Svenska folkböcker. Sagor, legender och äfventyr, efter äldre upplagor och andra källor utgifne, jemte öfversifgt af svensk folkläsning från äldre tid till närvarande tid
Google 



This is a digital copy of a book that was preserved for generations on library shelves before it was carefully scanned by Google as part of a project 
to make the world's books discoverable online. 

It has survived long enough for the copyright to expire and the book to enter the public domain. A public domain book is one that was never subject 
to copyright or whose legal copyright term has expired. Whether a book is in the public domain may vary country to country. Public domain books 
are our gateways to the past, representing a wealth of history, culture and knowledge thafs often difficult to discover. 

Marks, notations and other marginalia present in the original volume will appear in this filé - a reminder of this book's long journey from the 
publisher to a library and finally to you. 

Usage guidelines 

Google is proud to partner with libraries to digitize public domain materials and make them widely accessible. Public domain books belong to the 
public and we are merely their custodians. Nevertheless, this work is expensive, so in order to keep providing this resource, we have taken steps to 
prevent abuse by commercial parties, including placing technical restrictions on automated querying. 

We also ask that you: 

+ Make non- commercial use of the filés We designed Google Book Search for use by individuals, and we request that you use these filés for 
personal, non-commercial purposes. 

+ Refrainfrom automated querying Do not send automated queries of any sort to Google's system: If you are conducting research on machine 
translation, optical character recognition or other areas where access to a large amount of text is helpful, please contact us. We encourage the 
use of public domain materials for these purposes and may be able to help. 

+ Maintain attribution The Google "watermark" you see on each file is essential for informing people about this project and helping them find 
additional materials through Google Book Search. Please do not remove it. 

+ Keep it legal Whatever your use, remember that you are responsible for ensuring that what you are doing is legal. Do not assume that just 
because we believe a book is in the public domain for users in the United States, that the work is also in the public domain for users in other 
countries. Whether a book is still in copyright varies from country to country, and we can't offer guidance on whether any specific use of 
any specific book is allowed. Please do not assume that a book's appearance in Google Book Search means it can be used in any manner 
anywhere in the world. Copyright infringement liability can be quite severe. 

About Google Book Search 



Google's mission is to organize the world's information and to make it universally accessible and useful. Google Book Search helps readers 
discover the world' s books while helping authors and publishers reach new audiences. You can search through the full text of this book on the web 

at ht tp : / /books . qooqle . com/ 



Google 



Det här är en digital kopia av en bok som har bevarats i generationer på bibliotekens hyllor innan Google omsorgsfullt skannade in 
den. Det är en del av ett projekt för att göra all världens böcker möjliga att upptäcka på nätet. 

Den har överlevt så länge att upphovsrätten har utgått och boken har blivit allmän egendom. En bok i allmän egendom är en bok 
som aldrig har varit belagd med upphovsrätt eller vars skyddstid har löpt ut. Huruvida en bok har blivit allmän egendom eller inte 
varierar från land till land. Sådana böcker är portar till det förflutna och representerar ett överflöd av historia, kultur och kunskap 
som många gånger är svårt att upptäcka. 

Markeringar, noteringar och andra marginalanteckningar i den ursprungliga boken finns med i filen. Det är en påminnelse om bokens 
långa färd från förlaget till ett bibliotek och slutligen till dig. 



Riktlinjer för användning 

Google är stolt över att digitalisera böcker som har blivit allmän egendom i samarbete med bibliotek och göra dem tillgängliga för 
alla. Dessa böcker tillhör mänskligheten, och vi förvaltar bara kulturarvet. Men det här arbetet kostar mycket pengar, så för att vi 
ska kunna fortsätta att tillhandahålla denna resurs, har vi vidtagit åtgärder för att förhindra kommersiella företags missbruk. Vi har 
bland annat infört tekniska inskränkningar för automatiserade frågor. 

Vi ber dig även att: 

• Endast använda filerna utan ekonomisk vinning i åtanke 

Vi har tagit fram Google boksökning för att det ska användas av enskilda personer, och vi vill att du använder dessa filer för 
enskilt, ideellt bruk. 

• Avstå från automatiska frågor 

Skicka inte automatiska frågor av något slag till Googles system. Om du forskar i maskinöversättning, text igenkänning eller andra 
områden där det är intressant att få tillgång till stora mängder text, ta då kontakt med oss. Vi ser gärna att material som är 
allmän egendom används för dessa syften och kan kanske hjälpa till om du har ytterligare behov. 

• Bibehålla upphovsmärket 

Googles "vattenstämpel" som finns i varje fil är nödvändig för att informera allmänheten om det här projektet och att hjälpa 
dem att hitta ytterligare material på Google boksökning. Ta inte bort den. 

• Håll dig på rätt sida om lagen 

Oavsett vad du gör ska du komma ihåg att du bär ansvaret för att se till att det du gör är lagligt. Förutsätt inte att en bok har 
blivit allmän egendom i andra länder bara för att vi tror att den har blivit det för läsare i USA. Huruvida en bok skyddas av 
upphovsrätt skiljer sig åt från land till land, och vi kan inte ge dig några råd om det är tillåtet att använda en viss bok på ett 
särskilt sätt. Förutsätt inte att en bok går att använda på vilket sätt som helst var som helst i världen bara för att den dyker 
upp i Google boksökning. Skadeståndet för upphovsrättsbrott kan vara mycket högt. 



Om Google boksökning 

Googles mål är att ordna världens information och göra den användbar och tillgänglig överallt. Google boksökning hjälper läsare att 
upptäcka världe ns böcker och författare och för läggare att nå nya målgrupper. Du kan söka igenom all text i den här boken på webben 



på följande länk Ihttp : //books . google . com/ 



Digitized by 



Google 



Digitized by 



Google 



V ENS K A FOLKBÖCKER. 



SAGOR, LEGENDER OCH ÅFVENTYR, 

EFTER ÄLDRE UPVLAGOR OCH ANDRA KÄLLOR UTGIFNE , 

i 

JEMTE 

ÖFVERSIGT AF SVENSK FOLKLÄSNING 

FRÅN ÄLDRE TILL NÄRVARANDE TID, 

AF 

P. O. BÄCKSTRÖM. 

SE DN ARE BANDET. 

STT®©l&M@lLrai f 
PÅ A. BOHLINS FÖRLAG. 



Digitized by Google 



STOCKHOLM, 

TRYCKT HOS L. J. HJBRTA, 184». 



Digitized by Google 



INNEHÅLL. 



SAGOK. 

10. Fortunatus (Sid. 1—30). 

Inledning . . . Sid. i. 

Sagan » 5. 

Variant » 18. 

Anmärkningar . » 27. 

11. Talande Vogeln, Spelande Trädet och 

Rinnande VattukUUan . . (Sid. 31—44). 

inledning » 31. 

Sagan » 32. 

Anmärkningar » 42. 

12. Askungen (Sid. 45—56). 

inledning » 45. 

Sagan » 47. 

Varianter » 53. 

IS. Tnmme-Liten (Sid. 57—67). 

Inledning » 57. 

Sagan • » 58. 

I Blä-Skägget (Sid. 68—73). 

Inledning - . . » 68. 

Sagan » 69. 

15. Blå Fogel (Sid. 74-99). 

Inledning » 74. 

Sagan » 76. 

Anmärkning _ . . . » 99. 

MO. liycksaiignetens O (Sid. 100—114). 

Inledning » 100. 

Sagan ...» 101. 

JLnmärkningar » 115. 

1*. Enbusken (Sid. 115—123). 

Inledning » 115. 

$agan . . » H6. 

Anmärkning . » 123. 

19. Be sex »vanorna eller Den adelmodiga 
Systern (Sid. 124-131). 

Inledning . » 124. 

Sagan . . » 127. 

19. Gråkappan . (Sid. 132—143). 

Inledning » 132. 

Sagan » 133. 

•5 O. Pelle Båtsman ....... (Sid. 144-156). 

Inledning » 144. 

Sagan » 144. 



Digitized by Google 



INNEHÅLL. 



LEGENDER. 

1. Jesu Barndoms-Bok (Sid. 159—197). 

Inledning Sid. 159. 

Legenden » 163. 

8. Förrädaren Judas ...... (Sid. 198—206). 

Inledning » 198. 

Legenden % » 199. 

5. Jerusalems Skomakare . . . (Sid. 207—216). 

Inledning -. . » 207. 

Legenden » 212. 

4. De sju So f vare . (Sid. 217—223). 

Inledning » 217. 

Legenden » 219. 

Anmärkningar . . » 223. 

6. Sanct *»ehr oclt Broder Lustig (Sid. 224—233). 
Inledning » 224. 

» Legenden » 225. 

ÄFVENTYR. 

