttert.  Beruhren  ihn  dann  entgegengesetzte  Luftströme,  deren  Streit 
sich  in  kreisender  Bewegung  ausgleicht,  so  gewährt  die  Ebene  einen 
seltsamen  Anblick.  Als  trichterförmige  Wolken,  die  mit  ihren  Spit- 
zen  an  der  Erde  hingleiten,  steigt  der  Sand  dampfartig  durch  die 
luftdunne,  electrisch  geladene  Mitte  des  Wirbels  empor:  gleich  der 
rauschenden  Wasserhosen,  die  der  erfahrne  Schiffer  furchtet.  Ein 
triibes,  fast  strohfarbiges  Halblicht  wirft  die  nun  scheinbar  niedrigere 
Himmelsdecke  auf  die  verödete  Flur.  Der  florizont  tritt  plötzlich 
näher.  Er  verengt  die  Steppe,  wie  das  Gerauth  des  Wanderers.  Die 
heisse,  staubige  Erde,  welche  ira  nebelartig  verschleierten  Dunstkreise 
schwebt,   vermehrt  die  erstickende  Luftwärme"  *),  o.  s.  v. 

1)  Humboldt  A.  v.,  Aneichten  der  Natur.  3  Aufl.  I.  Stuttgart  1849  sid.  26. 

30 


280 

Denna  Humboldts  skildring  gifter  oss  således  en  förklaring 
öfver  uppkomsten  af  de  stoftmoln,  som  sedermera  såsom  stoftregn 
nedfalla  i  Europa.  Dä  nu,  såsom  vi  sett,  åfven  de  sydamerikanska 
sumpmarkernas  stoft  bidrager  att  bilda  dessa  moln  och  då  just  dessa 
sumpmarker  måste  innehålla  malaria-raikrofyten  i  största  ymnighet 
så  måste  ju  åfven  denna  senare  sjelf  i  uttorkadt  tillstånd  vara  ut 
stoftmolnen  inblandad.  Och  dä  infusionsdjur  på  detta  sätt  kunnat 
lefvande  öfverföras  till  Europa  —  Ehrenberg  fann  i  det  nedreg- 
nade  stoftet  9  lefvande  arter  med  friska  ovarier  —  så  är  ock  all 
sannolikhet  derför,  att  mikrofyten,  åt  minstone  i  dess  ännu  outbildade 
tillstånd,  kan  med  bibehållen  lifsförmåga  på  detta  sätt  transporteras. 

Vi  finna  således,  att  sannolikheten  derför,  att  frossmikrofyten 
under  stundom  transporteras  med  öfre  passadvinden  från  Syd-Amerika 
till  Europa,  är  ganska  stor.  Men  är  det  då  alldeles  omöjligt  att 
härom  fä  visshet? 

Väl  kunna  vi  icke  t.  ex  i  stoftregnet  uppvisa  mikrofyten,  all  den 
stund  vi  ej  ännu  lärt  oss  att  igenkänna  henne.    Men  den  genom  den 
samma  (direkt  eller  indirekt)  framkallade  sjukdomen  känna  vi.    Om 
nu  de  sjukdoms8ymptomer,  som  förorsakas  af  den  i  Syd-Ameril 
rade  mikrofyten  (eller  af  den  sydamerikanska  malaria-mikrofyte 
ämne)  på  något  karakteristiskt  sätt  skulle  skilja  sig  från  dem, 
frossan  plägar  förete  i  Europa,  och  om  denna  sydamerikanska  fn 
skulle  emot  vanligheten  äfven  i  Europa  uppträda  allmänt  vid  - 
demier,  som  inledts  af  ovanligt  stor  frossfreqvens  i  Södra  Ai 
så  måste  vi  ju  äfven  häri  se  en  bekräftelse  på  pandemi-raiasma 
amerikanska  ursprung.    Såsom  man  af  H  i  r  s  c  h '  s  uudersökningar 
gifves   det  också  verkligen    en  särskild  frossform,  som  företr 
tillhör  Amerika.     "Die  Febris  remittens",  skrifver  han,  "darf  a 
specifische  Krankheit  der  westlichen  Hemisphäre  bezeichnet  werden"  l). 
En  stor  del  af  de  orter  inom   den  gamla  verlden  (vestra  och  norra 
kusten  af  Afrika  m.  fl.),  å  hvilka  denna  malariaform  år  endemisk, 
tillhör   också  just  det  område,  som  oftast  måste  röna  inflytande  af 
den  från  S.  Amerika  kommande  öfre  passadvinden.    Denna  remittenta 
frossfeber  uppträder  dessutom  under  stundom  epidemiskt  i  vidsträckt 
utbredning  i  Europa;  och  det  har  just  skett  vid  de  pandemier,  som 
notoriskt  föregåtts  af  ovanlig  frossfreqvens  i  Södra  Amerika  såsom 
åren   1794,  1826  och  1846.     Till  bevis  på,  huru  okänd  denna  fross- 
form, äfven  i  ett  af  frossa  så  mycket  plågad  t  land  som  Holland,  eljes 