1. ItlUster-Iiatten (Sid. 237—242). 

Inledning » 237. 

Äfvenlyret » 238. 

2* SJ elf dukande Bordet, Gr ull-Åsnan oclt 
»ansande Knölpåken . . . (Sid. 243—258). 

Inledning *.......» 243. 

Äfvenlyret .... ^ ... » 244. 

Variant 4 ...» 256. 

3. Boktor Allvetande (Sid. 259—263). 

Inledning » 259. 

Äfventyret » 260. 

4. Storlijerta, eller Ben tappre Skrttdda- 

ren (Sid. 264—270). 

Inledning » 264. 

Äfventyret » 266. 

5. Iiunkentus . . *. (Sid. 271—289). 

Inledning » 271. 

Äfventyret » 273. 

0. Holiergs.Gunnen (Sid. 290—295). 

Inledning » 290. 

Äfventyret » 292. 



- - - v fjftf» i - ' - 
99 



Digitized by Google 



iO. 



JFovtnnatns 



Sagan om Fortunatus tillhör förra hälften af 15:de seklet. Den lifliga 
håg för upptäckter och resor i aflägsna länder, som utmärkte detta år- 
hundrade, röjer sig äfven här, hvilket, i förening med den påtagliga 
fr&ndskap denna saga eger med en mängd andra folkberättelser hos nä- 
stan alla europeiska nationer, ger densamma ett eget intresse. 

Idén till de underbara klenoderna, som gjort Fortunatus-Sagan så 
populär, är troligen lånad från österlandet. Åtminstone anträffar man 
dylika redan i indiska berättelser, såsom om den magiska trädfogeln 
i första aldelningen af P an t c ha -tant ra (Loiselbvr Deslongchakps, 
Essai sur les Fables indiennes. Paris 1858, s. 55), om trollskå- 
len, stafven och de underbara 6korna i Vrihath-Katha (Brockbaus, 
Die Märchensammlung des Somadeva Bhatta. Leipzig 1845. 
I, 19—21), om en underbar vagn eller häst i Souka-Saptati (The 
Tooti-nameh, or Tales of a parrot London 1801, s. 113. — 
Contes du Perroquet. Paris 1826, s. 145), i Ve ta la-pan tcha- 
vinsati (Bytal Puchisi, translated by Rajah Kaleh-Krishen 
Behadur. Calcutta 1854, s. 55), samt i Singhasana-dwatrinsati 
(Le Trooe enchanté, conte indien traduit du persan par 
Lrscalmer. New-York 1*17. I, 191); äfrensom i en mängd andra 
österländska berättelser, såsom de arabiska om Trädhästen A Tusen 
och en Natt (Tausend und eine Nacht. Breslau 1858» IX, 76— 
148), hvilken äfven blifvH svensk folkbok, om den underbara mattan, 
elfenbensröret och äplet i sagan om Prfns Achmed och Féen Pari 
Banu (L e IX, 135—158), om den magiska mössan, trumman och bol- 
len i sagan om Asem och Andarnes Drottning (L c. X, 820— 223), 
om den flygande vagnen (Jon. Scott, Tales, Anecdotes and Letters 
translated from the arabie and persian. Shrewsburg 1800. I, 
7), o. a.; de persiska om den flygande kistan i Bahar-danusch 
(The garden of Knowledge, translated by Jon. Scott. Shrews- 
burg 1799. II, 288) och i sagan om Malek och Schirina i Tusen 
och .en Dag (Petfs de la Crotx, Les mille et un jour. Paris 
1729. III» 257—292), ra. fl. En flygande trädhäst, motsvarande Fortu- 
nati önskenatt, finner man för öfirigt äfven i tidigare vesterländska be- 
Sv. Folkböcker, II. i 



Digitized by Google 



8 



F0RTCNATC8. 



rättelser, såsom i den om Cleornades (rån 15:de seklet (Ksio tlbt, 
Tales and populär fictions. London 1854, s. 46. — Loisblbub 
Dkslongch amps , I. c, s. 58), den om Valentin och Ur son från det 
a5:de (Bibliothéque des Romans. 1777, Mai, s. 122. — Kbight- 
lby, I. c., s. 78) m. fl. 

Närmaste förebilden för sagan om Fortunatus har man emedlertid 
sannolikast att söka i 120:de kapitlet af Gesta Romanorum (Kbllers 
latinska edition. Stuttgart und Tubingen 1842. I, 190—194. — Swans 
engelska öfVers. London 1824. II, 148—155. — Ghåsses tyska öfvers. 
Dresden u. Leipzig 1842. I, 251—257), ehuru för öfrigt äfven Marco 
Polos omkring år 1300 och Montb villas (Mandkvilles) år 1555 förfat- 
tade vidunderliga resebeskrilhingar, haft ett omisskänligt inflytande på 
utarbetandet af denna saga. Att Constantinopel omtalas såsom ännu 
tillhörande de kristne, utvisar att den icke kan halva tillkommit senare 
än 1455, och att Dracole Weyda nämnes såsom regerande i Walachiet 
bestämmer tiden för dess författande till omkring år 1440. Göbbbs 
(Volksbucher, s. 77) har sökt visa, att dess ursprung vore att söka 
i Bretagne, h varifrån den tidigt skulle spridt tig till Spanien och Eng- 
land, samt sedermera, med tydliga spår ar sin öfverflyttning till dessa 
båda länder, derifrån utgått till det öfriga Europa. Att ett spanskt ori- 
ginal legat till grund för sagan 1 dess nuvarande form tillkännagifves 
uttryckligen i de äldsta tyska och fransyska upplagorna och synes för 
öfrigt af flera i sagan förekommande spanska namn och uttryck. 

Den äldsta tryckta bearbetning af Fortunatus-sagan, man äntra har 
i behåll, är den tyska »Fortunatus. Augsburg zu trucken verordnet 
durch J. Heyblen 1509», 4:o (Panzbr, Annalen der ältern deuts- 
chen Litteratur. Nurnberg 1788, s. 515). Andra gamla tyska upp- 
lagor äro: »Vom Fortunato und seinem Seckel, auch Wunschhutlein». 
Augsburg 1550, 4:o, Frankfurt am Main 1551, 8:0, Nttrnberg 1877; 8tt, 
m. fl. En sednare behandling är »Fortunatus mit seinem Seckel und 
Wunschhutlein». Frankfurt und Leipzig 1787 (Museum fur alt- 
deutscbe Literatur und Kunst Berlin 1809. I, 281), äfvensom 
sådana förekomma i Schwabs Buch der schönsten Geschichten 
und Sägen. Stuttgart 1857. II, 487—848, och i Marbachs Volks- 
bttcher. J» 22 och 25. Ämnet har lör öfrigt blifvit dramatiskt be- 
handladt i en af Hans Sachs år 1555 författad »Tragedia. Mit XXII 
Personen, der Fortunatus mit dem Wunschseckel und hat V Actus» 
(Hans Sachs, Werkc. Nttrnberg 1591. IH:r Bd. 2:r Theil. Bl. 58—48, 
se Museum fttr altd. Lit. I, 277), i en år 1878 i Dresden gifven 
opera , kallad »Tragödia von des Fortunati Wunschhute und Säckel (I. 
c, s. 281), samt af Tibck (Schriften. Berlin 1828. III» Bd). Be- 
slägtade tyska folksagor äro »Das Vögelchen mit dem goldenen Bi»(Ki n- 
dcrmärcnen aus mQndlichen Erzählungen gesammelt. Er- 



Digitized by Google 



INLBDNIN6. 



5 



fatt tftaf» fl. i— $7), »Rolands Knappen» (Mosaus, Volksmärchen 
der Deutchen. Halle 1859» 1, 117—176. — MarbaCis Volksbocher 
JV 11), »Tischchen deck dich, Goldesel und KnUppel aus dem Sack» 
(Gbimm, Kinder- nnd Hausmårehen. Göttingen 1*37. I, ai4— st7), 
hvilken äfven bllfrit svensk folkbok, »Der Krautesel» (Gbimm, 1. c. II, 
llt— 117), m. fl. 

På ftanayaka eger man en »Histoire comiqne des aventures de 
Fortunatas, trad. de VBspagnol par d'Alibray». Rouen 168 6, lfco (GrXssh , 
Liter&rgeschichte. II, s. 194); en »Histoire des Avantures heureuses 
et malheureuses de Fortunatas dans son voyage. Avéc sa bourse , et son 
Chapean, enseignant comment un Jeune homme se doit gouverner, tant 
envers le* Grands qne les petits, amis et étrangers, tant hors que dans 
son päls. Nouvellement tradnit de l'Espagnol en Francois. A Troyes, 
Ghez la Véve (sk) Jacques Oudot», ntan tryckår, men med Imprimatur 
af den 50 Sept 170»; m. fl. — »Le Prince Lutin» af Mad. »'Aolnoy 
(Cabinet des Fées. Geneve 1785. II, 129—192) år en besl&gtad 
fransysk folksaga. 