i)  o.  c.  i  s.  35. 


281 

kunnat  vara,  omtalar  Hirsch,  att  "viele  Aertze  Gröningens,  welche 
nicht  Qelegenheit  gehabt  hatten,  die  grossen  Epidemie  remittent- 
biliöser  Fieber  im  J.  1826  kennen  zu  lernen,  die  Krankheit  bis  zum 
J.  1846  nar  aus  den  Buchern  kannten"  *). 

Men  ett  ännu  bestämdare  bevis,  att  omförmälda  öfre  passadvind 
är  ett  transportmedel  för  raalaria-infektionsämnet  borde  man,  trots  vår 
o  bekantskap  med  dess  väsende,  äfven  för  närvarande  knnna  lemna. 
Kunde  man  nämligen  visa,  att  denna  vind  plägar  framkalla  frossa  hos 
personer,  som  utsättas  för  den  samma,  så  vore  naturligtvis  dermed 
äfven  visadt,  att  denna  vind  är  bärare  af  infektionsämnet. 

Hvarföre  vinden  icke  i  våra  trakter  plägar  från  en  frosshärd  öf- 
verföra  infektionsåmnet  till  befolkningen  å  en  aflägsnare  ort  och  hos 
den  samma  förorsaka  frossa  beror,  såsom  vi  ofvan  framhållit,  sanno- 
likt derpå,  att  infektionsämnet  till  följd  af  de  hos  oss  rådande  väder- 
leksförhållandena icke  i  sådan  qvantitet  upptages  af  vindarne,  att  det 
efter  en  längre  transport  kan  bibehålla  förmågan  att  inficera.  Detta 
skål  gäller  ej  inom  tropikerna.  Ty,  såsom  vi  sett,  upptages  der  under 
den  torra  årstiden  i  luften  stoft  i  oerhörd  massa,  så  att  deraf  bildas 
stora  moln  och  detta  just  i  de  nejder,  hvarifrån  den  förut  nämnda 
öfre  passaden  leder  sitt  ursprung,  men  något  motsvarande  kan  aldrig 
hos  oss  ega  rum.  Dessutom  föres  detta  stoft  af  en  luftström,  som 
icke  är  underkastad  de  otaliga  vexlingar,  som  vindarnes  lek  företer 
hos  oss,  hvadan  denna  luftström,  om  den  eljes  är  malaria-mikrofytens 
bärare,  bör  kunna  bevara  så  stor  rikedom  på  infektionsämnet,  att  men- 
niskan  kan  direkte  deraf  anstickas. 

Nu  känner  man  ock,  såsom  redan  ofvan  nämnts,  att  malariafeber- 
epidemi under  stundom  helt  plötsligt  uppträder  uti  Italien  äfven  långt 
in  i  landet,  der  sjukdomen  eljes  icke  förekommer,  och  detta  omedel- 
bart efter  det  att  den  derstädes  väl  bekanta  sydostliga  stormvinden 
Scirocco  brutit  ut,  hvilken  vind,  åt  minstone  efter  några  mycket  fram- 
stående meteorologers  åsigt,  härstammar  från  den  öfre  passaden.  Den 
egentliga  Sciroccon  är  nämligen  enligt  Döve  ingalunda  en  afrikansk 
vind,  såsom  man  förr  ansett,  utan  af  vestindiskt  eller  sydamerikanskt 
ursprung3).  Och  med  en  sådan  åsigt  står  Ehrenbergs  iakttagelse, 
att  äfven  Sciroccostoftet  aldrig  innehåller  egendomliga  afrikanska,  men 
deremot  för  Syd-Amerika  alldeles  säregna  infusionsdjurarter,  i  god 
överensstämmelse.     Sciroccovindens  på  så  olika,  mer  eller  mindre 


1)  o.  c.  I  s.  36. 

2)  Döve  H.  W.,  ftber  Eiszeit,  Föhn  und  Scirocco.    Berlin  1867. 


282 

otillfredsställande  sätt  förklarade  förmåga  att  uti  Italien  vålla  plötsligt 
och  epidemiskt  uppträdande  af  frossa  blifver  sålunda  ett  kraftigt  bevis 
derför,  att  luftströmmarna  under  stundom  till  Europa  ftfrerftira  ett  i 
Södra  Amerika  alstradt  malaria-infektions&mne '). 

Härmed  tro  vi  oss  hafva  anfört  giltiga  grunder  för  att  betrah 
uorra  delen  af  Syd-Amerika  såsom  frosspandemiernas  ursprungson 
åfvensom  antipassaden  (eller  några  inom  den  samma  förlöpande  stor- 
mar) såsom  öfverförare  till  Europa  af  malaria-mikrofyter,  hvilka  an- 
tingen, då  de  förefinnas  i  stor  mängd,  omedelbart  inficera,  eller,  kring- 
spridda, hvilket  oftast  år  fallet,  bilda  ett  utsäde,  som  endast  å  de 
orter  och  de  tider,  det  finner  tjenlig  jordmän,  utvecklas  och  frodas 
för  att  sedan  med  vindar  eller  samfärdsel  vidare  spridas. 

Men  här  framställer  sig  nu  en  annan  fråga,  nämligen  om  hvilka 
de  förhållanden  må  vara,  som  tidtals  i  de  tropiska  malariatrakterna 
förorsaka  malaria-mikrolytens  förökning  i  så  stor  massa,  att  derigenom 
fros8pandemier  kunna  blifva  en  följd.  Då  emellertid  denna  fråga  icke 
faller  inom  området  för  den  förevarande  afhandlingen  kunna  vi  endast 
i  förbigånde  vidröra  den  samma. 

Antagligt  är  ju  att  samma  förhållanden,  som  i  de  tempererad? 
klimaten  befordra   frossmikrofytens   utveckling  och  förökning  såsra 
ovanligt  riklig  nederbörd,  efterföljd  af  långvarig  torka  och  hög  m- 
marvårme,  äfven  skola  göra  det  i  de  tropiska  länderna.    Också  % 
gifver  t.  ex.  Sigaud  såsom  orsak  till  1843 — 44  års  malariaieW- 


1)  En&r  således  det  infektionsämne,  som  Sciroccon  förer  med  sig,  är  af  tro- 
piskt ursprung,  så  böra  ock,  i  överensstämmelse  med  hvad  vi  förut  sett,  de  sjuk- 
domsfall, som  denna  vind  framkallar,  gerna  genom  sin  form  röja  hemorten  for 
det  samma.  Så  synes  också  vara  förhållandet.  Åt  minstone  uppgifver  Hirsch. 
att  Koreff,  Salvagnoli-Marchetti,  öuislain  m.  fl.  författare  överensstäm- 
mande berätta,  att  den  malariafeber,  som  uppträder  i  Sciroccons  följe,  företer  en 
betydligt  förhöjd  intensitet.  Och  då  Hirsch  (o.  c.  I  s.  19)  omförmäler,  huruledes 
malariafebern  på  Sicilien  icke  sällan  förekommer  äfven  "an  hoch  und  trocken, 
selbst  felsig  gelegenen  Orten",  hvilket,  såsom  vi  ofvan  framhållit,  sannolikt  får 
tillskrifvas  Sciroccon,  bifogar  han  äfven  den  intressanta  notisen,  att  det  är  "mit 
einem  den  tropischen  Fiebern  ähnlichen  Charakter",  som  sjukdomen  der  uppträder. 