Från den fransyska utgick den italiei»*ka folkboken »Avveni- 
menti di Fortunato e de suoi figli». Napoli 1676, fto (GbIssb, 1. c). — 
En den tyska »Tischchen deck dicb» etc liknande italiensk folksaga f&* 
rekommer i Gioa*. I. Not. 1 af Pentamerone eller Lo Conto delli 
Conto orero lo Trattenemiento de Peccerelle, en sagosamling, 
utgifven på neapolitanska folkdialekten af Giambattista Basilb , ocb hvaraf 
den äldsta kända upplagan utkom i Neapel 1657, samma år Basilb dog, 
(Chtm, 1. c, m, Ml). 

Ben enarelska folkbokan »History of Fortunatus and bis two 
sons». London, utan tryckår, ls:o, år sannolikt äfven en öfversättning 
från den fransyska (GbJLssb, 1. c). — Sagan bar blifvit dramatiskt bear- 
betad af Thomas Dbckbb i »The pleasant comedie of OW Fortunatas». 
London 1600, 4:o, införd bland Old Plays being a continuation of 
Bodley'8 Collection. London 1816. III, 101 etc, samt tidigt öf- 
versatt på tyska: »Comedie. Von Fortunato und seinem Seckel und 
Wunschhutlein, darinnen erstlich drey verstorbene Seelen als Geister, 
darnach die Tagendt und Schande eingefuhrt werden» (Tibck, Deut- 
sches Theater. Berlin 1817. II, 1 etc), äfvensom under titel: »For* 
tunatus und seine SObne, eine Zauber-Tragödie von Thomas Decker. Auf- 
gefuhrt hn J. 1600 vor der Königin Elisabeth. Aus dem EngL von Val. 
Schmidt». Berlin 1819. 

Den hollttndUika bearbetningen: »Een Nieuwe Historie van for- 
tunatus Borse, en van zijen Wenschhoed. Zeer geneugelijk en playsant 
om te lesen, lerende hoe een jong Gesel hem heuslijk houden tat in han- 
del en wandel, met woorden en verken; bij höge en lage personen. De* 
sen allerlaatsten druk van nieuws overgesien en met nieuwe Figuren, 




4 



FORTUM A TUS. 



daar op passende, verbetert. Noit voor desen 10 gedrukt». Amsterdam 
1736, 8:o4L. Pa. C. Van den Bergh, De Nederlandsc he Volksro- 
mans. Amsterdam 1857, s. 128), är, att döma af titelns likhet med den 
å de fransyska upplagorna, troligen äfvcn öfversatt från fransyskan. 

Deremot är från tyskan öfversatt den danska folkboken »Enlystig 
Historie, om Fortunatus's Pung og hans önskehat», hvaraf man har upp- 
lagor af åren 1664, 167", 1695, 1756, 1783 och utan utsatt tryckår (Nterup, 
Morskabslffisning, s. 157) äfvensom denna saga finnes införd i Rah- 
beks Dansk og Norsk Nationalverk. Kiöb. 1828. III. 2. s. 305— 
489). — Beslägtade danska folksagor äro: »Lykkens fiyvende Fane, eller 
en historie om tre fattige Skroddere» etc, äfven svensk folkbok, samt 
»De tre Gaver», införd i Winther's Danske Folke ev entyr. Kiöb. 
1825. I, 26—30. 

Från danskan öfversattes Fqrtunatus-sagan år 1690 på islttndska 

(Nyerup, 1. c, s. 168). 

Från den tyska har sannolikast afven utgått den äldre svenska 
bearbetningen, hvaraf i Palmsköldska samlingen å Upsala Bj,bliolhek (T. 
XXXVII. Bibliographica, s. 655) anföres följande gamla upplaga: 
»Historia om Fortunato, hans Pung och önskehatt, och sedan huru Sön- 
nerne eliter hans dödh hegge Genodierne ärffde, och mycken kortwijl 
ther med drefwo, swåra lustigt och kortwilligt at läsa. Nu på nytt af 
trycket uthgången, Stockholm boos Ignatium Meurer, åhr 1651», 8:o, och 
hvaraf för Öfrigt skola finnas upplagor af år 1675 (Wieselgren, Sveri- 
ges sköua Litteratur. Lund 1835. III, 476) och 1694 (Nyerup, 1. 
c). Den enda upplaga utg. sett af denna uppteckning är en i Hr Geo. 
Stepbens' samling befintlig, med följande titel: »Fortunati Historia, Om 
Hans Pung och Önskehatt. I ledige stunder mycket lustig och behage- 
lig at läsa; hvHken nu efter mångens begäran, är tryckt på nytt», 126 
numererade sidor, utom 2:ne sidor register, 8:o. Den tyckes vara från förra 
hälften af 1700-talet. 

Denna äldre och fullständigare bearbetning är numera ytterst säll- 
synt. Af en sednare, mycket förkortad, har man deremot åtskilliga upp- 
lagor. De utg. sett äro: »Fortunatus med sin Penning-Pung och Önsk- 
nings-Hatt. Stockholm, tryckt hos Fr. B. Nestius, 1824», 16 sidor, 8:o; 
»Jönköping, i Lundströmska Tryckeriet, 1827», 16 sid., 8:0; samt »Lund/ 
1834, i Lundbergska Boktryckeriet» > 16 sid., 8:0, äfvensom sagan, efter 
denna uppteckning, finnes införd i Läse- och Lärobok för Ungdom 
(af A. I. Arwidsson). Stockholm 1830. I, 50—62. Denna bearbetning 
är icke sammandragen ur den förra, utan öfversatt från en sednare, för- 
modligen tysk behandling af den äldre Fortuna tus-sagan. Den är visser- 
„ ligen icke så behandlad, som det särdeles lyckliga ämnet hade förljenat, 
men. står dock i stilistiskt hänseende onekligen öfver den äldre, i hvars 
torra krönike-stil man alltför sällan finner några spår af den älskeliga 



Digitized by Google 



INLEDNING." 



5 J 



trohjertenhet, som ger ett så eget behag åt de äldre medeltids-sagorna. 
Detta oaktadt borde visserligen denna bearbetning, i anseende till sin 
högre ålder och större fullständighet, här företrädesvis meddelas; men då 
densamma aldrig egentligen varit svensk folkbok, hvilket åter är förhål- 
landet med den sednare, har utg. ansett sig böra införa denna i sin hel- 
het, samt, såsom Tariant, en öfversigt af den förra, upptagande alla der 
förekommande facta, äfvensom alla sådane enskilda drag, som kunna 
gifva någon ledning för utredandet af sagans ursprung. 



En fattig man i staden Famagusta på Cypern hadb en son, 
som fått namnet Fortunatus. Då han hunnit ynglingaåren, 
trifdes han ej längre hemma, utan längtade ut i verlden. För- 
äldrarne hade ingenting deremot; de tänkte: må han sjelf 
söka sin lycka och se sig om hur han finner henne. ; 

Han vandrade alltså åstad, besökte många länder och såg 
många städer, led stundom brist, men hade äfven ofta goda 
dagar, och tjente vid mången furstes hof ärligt och troget;? 
sådant kunde likväl ej hans kamrater lida* utan de fötfsbodo 
alltid att genom list och ränker jaga honom bort igen. : > > 

På detta sätt kom han allt längre från hemmet, råkade 
stundom i godt, men ännu oftare i dåligt sällskap, dör ban 
förslöste sina med flit och möda förvärfvade penningar och 
hade sluteligen ingenting qvar. 

Under bekymmer för framtiden och ånger öfver det för- 
flutna gick han en dag vilse i en stor skog. Bär, syra, berg- 
söta och vildäpplen voro här hans enda spis, och en källa» 
klara vatten hans enda dryck. Björnarnes brummande och 
vargarnes tjutande satte honom i ständig oro. Då . det led mot 
natten, steg han upp i ett träd, for att der vara i större 
säkerhet; men, tilj sin stora förskräckelse, såg han enväldig 
slagbjörn klifva upp i just samma träd, der han tänkt få 
sin nattro. Förgäfves klättrade Fortunatus undan allt högre 
och högre ; hans förföljare var honom ständigt i hälaroe. Slut- 
ligen, kommen till yttersta toppen, fattade han mod, drog ut 
sitt svärd och högg der med löst på björnen. Denne, ännu 



Digitized by Google 



FOÄTUNATUS. 



mer rotad häraf, höll sig med ena f ramtassen fast i en af 
trädets grenar och ämnade med den andra gifva Fortunatus 
ett duktigt hugg; men i detsamma brast grenen och björnen 
tumlade ned, hvarvid uppstod ett sSdant buller att alla de öf- 
riga djuren» som stodo der nere, togo flykten. Fortunatus 
Tar äfven i fingesten nedfallen, och det så, att han, nedkom- 
men, satt grensle öfver den halfdöda björnen, hvilken han ej 
försummade att döda, sä snart han kommit till besinning. 

För att stilla sin hunger, sög han blodet ur björnens sår, 
och sedan han vederqvickt sig deraf, lade han sig ned på sin 
dödade fiendes mjuka pels och insomnade tungt. 

När han efter en ljuflig sömn uppvaknade, stod en skön 
jungfru framför honom; men han visste icke hvem hon var 
eller hvarifrån hon kommit. Hon såg likväl så glad och vän- 
tig ut, att han gerna förtrodde sig åt henne och sade: »Hjelp 
mig ur denna skog, eljest måste jag här dö». — »Det skall 
du icke,» svarade skogsjungfrun, »och jag skall snart hjelpa 
dig ur skogen; men jag vill förläna dig en ännu större för- 
mon. Vet att jag är Fortuna, lyckans gudinna. Här i min 
påse finnes Rikedom y Vishet, Magt, Skönhet och Helsa. Välj 
dig en af dessa gåfvor, men blott en kan jag gifva dig.» 

Fortunatus besinnade sig ej länge innan han valde Rike- 
dom; ty, tänkte han, har man penningar, så har man allt. 

»Godt,» sade Lyckans gudinna, »tag denna pung. Du fin- 
ner alltid i den så mycket penningar du önskar dig i guld- 
och silfvermynt, och denna egenskap skall den behålla så 
länge du och dina barn lefva, men ej längre. Begagna den 
väl och såsom ett tacksamhetsbevis för denna rika gåfva skall 
du hvarje år i denna månad med 400 dukater utstyra en he- 
derlig flicka, som för fattigdom ej kan få gifta sig med den 
hon älskar.» 

Efter dessa ord förde den sköna jungfrun Fortunatus ur 
skogen och försvann. 

Fortunatus hade nu visserligen genom den underbara pun- 
gen mera penningar än han behöfde; men denna lycka var 
nära att blifva honom vådlig, ty då han af en hästhandlare 
köpte 6 sköna hästar, h vilka en rik furste funnit för dyra, 



Digitized by Google 



F0BTUNATC8* 



7 



hlef detta rätt illa upptaget Fursten, hvilken lika litet be- 
höfde hushälla med menniskor, som Fortunatus med pennin- 
gar, lät i harmen fängsla honom, och den oförsigtiga hästhan- 
deln hade lätt kunnat kosta Fortunatus lifvet, om han icke 
genom rika gåfvor ur sin pung förstått att skaffa sig gällande 
förespråkare vid hofvet. 

Denna händelse gjorde honom emedlertid försigtigare. 
Han insåg att en ringa man, som han, alltid väckte en viss 
förargelse och mer än vanlig afund, om han för uppenbart 
visade sin rikedom, och gick derföre klokare till väga. Dess- 
utom gjorde han en lycklig bekantskap, som hjelpte honom 
på rätt väg med sin outtömliga skatt. Det var en fattig, men 
kunnig och erfaren man, som rest vidt och bredt omkring, 
och nu antog tjenst hos Fortunatus, hvilken han rådde att 
begifva sig ut på resor, för att i främmande land f genom sina 
penningar, skaffa sig anseende af en ej blott rik, utan äfven 
förnäm man. Leopold, så hette den nya vännen, anskaffade 
vagnar och betjening; med de aldrig bristande tillgångarne 
mötte inga synnerliga svårigheter, och Fortunatus blef, ja 
längre de reste, i följd af den stat han förde, allt mer och 
mer ansedd, så att han snart sjelf e] kunde annat än finna 
sig rätt hög och förnäm. Han var också éj som dessa re- 
sande, hvilka på några månader begifva sig utrikes och om 
hvilka ordspråket säger: 

»Det flög en höna öfver Rhen 

Och hemkom som en kyckling se'n,» 
utan han reste i hela 15 år och gaf sig god tid både att se 
och att tänka öfver hvad han sett. 

Under dessa resor kom han äfven till Irland och hvilade 
der en gång öfver natten i ett kloster, bredvid hvilket fanns 
en stor grotta med många gångar och hvalf , som kallades St. 
Patriks Skärseld. Våra resande ville gerna besöka en så 
märkvärdig ort, men då man lätt kunde gå vilse i de många 
gångarne, varnade dem abboten att ej begifva sig för långt 
in. Fortunatus trodde det likväl ej vara så farligt, utan gick 
dit ensam med Leopold; men snart erfor han huru farligt 
det är att förakta goda råd. Det dröjde ej länge förr än de 



Digitized by Google 



8 



FORTUNATC». 



funno, att de gått vilse, och då de nu ville vanda om, för- 
villade de sig allt mer och mer. Så irrade de ur den ena 
gången i den andra i hela tvä dagar, plågade af hunger, törst 
och trötthet, så att grottan hlef för dem en sannskyldig skärs- 
eld. Munkarne blefvo äfven oroliga, ty de fruktade, att efter 
denna olycka ingen from pilgrim mera skulle vilja taga her- 
berge hos dem, och likväl hade de af dessa slags gäster haft 
sina mesta inkomster. I icke mindre oro voro Fortunati be- 
tjenter; ty hvar skulle de väl få en husbonde, som betalte 
dem så väl och var en så genomgod herre? De satte derföre 
allt i rörelse och lofvade 100 dubbla guldstycken åt den , som 
räddade deras*herre och Leopold, hvilken äfven var af dem 
allmänt afhållen. 

Blott någon utlofvar mycket penningar, så kan han lätt 
utföra allt hvad menniskor förmå. Der fanns en man, som 
med tillhjelp af ett snöre i alla möjliga riktningar mätt och 
undersökt grottan. Så snart han fick veta h varom fråga var 
och hvilken stor summa han kunde förtjena, skyndade han 
att genomleta hålan åt alla håll och lyckades sluteligen att 
träfik de utmattade och halfdöde resande, dem han först ve- 
derqvickte med bröd och vin och sedan lyckligen förde ut 
igen, till stor glädje för både betjeningen och munkarne. 

Sedan Fortunatus länge rest samt mycket sett och erfa- 
rit, ja till och med genom en trolös värd varit på vägen att 
förlora sin pung, ehuru han icke ens gifvit sin vän Leopold 
förtroende af dess egenskaper, begaf han sig sluteligen hem 
till Famagusta, der han ännu träffade sina föräldrar vid lif 
och gjorde allt hvad han kunde för att bereda dem en glad 
ålderdom. 

Fortunatus hade under sina resor sett så många herrliga 
kyrkor och palatser, att det var helt naturligt, det en man 
med så oinskränkta tillgångar vid hemkomsten tänkte på sin 
fädernestads förskönande. Han uppförde åt stadsboerne en 
stor och skön kyrka och åt sig sjelf ett praktfullt palats, 
kring hvilket han anlade de skönaste trädgårdar med många 
vattenkonster och andra kostbara prydnader, så att konungen 
sjelf ej hade så mycken herrlighet att fägna sig åt. 



Digitized by Google 



FOHTUNAT08. 



9 



Dessa kostsamma anläggningar väckte konungens upp- 
märksamhet. Det måste likväl vara en svåra rik man, som 
kan lägga så mycket penningar i byggnader, tänkte han; man 
måste söka fästa honom vid hemmet, att han ej återöfverger 
oss med sina rikedomar. Kort och godt, konungen bortgifte 
den rike mannen med en fattig grefves dotter, som gernatog 
honom till godo, emedan han var en välvext man med ett 
ganska hyggligt utseende. Den fattige men förnäme grefven 
och hans icke mindre förnäma fru grefvinna hade väl aldrig 
bifallit denna förmälning, om icke Fortunati praktfulla palats, 
sköna trädgårdar och stora rikedom förbländat dem och för- 
mått dem att gifva sin dotter åt en ofrälse man. Men de 
dyrbara skänkerna till svärfar, svärmor och svägerskor, de 
lysande måltiderne och festerne, vid hvilka till och med ko- 
nungen infann sig, gjorde likväl snart Fortunatus högeligen 
värderad i hela slägten. 

Femton lyckliga år hade Fortunatus framlefvat med sin 
unga vackra grefvinna och under denna tid blifvit välsignad 
med tvenne söner; men som de rika ofta hafva sina nycker, 
så uppstod hos vår Fortunatus nu åter lusten att resa. Hans 
öma maka lade sig väl allt hvad hon kunde emot detta in- 
fall; men det stod ej att ändra. 