Skulle  man  här  anmärka,  att  Sciroccons  förmåga  att  framkalla  frossa  kunde 
helt  enkelt  antagas  vara  den  af  tillfällighetsorsak  till  insjuknandet,  något  som  vi 
ju  i  det  föregående  (sid.  265)  funnit  tillkomma  väderskiften,  så  behöfva  vi  blott 
fästa  uppmärksamheten  derpå,  att  den  nyss  omnämnda  beskaffenheten  hos  marken 
å  en  del  orter,  der  sjukdomen  uppträdt,  antyder  det  jemväl  sjelfva  hufvudorsaken 
till  sjukdomen  d.  v.  s.  frossmikrofyten  måtte  hafva  blifvit  till  personerna  di- 
rekte från  annan  ort  öfverförd. 


283 

epidemi  i  Brasilien  "le  desséchement  des  marais,  devenu  plus  étendu 
depuis  quelque*  années,  par  suite   de  la  rareté  des  pluies"  1).    Men 
man  skulle  ock  derjemte  kunna  vänta  sig,  att  några  våldsamma  na- 
turtilldragelser i  dessa  länder  stundom  skulle  inträffa,  som  medföra 
samma  resultat;   och  sådana  finna  vi  i  jordbäfningarne.    Man  känner 
ju,  hvilka  stora  förändringar  i  sjöarnes  vattenstånd  och  således  äfven 
i  de   omgifvande  pejdernas  fuktighet,   genom  dem  förorsakas.     Och 
hvilket   mäktigt  inflytande   på   frossfebrarnes  freqvens   rubbningar  i 
markens  fuktighetsgrad  kunna  medföra,  hafva  vi  ofvan  sett.    Också 
är  det  en  i  de  tropiska  länderna  flere  gånger  gjord  iakttagelse,  att  ma- 
lariafebern efter  jprdbäfningar  plötsligt  tilltagit  i  freqvens2).    Hirsch 
anför  t  ex.  efter  Tschudi:  "nach  etwas  starken  Erdbeben  entstehen 
an  der  peruanischen  Kuste  fast  jedesmal  neue  Wechselfieber  öder  Re- 
cidive  der  schon  geheilten".    Med  skäl  kunna  vi  ju  då  sätta  i  fråga, 
huru  vida  ej  t.  ex.  den  jordbäfhing,  som  enligt  Humboldt  egde  rum 
i  Orinocoflodens  område  år  1790  3),  var  egentliga  upphofvet  till  1791— 
92  års  malariafeber-epidemi  i  Westindien,  till  1793 — 94  års  epidemier 
i  Italien,  Holland  och  Danmark,  slutligen  till  de  remittenta  och  in- 
termittenta  febrarnes  plötsliga  och  allmänna  uppträdande  sommaren 
1794  här  i  Sverige?  Eller  huru  vida  ej  soldaternas  af  Dalregementet 
insjuknande  i  frossa  på  deras  spridda  torp  i  Dalarne  våren  1840  ytterst 
berodde  på  någon  af  de  jordbåfningar,  som  egde  rum  i  södra  Amerika 
under  innevarande  sekels  sjette  och  sjunde  quinqvennier? 


Den  sjukdom,  hvarmed  vi  nu  sysselsatt  oss,  har  väl  sedan  lång- 
liga tider  till  baka  utgjort  mången  forskares  älsklingsämne,  hvarföre 
man  nu  ock  ej  sällan  tyckes  anse  att  något  vidare  ej  äterstode  att  upp- 
täcka, än  som  berodde  på  mikroskopien  eller  kemien  ensamt.  Då  vi 
emellertid  icke  dela  denna  åskådning,  utan  tvärt  om  hålla  före  det 

1)  Bourel-Ronciére  o.  c.  XIX  p.  297. 