Han for aUtså åstad och kom till Alexandria, der en 
mägtig bascha regerade. Honom skänkte han flere dyrbarhe- 
ter af högt värde, som han inköpt i Venedig, Florens och 
annorstädes. Baschan undrade lika mycket öfver den för- 
mente resande köpmannens rikedom, som öfver hans friko- 
stighet, och af tacksamhet för de kostbara gåfvorna lät han 
bjuda honom till sig och visade honom efter måltiden alla 
sina skatter f silfver, guld och ädla stenar. Fortunatus ställde i 
sig på det högsta förundrad öfver allt detta och sade sig ej, 
begripa, huru man kunnat förena så stora skatter på ett 
ställe. »Åh|,» svarade baschan, »detta är i alla fall ett intet 
emot den skatt, jag förvarar i min sängkammare.» 

En så märkvärdig klenod ville Fortunatus gerna se på 
närmare håll, och den rika baschan var också artig nog att 
taga honom med sig i sitt sofrum, der han framdrog undan 



Digitized by Google 



to 



FOHTCNATUS. 



sängen en gammal hatt af ganska tarfligt utseende och sade: 
»Ser du, denna hatt är mera värd än alla mina skatter. Blott 
jag sätter den på mitt hufvud, så förflyttas jag genast hvar 
helst jag önskar mig, till min krigshär, till mitt rikes aflägsna- 
ste trakter, till mina jagtparker, ja jag tror ända till solen , om 
det fölle mig in och jag ej fruktade att blifva svedd*» 

Då Fortunatus tycktes hafva svårt att sätta tro härtill, 
satte baschan, för att öfvertyga honom, hatten på hans huf- 
vud och bad honom önska sig hvart han ville och sedan till- 
baka. Fortunatus lydde, önskade sig hem till hustru och 
barn, och var i detsamma, utan att han visste huru, hos dem. 

Den gode baschan var en ganska dum herre, som så 
lånte ut sin oskattbara hatt; men en skälm var också Fortu- 
natus, som ej kom tillbaka med honom och gaf baschan så 
mången sorgsen stund öfver hattens oersättliga förlust och sitt 
alltför långt drifna förtroende till menniskor. 

Fortunatus åter tyckte, att den underbara hatten passade 
förträffligt till den undergörande pungen, och ville derfore icke 
släppa någondera ifrån sig. 

Men ehuru Fortunatus nu hade i rikt mått allt denna 
jordens goda, åldrades han likväl såsom andra menniskor, och 
sedan han i några år öfverlefvat sin grefvinna, märkte han, 
att tiden nu äfven var inne för honom att skiljas bädan. När 
han så låg på sitt yttersta, lät han inkalla sina båda söner, 
upptäckte för dem hemligheten med hatten ocb pungen, samt 
tillade, att pungens undergörande kraft blott räckte för deras lifs- 
tid, hvarföre de i tid borde tänka på sina arfvingars försörjande. 

Den yngre af sönerne, som hette Andalos, hade ärft fa- 
ckens lust för resor; men den äldre, Ampedos, trifdes bäst 
hemma. Andalos bad derfore sin bror ur pungen fylla några 
såar med guldmynt och sedan lemna den åt honom under sex 
års tid, på det han rätt väl kunde få se sig omkring i verl- 
den. Hatten skulle bli qvar hos Ampedos, att, i fall såarne 
under tiden blefvo tomma, denne genast skulle kunna önska 
sig till brodern för att skaffa dem ny påfyllnad. 

Ampedos, god och from, gjorde icke många invändningar, 
utan fyllde ett par såar med dukater, hvaraf han aldrig tog 



Digitized by Google 



FORTCNATCS. 



It 



mer än han nätt och jemnt behöfde, läste in den underbara 
hatten och lefde stilla och nöjd hemma. Andalos deremot 
for från haf till haf , vann priset vid alla torneringar och ring- 
ränningar, samt förvärfvade sigöfverallt stort anseende genom 
sin rikedom, sin talrika betjening och sin frikostighet. Dock 

pengar ge mod, 

men mod ger öfvermod, 
och så kom äfven hans stund. Han hade stannat i den stora 
staden London, gifvit konungen, drottningen, prinsar, prinses- 
sor och hela hofvet många lysande fester, och prinsessan 
Agrippina till och med fann hans ögon rätt vackra, likasom 
han hela hennes person. Hade han blott varit af furstligt 
blod, så hade hon visst icke besinnat sig att besvara hans 
kärlek, som dag ifrån dag blef alltmera synbar; men nu visste 
man beklagligen icke hvarifrån den rike mannen kom eller 
hvilken han var. 

Konungen, som var en god och mild herre, tyckte gerna 
om ett godt skämt och roade sig stundom sjelf att tillställa 
sådant. En dag skickade han till Andalos och gaf honom 
tillkänna, att han med sin gemål och sina barn ville äta mid- 
dag hos honom; men på det han skulle kunna sätta den rika 
värden i bryderi, förbjöd han med detsamma vid strängt straff, 
att ingen i hela den stora staden skulle få sälja ved eller kol 
till Andalos' folk. Denne hade emedlertid gjort stora anstal- 
ter och inköpt de utsöktaste läckerheter; men då dessa skulle 
tillagas, kunde bvarken ved eller kol fås. Andalos förstod 
lätt, att detta var ett påfund af konungen för att göra honom 
brydd; men han var ej rådlös. Han lät genast uppköpa all 
kanel, muskott, peppar, kryddneglikor och ingefära, som fanns 
i de londonska köpmännens stora magasiner, och fick på detta 
sätt bränsle nog. 

När den utsatta dagen inföll , for konungen med all kung- 
lig ståt till Andalos' hus och trodde sig nu få se den rike 
mannen i en vacker förlägenhet. Men huru förvånad blef icke 
den kongliga familjen att vid framkomsten mötas af den skö- 
naste vällukt, som förbränningen af så många kryddor måste 
åstadkomma, och att sedermera undfägnas med en måltid, så 



Digitized by Google 



12 



FORTUNATDS. 



läcker och väl anrättad, att de aldrig sett dess make. Den 
som nu blef Ilat var icke värden, utan konungen. Andalos 
måste förklara huru han kunnat tillaga en sådan middag utan 
ved eller kol, och han tvekade icke att tillstå sanningen, ty 
hans bränsle var ej att skämmas för. Förundran öfver hans 
omätliga rikedomar blef emedlertid härigenom ännu mera ökad, 
och han tycktes sjelf finna ett nöje i att stegra den till det 
yttersta; ty då de höge gästerna reste hem, förärade han 
hvarje herre och fruntimmer i kungens följe dyrbara ringar, 
halsband och dosor rikt besatta med juveler. Den lägre be- 
tjeningen begåfvades efter rang och värdighet med 10, 20 till 
30 dukater; med ett ord, vår Andalos tycktes just hafva fö- 
resatt sig att skryta, men att han icke gjorde rätt klokt deri, 
skola vi snart få se. 

Drottningar och prinsessor torde också stundom, ehuru 
ej så mycket som andra fruntimmer, hemsökas af nyfikenhet. 
Åtminstone inträffade detta nu; ty drottningen och prinsessan 
Agrippina undrade storligen hvarifrån vår Andalos väl kunde 
taga alla sina penningar, då man aldrig hörde, att några fö- 
ror eller skepp förde Ull honom sådana. Mor och dotter råd- 
slogo om sättet att utforska, huru härmed hängde tillsammans, 
och prinsessan åtog sig att låtsa gynna hans kärlek för att 
dymedelst kunna utleta hans hemlighet. Hon blef derföre nu 
långt vänligare mot honom än förr, och i ett förtroligt sam- 
tal måste han bigta sig för henne; men prinsessan spelade, 
likasom hans far hos baschan, den tviflande, och Andalos 
måste visa henne huru underverket tillgick, i det han ur den 
underbara pungen utskakade tusen dukater i hennes knä. 
Prinsessan kunde ej nog beundra pungens förträffliga egenskap, 
och så snart den alltför öppenhjertige Andalos aflägsnat sig, skyn- 
dade hon att underrätta sin höga moder om hvad hon upptäckt. 

Mor och dotter funno båda den märkvärdiga pungen af 
alltför högt värde, att de ej innerligen gerna skulle vilja vara 
i besittning deraf, och beslöto att genom list söka vinna 
detta mål. 

Med sin fru mors bifall lät alltså prinsessan förfärdiga en 
pung, till utseendet så mycket möjligt var liknande den hon 



Digitized by Google 



FOÄTUNATCS; 15 

sett Andalos ega , och sedan gjorde man sig all möda att gifva 
den ett lika nyttjadt och nött utseende, som den undergörande. 
Derefter erhöll Andalos ett hemligt budskap frän prinsessan 
att tillbringa aftonen hos henne; hvarken konungen eller drott- 
ningen, hette det, hade minsta kunskap härom. Man kan 
tänka huru smickrad vår Andalos var af en sådan heder ! 
Också lät han utan svårighet den förledande prinsessan öfver- 
tala sig att dricka det ena glaset efter det andra, och som 
hon blandat en sömndryck i vinet, hade det snart den påräk- 
nade verkan, att han sof som en sten. När han sent på föl- 
jande morgonen vaknade och fann sig ensam, förargade han 
sig icke litet öfver denna så olägligt påkomna sömn och be- 
gaf sig hem, rätt flat öfver en så försofven natt. Han skulle 
likväl snart erfara, att den varit för honom långt olyckligare 
än han anat. 

För att skingra sitt elaka lynne, lät han bjuda till fru- 
kost några goda vänner, hvilkas antal alltid är rätt ansenligt 
hos de rika, om de veta vara frikostiga. Hof mästaren be- 
höfde penningar, och Andalos tog som vanligt i sin pung; 
men ingenting fanns deri och ingenting kom dit, huru han 
också vände den. Nu blef den stackars Andalos först rätt 
innerligt bedröfvad och fruktade, att han alltför mycket miss- 
brukat sin gifmilda pung; men efter första bestörtningen uppr 
täckte han snart det skedda bytet och prinsessans trolöshet. 
För honom återstod i denna för t villade belägenhet, intet an- 
nat, än att taga sin tillflykt till en jude, för att till honom 
sälja allt hvad som fanns i hans präktiga palats och dymedelst 
skaffa sig respenningar. När detta blifvit uppgjordt, afskedade 
Andalos allt sitt folk, till deras stora bedröfvelse, emedan 
han alltid varit dem en god och frikostig husbonde, och be* 
gar sig så på väg till Famagusta. 

Brödren, som ej sett honom på länge, tog vänligt emot 
honom, och när Andalos berättade huru det gått med pungen 
och begärde önskenatten, för att kunna återtaga den förra, 
afrådde honom den maklige och stillsamme Ampedos: »vi 
hafva ju penningar nog för vår lifstid,» sade han, »jag har 
ännu tagit blott obetydligt ur de båda såarnedu lemnadejiiig; 



Digitized by Google 



14 



FOBTUIMTCS. 



bry dig derföre ej om pungen, den kan ju i alla fall ej begag- 
nas längre, än vi bfida lefva.» Men Andalos stod ej att öf- 
vertala. Han satte hatten på, önskade sig först till Venedig 
och så till Florens, besökte de rikaste juvelerare-bodar, och 
sedan han i hvar och en hopsamlat de skönaste arbeten, var 
han genast borta och på ett annat ställe. 

Sedan han på detta sätt, värre än en röfvare, farit fram 
i de båda rika städerne, begaf han sig till London, der han 
slog sig ned framfor en kyrka och utbredde alla sina sköna 
klenoder af ringar, kammar, halsband o. s. v. När nu hof- 
damerna gingo ur kyrkan, sålde han till dem flere småsaker 
för mycket godt pris; men på de större smyckena var han 
så dyr, att ingen mägtade köpa något. Sin afsigt härmed 
vann han snart, ty han blef kallad till prinsessan, som, ehuru 
hon egde den outtömliga pungen och han nu gaf de billigaste 
priser, likväl började pruta med honom; men Andalos, hvilken 
medelst en stor lösnäsa och en brun färg, hvarmed han må- 
lat sitt ansigte, gjort sig oigenkänlig, hade ej förr märkt, att 
prinsessan bar pungen vid sin gördel, än han satte sin hatt 
på sig, fattade dristigt prinsessan om lifvet och var i det- 
samma långt bort i en ödeskog. Nu tog han af den lösa nä- 
san, upptäckte hvem han var och ämnade återtaga sin pung; 
men prinsessan, som af förskräckelse var nära att falla i van- 
makt, bad honom så innerligt om något att läska sig med, 
att han ej förmådde motstå hennes böner och blef så ett nytt 
bevis huru farligt det är att ha ett godt hjerta utan ett lika 
godt hufvud; ty då han klättrade upp i ett äpleträd för att 
taga ned några af dess frukter åt sin försmägtande följesla- 
gerska, satte han tanklöst nog hatten på hennes hufvud för 
att skydda henne för solen, och då hon i detsamma tänkte: 
»Ack om jag nu vore hos min mor igen,» blef denna önskan 
på ögonblicket uppfylld. 

Man må nu döma om Andalos känslor, då han vid ned- 
stigandet från trädet fann prinsessan borta med både hatt och 
pung! Under det han sökte leta sig ut ur skogen, träffade 
han åter ett skönt äpleträd, och hungern dämpade hans ovilja 
för den förtretliga frukten. Han klättrade nu för egen del 



Digitized by Google 



fOBTCWATCS» 



15 



upp i detta träd och valde sig ett rätt skönt äple; men ack, 
knappt hade han förtärt det* innan han fann sig utrustad med 
ett par ansenligt långa åsneöron. Visst kunde de vara väl 
förtjenta, men han tyckte straffet dock nog hårdt. Sedan han 
känt , mätt och i en källa sett huru halfalns långa hans öron 
blifvit, ryckte han förgäfves på dem och fann huru sannt det 
är, att den som en gång är en åsna, förblir åsna. 

Medan Andalos högt klagade öfver detta nya missöde, 
framkom en eremit, som väl började med att förebrå honom, 
för det han störde den trettioåriga ensamhet, under hvilken 
han varit lycklig nog att i denna skog ej se en enda menni- 
ska, men dock till slut förbarmade sig öfver den klagande. 
Eremiten beskref, så vidlyftigt man kunde vänta af en man, 
som vet mycket och så sällan fått tillfälle att meddela sitt 
vetande, huru mycket ondt i verlden skett genom äplen allt 
sedan Adam åt deraf; men han lät det likväl ej stanna vid 
denna lärda afhandling, utan visade nu Andalos ett annat äp» 
leträd, hvaraf han knappt ätit ett och ett hälft äple, förr än 
hans åsneöron voro lika hastigt borta, som de kommit. Hans 
glädje häröfver var, som man väl kan förstå, icke liten, i 
synnerhet som han nu började tänka på, huru just dessa äplen 
kunde blifva honom ett medel att återfå hvad han förlorat. 
Han bad derföre eremiten om ett par af båda slagen. »Tag,» 
sade den redlige mannen, »så många du vill; dessa träden 
tillhöra ej mig mera än dig.» 

Andalos var ej sen att förse sig rikeligen med de under- 
görande äplena och begaf sig på vägen till London. Denna 
resa var väl lång, och mödosamt var det också att gå för 
den, som varit van att färdas så fort: men hvad gör man ej 
för att taga hämd på en trolös prinsessa? — Då han ändte- 
ligen hunnit fram, satte Andalos en plåsterlapp öfver sitt ena 
öga, fastade ett löst skägg vid sin haka, påtog en peruk samt 
förställde och förklädde sig så, att ej den mest klarsynta 
skulle kunnat igenkänna honom. Nu utbredde han sina sköna, 
men vådliga äplen, der han visste prinsessan brukade dagligen 
gå fram till slottskyrkan. Som han ej begärde mindre än 
tre dukater för hvarje äple, så köpte ingen mer än prinses- 



Digitized by Google 



16 



FOA T UN A T DS. 



san, som af nyfikenhet tillhandlade sig ett par, dem hon med 
synnerlig begärlighet förtärde, så snart hon kommit in i sina 
rum. Till sin stora förskräckelse erfor hon samma verkan 
der af, som Andalos i skogen. Ingen hufvudprydnad kunde 
skyla de länga öronen. Läkare af alla slag tillkallades; pil- 
ler, pulver, droppar, mixturer, ja sjelfva fältskärsknifvarne an- 
litades, men allt förgäfves; ty knappast voro öronen under 
mycken sveda och mycket blödande af skurna, förr än de äter 
voro halfalns långa. 