2)  Se  härom  Hirsch  o.  c.  I.  s.  66  samt  Griesinger,  Infektionskrank- 
heiten.    Erlangen  1864,  s.  IS. 

3)  Hamboldt  berättar:  "nane  bei  der  Einra&ndung  des  Canra-Stroms  in 
den  Orinoco,  versank  im  Jahr  1790  (bei  einem  Erdbeben)  ein  grosser  Strich  dicken 
Waldes  öetlich  von  der  Mission  von  S.  Pedro  de  Alcantara.  Es  bildete  sich  dort 
in  der  Ebene  ein  See,  der  fiber  300  Toisen  im  Dnrchmesser  hatte".  (Ansichten 
der  Natur  I  1849  s.  49).  Det  är  klart,  att  dylika  nybildade  sjöar  genom  sitt 
uttorkande  under  den  heta  årstiden  skola  erbjuda  malaria-mikroryten  en  ypperlig 
jordmån. 


284 

en  omsorgsfull  pröfning  af  redan  gjorda  kliniska  och  epidemi* 
iakttagelser  skulle  kunna  lika  väl  i  afseende  på  denna  som  flere  andra 
folksjukdomar  bringa  åtskilligt  nytt  i  dagen,  häfta  vi  ock  företagit 
oss  att  med  stöd  af  ett  hittills  nästan  oanvändt  material  söka  åt  frossans 
etiologi  vinna  några  nya  synpunkter.  Vi  bafva  dock  härvid  alls  icke 
lemnat  ur  sigte  nödvändigheten  deraf,  att  de  slutföljder,  vi  uppstått, 
blifva  ytterligare  och  med  ledning  af  erfarenheter  från  andra  länder 
pröfvade.  Fast  mer  är  det  med  önskan  att  föranleda  en  sådan  prof- 
ning,  vi  icke  tvekat  att  framlägga  vår  uppfattning  af  frågan  i  dess 
närvarande  skick,  denna  uppfattning  må  nu  af  en  senare  forskning  i 
flere  eller  ftrre  stycken  bekräftas  eller  underkännas.  Och  detta  bafva 
vi  så  mycket  mindre  velat  underlåta,  som  våra  antaganden  synas  m 
i  vissa  aféeenden  ega  tillämpning  på  de  folksjukdomar,  som  för  det 
närvarande  företrädesvis  taga  epidemiologernas  uppmärksamhet  i  an- 
språk, nämligen  koleran  och  ty foid febern,  h  vilka  vi  hoppas  at; 
—  derest  tillfälle  gifves  oss  att  fortsätta  med  dessa  forsknings- 
arbeten —  f&  göra  till  föremål  för  de  nästa  afdelningarne  af  detta 
verk. 


i"»T 


IL  I 


i 


K. 


um& 


/ 


pl.h. 


\\OJv  #> 


£i»     *«-■      .*..- 
v>'  -  v  -  -   '. 


PLJII. 


.   \ 


/.  -•  -v 


Frossans    ireqvens   i   Sverige  åren  186ft-7%  efter  årstid,  t  Pl.V 


1868 
1861 


1866 
186A 
186* 


■  !_"  t"'t~"i" 

Aug.jSept .;  Okt.  i  Jpy.     De  c. 


Jan.  j  Fe"br.  Mars  April  I  Maj    |  Juni 


ta  y>*  . 


Frossans  fre<peiis  i  frossörter  efter  månad. 


PLVI. 


1    i  Stockholm  1897-50.         V  i  Malmköping  1859-62. 

n   i    Göteborg  1864-75.         VI  i  Eskilstuna.  1859-61. 

III  i    Stockholm  1860  -  69.  VII  i  Arboga  1859  -  61. 

IV  i    Forssjö  Daga  1859"  61.  Vill  i        Strömsholxn  1859-60. 


Pris:  3  kr.  50  öre. 


Första  häftet  (röd  söte  it):   1   kr.  75  öre. 