Den fördömde fruktmånglaren hade visligen försvunnit; 
men snart kom en resande doktor att tillbjuda prinsessan sin 
tjenst. Denne var åter ingen annan än den Förklädde Anda- 
los, som väl kryddat sina botande äplen på det de ej måtte 
vara alltför olika vanliga läkemedel. Sedan prinsessan för- 
tärt ett Stycke af ett sådant äple, såg hon redan öronen hafva 
något minskats och fattade nu det förtroende för sin nye lä- 
kare, att han fick tillfälle gifva henne en sömndryck fullt ut 
så god som den, hon gaf honom, då hon stal hans pung. 
Under det prinsessan sof, såg Andalos sig noga omkring i hen- 
nes rum och fann lyckligtvis den underbara hatten höljd med 
damm under prinsessans säng; ty så fin och slug hon än var, 
hade hon likväl ej anat hattens egenskap, utan föraktligt ka- 
stat honom under sängen. Andalos, söm föresatt sig att ham- 
pas de streck hon spelt honom, försummade nu icke att fatta 
den sofvande prinsessan om lifvet och önska sig i samma skog 
som sista gången. Här upptäckte han sig ånyo, tog tillbaka 
sk* pung och förde prinsessan med de ännu nog långa öronen 
till ett kloster, der hon snart fann sig i sin försakelse af verl- 
den. Förgäfves väntade konungen och drottningen, att deras 
kära dotter nu, såsom efter det första försvinnandet, skulle 
återkomma. Döden öfverraskade dem under denna väntan, 
och prinsessan sjelf fastade och sjöng messor till sin höga 
ålderdom. 

Andalos återvände till sin bror, men blott för att berätta 
honom huru han öfverlistat prinsessan, och begaf sig sedan, 
trots brödrens alla varningar, åter ut på resor; ty ombytlig- 
het och fåfänga gåfvo honom ingen trefnad hemma. 



Digitized by Google 



FORTUNATUS. 



17 



Ampedos förespådde honom, att detta kringstrykande al- 
drig skulle kunna lyktas väl, och alltför snart uppfylldes 
denna spådom; ty då Andalos genom sin prakt och rikedom 
retat tvenne snikna och mägtiga tyska landtgrefvars afund, 
passade de på tillfället, då han var. stadd på resa till ett tor- 
nerspel, öfverföllo honotn i ed skog, dödade hans betjening, 
förde honom fången till ett bergsslott och satte honom der i 
en jernbur* söm uthSngdes på ett af de högsta tornen, med 
hotelse att döda honom, om han ej bekände hvarifrån han 
finge sina penningar. Hatten hade han obetänksamt lenmal 
qvar h<w Ampédos, öaktadt dennes föreställningar* alt dfcft nå- 
gon gång kände bli nyttig att hafVa; men Andalös vår bUnd 
det folket, Som tfo, att hbt man penningar, så har man altt 
och behöfver intet mera* Nu insåg han för sent sin villfa- 
relse och som den medfart, ban Gck undergå* var svår ddt 
lifVet kärt, yppade han slutligen sin hemlighet* Dettå tjente 
hornra likväl till ingenting, ty fcedah gféfVame väl åtkomhitt 
dén rikk pungen, änsågo de forsigtigast att genom ännu ett 
brott trygga sin besittning och låto döda Andalos. 

När Ampedos kort derpå erfor sin brons olycksöde, dog 
han efter några veckor af sorg. 

Gtefvarne hade öfvetettskommit att hvär Sfh månad be- 
gagna den töfvadé pungen; mén då det just träffade sig så, 
att Ampedos dog vid den första månadens slut, då pungen 
bytte om egare och genom detta dödsfall förlorade sin under*- 
görande kraft, trodde den grefven* som ftiu icke fick något tit* 
den ständigt torna pungen, att hans vän beröfvat denna desä 
egenskap, sedan nan tillfyllest beljent sig deraf, och beslöt 
att hämnas en si stor trolöshet*, Nattetid öfverföU han sia 
grannes bong, intog den, dödade alla som gjorde matstånd öofc 
skonade icke heller den åtminstone nu oskyldige låftdtgfefteft. 
När kejsaren erfor förtopipet hätmed, låt han fängsla tlett 
hämdgirige och dömde honom ätt rådbråkas. Domen gick i 
verkställighet, och vi se haraf att denna lyokopung förvandlat 
en konungadotter till nunna samt tillskyndat tredne åwårm dem 
ianehafvarc en våldsam död, obetäknadt Att »ett kotilrtig, ett 

So. Fotkbötker. H. 4 



Digitized by Google 



18 



FORTUNATUS. 



drottning och $n öm bror af sorg förtidigt nedstigit i grafven. 
Så liten lycka ligger i blotta rikedomen. 



Va, riant. 

»Ehuru väl denne historien (som om Fortunati Lycka, samt 
många Oljekor, vidlyfteligen är samman skrifveq) synes vara myckit 
Underlig och sällsam, och allenast lik en Fabel och Dicht; Likväl är 
härinnan mycket at i acht taga och observera ; Hälst i det Verlds- 
liga och timeliga Lefvernet: Huru Herren Gud altid underligen the 
sina bjelper och hugnar, då de under den svåra Korssbördan, Fat- 
tigdom och elände hafva tolamod; Are trogne och flitige i Bönen: 
H var om många Exempel i den Helga Skrift finnes. Men ingalunda 
til detta arbete böra apliceras; Män vil allenast här, med några 
ord Historiens Innehåld omröra, så ock, alt man och ofta af Fab- 
ler och Dicht något inhämtar, det dem rättsinnadom och Gudfruch-, 
tigom kan lända til nytta och underrättelse; Så består denne Han- 
delen til största delen af Fortunato och Fortuna , nemligen Lyckan, 
som den olyckelige Fortunato med en behagelig och härlig Lycka 
begåfvat; hvilket alt ulförligen i Materien såsom ock, om Hans 
bägge Söner, med hvad mera, det den Gunslige Läsaren nogsamt 
finnandes, samt til det bästa uttydandes, varder.)) 

En rik borgare i staden Famagusta på Cypern , vid namn 
Theodorus, af gammal och adel ätt, förslöste större delen af sina 
ärfda rikedomar på torneringar och dylika nöjen. För att få ho- 
nom att bli stadigare, utsågo hans frän der den sköna Gratiana, 
dotter af en ädel borgare i Nicosia, hufvudstaden på Cypern, till 
hans brud. Deras goda afsigt vanns ock till en början; men. se- 
dan Gratiana gifvit sin man en son, som fick namnet Fortunatus, 
negynte fadren åter sitt förra lefverne och innan kort var nästan 
allt hvad han egde borta. En dag, då Fortunatus, nu 18 år gam- 
mal, satt till bords med sina föräldrar, syntes fadren särdeles be- 
dröfvad. Då sonen frågade honom om anledningen härtill, sva- 
rade han, att det var af ånger öfver sitt slöseri, som satt honom 
ur stånd att gifva sin son en passande uppfostran. Fortunatus 
bad honom vara vid godt mod och beslöt nu att begifva sig ut i 
verlden för att på egen hand söka sin lycka och ej längre vara 
sina föräldrar till last. Han gick ned till sjöstranden och fann der 
en venedisk galeja, som ditkommit från Jerusalem med en grefve 
af Flandern. Till denne vände sig Fortunatus för att bli antagen 
i hans tjenst. Grefven beviljade det, och då galejan redan var se- 



Digitized by Google 



VARIANT. 



19 



gelfärdig, gick han genast om bord utan att få tid att taga afsked 
af sina föf&ldrar. 

Ankommen till Venedig uppköpte grefven der flere hästar för 
sin hemresa och dessutom en mängd dyrbara sm veken, emedan han 
?ar trolofvad med hertigens af Cleven dotter och skulle nu hem 
att fira sitt bröllop. Då Fortunatus var den ende af grefvens tje- 
nare som kände det venediska språket, gick handeln för det mesta; 
genom honom, hvarigenora han kom högt i sin herres gunst och 
väckte de andra tjenarnes afund. , 

Bröllopet firades med slor ståt. Sedan furstarne och herrarne 
ridit sperr, utsatte hertigen af Cleven ett pris af 2: ne klenoder, 
värda 200 croner, för tjenarne att täfla om. Den ena klenoden 
vann Timotheus, hertigens af Braband tjenare, och den andra 
Fortunatus. Dennes medtjenare öfvertalade Timotheus att utmana 
Fortunatus till att sälta sitt pris emot hans. Fortunatus antog 
utmaningen och vann båda klenoderne , hvilket ännu mer retade 
hans raedtjenares afundsjuka. En af dem, vid namn Rupert, utfäste 
sig att, om de ville gifva honom 10 croner, skulle han ställa så 
till, att Fortunatus af sig sjelf skulle begifva sig bort utan sin 
herres vetskap. De gåfvo Rupert 15 croner, i stället för de be- 
gärda 10, och han använde dem att flitigt traktera Fortunatus och 
dymedelst vinna hans vänskap. Sedan detta lyckats, gick han en 
natt till Fortunatus och berättade honörn^ att han nyss af gref- 
vens kansler fått höra, det. grefven ämnade tidigt följande morgo- 
nen resa till Lawen l ) , der han med grefven af Spol 2 ) bade en 
rättegång, och för att vara säker om sin gemåls trohet under sin 
frånvaro , hade han beslutat att göra alla fyra kammardrängarnc, 
som skulle uppvakta grefvinnan och bland hvilka Fortunatus var 
en, till snöpingar, såsom seden var i Österlandet, derifrån grefven 
nyligen var kommen. Fortunatus blef vid denna underrättelse hö- 
geligen förskräckt och bad sin vän säga honom huru han än samma 
natt skulle kunna undkomma. Rupert underrättade honom att, 
när man ringde till ottesången, öppnades den af stadsportarne, 
som kallades Koporten 3 ), genom hvilken Fortunatus lättast kunde 
fly. Denne försummade icke att följa det falska rådet, och på en 
af grefvens hästar och med en falk på handen, såsom ämnade 
han sig ut på jagt, kom han lyckligen ur staden. 

Sedan Fortunatus ridit tio mils väg, sände han tillbaka gref- 
vens häst, falk och jagthund, på det hans husbonde ej måtte sätta 
efter honom. Grefven förundrade sig högeligen öfver Fortunati 
afvikande och hotade med strängt straff den , som kunde hafva 
gifvit anledning dertill. Rupert vågade nu icke upptäcka den list, 
han begagnat, utan sade för kamraterne, att han inbillat Fortuna- 
tus, det underrättelse kommit, att konungen af Cypern förlänat 



Digitized by Google 



FOBTUNATUS. 



hans jfadér 't heodorus ett grefvedöme , som den nyss aflidne gref ve 
Anshelm af Therantzio förut innehaft, bvarefter Fortunatus blif- 
vit så ifrig att beg i f va sig hem. 

Emedtertid skyndade Fortunatus, sedan han kfipt sig en an- 
nan häst, med all flit till Cadix*), h va rest han gick om bord på 
ett fartyg och seglade till »Lunden,» hufvudstaden i England, der 
han gjorde bekantskap med tvenne unga köpmän från Cypern , i 
h vilkas sällskap han förslöste alla sina penningar, så att han åter 
nödgades söka tjenst och fann en sådan hos en rik köpman, vid 
namn Öieronymus ftupert. I dennes hus bodde en Florentiner, 
Andreas , som af sin far blifvit skickad med en mSngd köpmans- 
gods till Borg 9 ) i Flandern, men icke allenast förslost de pennin- 
gar han fått tor varorna, utan salt sig i skuld dessutom, hväref- 
ter hän bégifvit sig på hemvågen , då han uti staden Turin i Frank- 
rike 0 ) träffat en fången engelsk adelsinan, som lofvat honom he- 
derlig vedergällning, bm han ville resa till London och der genom 
tiieronytnus Rupert utverka hans friköpande. Denne lorvade gérna 
att firstråcka penningarne, blott Andreas kunde förmå någon af 
déb fangriés anförvand ter vid hofvet att gå i borgen derför. Ah- 
lärid till hofvet hade Andreas tålt hoYä, att konungen af England 
hd*dé gifvit hertigen af Biirgund sin syster till gemål*} och dérvid 
Ulf&t sig ätt sån da honom till hémgafva några klenoder at" ganska 
högt tårde* hvilka vor6 i tarvar hos en adelsman i London, som 
fatt körningens befallning att uppköpa innu Äere lika kostbara, 
innan han af res te til) hertigen. Andreas skyndade att uppsöka 
denna adelsman och erbjöd honom att köpa några dyrbara smycken, 
8Öm voro att bese hemma hos Andreas. Adelsmannen följde denne 
hem, möti hår mördade honom Andreas, tog hans slgnetring från 
håns tumme ben éri nyckel ur hans ficka samt neg af sig dernied 
ttll deh m&rfladés hustru, för fe vitlen nan sade sig af hennes man 
fett uppdrag att aftiemta de kungliga "klenoderna och uppvisade 
rlbgeh bch nyckeln såsom bevis j>å sanningen äf sin utsaga. Öu- 
stVun misstrodde honom icke, Aien sökte förgäfves de begärda kle- 
noderna ^ dé voro ingenstädes till finnandes. Undér tiden hade den 
mördades blbd trängt genom gollvet ned i Öieronymi matsal. För- 
skräckt skyndade Hieronymus upp till Andreas, som nyss äter 
hemkommit och förebrådde honom hans i tigern ing; Andreas för- 
säkrade, att den skett blott för att värja hans eget lif och sökte 
bfvertalå Hiéronymus att jémte sitt folk biträda honom att gömma 
deh mördades lik. Af fruktan att sjelf komma i ansvar för det 
hiord, som skett i hans hus, samtyckte Hiéronymus, bvarefter An- 
dreas skyndade sig att rymma ur landet och begaf sig till Alex- 
ähdria, der han afsvor sih Iro ocn kom derigenom i slÖr hyltest 
hos dé otrogne. 



Digitized by Google 



VARIANT. 



Då deij mördade icke återsyntes i hemmet, sände foans hu- 
stru till hofvet fpr att frå^a, om hnq icke var hos, konungen. 
Denne, orolig för sina |denoder, skickade genast sitt folk aft söka 
efter dem i adelsmannens bus, men de stodo icke att fippa, pel? 
den enda upplysning hustrun kunde gifva, var att ett bud kommit 
att hem ta dem till Hieronyrous Rupérts bus, men att de då redan 
varit försvunne. Hieronymus blef nu häktad, jemte allt sitt folk 
och der i bland Sfven Fortunatus, som nyss hemkommit från en resa 
till Saduwik *) i sin husbondes ärenden och således var fullkomligt 
okunnig om hvad som tilldragit sig. Vjd en noggrann efterspa- 
ning i Hieronymi hus, upptäcktes den mördades lik, och nu döm- 
des alla de häktade att hänga. Domen verkställdes på de ofri ge, 
men då ordningen kom till Fortuoatus, räddades haq af domaren, 
som af allas utsagor funnit, att han ieke varit medvetande om 
mordet, och som beredde honom utväg att hem ligen fly ur landet. 
Konungen lät derefter utlysa, att hvilken, som kunde gifva honom 
upplysning oro de förlorade k len o der ne, skulle få en belöning af 
8060 nobler; men detta oaktadt ficks ingen kunskap derom. 

Den mördades enka hade emcdlertid, sedan hon i 50 dygn 
ti|lbörligen sörjt sin man, börjat tgn^a, p$ medel att skingp sin 
bedröfvelse. JJon rådgjorde härom, med eq grannqvipna, spm r ty 
pren, nyligen blifvjt epka, och deppa rådde henne att flytta »inså^g 
ti)l en annan kammare eller åtminstone en ann^q plats i rpm? 
mel, tygga sig <jkri qch tänka pft q^gon ungkarl, som Jion gejna. 
ville hafva, till äkta särat dervid utropa: »q^e döde tilldedqde, oelj 
de Jefyapde, Ull de lefvapde!» Så hade hon gjort, d£ hennes man 
afsorongt. Eq^an följde rådet, qch då nu sängen rubbades ? upp- 
täcktes skrinet med klenoqVne uti uno*er ena sängstolpen. IHon 
gick dermed till Jcoqupgen, som bjef s$ förnöjd att återf^i sjqa 
dyrbarheter, alt han genast inkallade eq upg, fager adejsman vic} 
hofvet qch ålade honom att gifta, sig meq* eq|iaq p hvarmed deqna 
fann sig särdeles belåten. 

" Sedan Fortunatqs lyckligen undsluppit galgen, kom han till 
Picardia, och sökte sig der tjenst, men då han icke kunde erhålla 
någon, begaf han sig till Britanien ®) och gick under vägen vils,e 
i en »Kog ? der han irrade omkring i 3:ne dagar, utan mat ejler 
drick. $fot natten på tredje dagen fann han ändteligen en källa, 
men knappt hade han derur släckt sin törst, innan en mängd 
vilddiur började 'samla sig deromkripg, då h^n förskräckt tog sin 
tillflykt till ett träd. Här förföljdes han af eq björn, som jagade 
honom från den ena grepen till den andVa, till dess han ej kunde 
komma längre. på drog han, ut sitjt svärd och högg mpt biörnen, 
hviljien slog efter honom; men i detsamma J>rasl grenen, nvaipå 
björnen stod, och denne tumlade ned, hvarvfd de öfrige vihfa 



Digitized by Google 



22 



FORTUNATUS. 



djuren flydde undan af förskräckelse. Fortunatus satt en stund 
qvar i trädet, men då björnen icke rörde sig, steg han ned, dö- 
dade björnen och sög dess blod, hvaraf han kände sig styrkt och 
föll i sömn. 

Då han vaknade , stod framför honom en fager jungfru, som 
var Förtona eller Lyckan, hvilken lofvade förära honom en gåfva 
och bjöd honom välja mellan visdom, rikedom, styrka, helsa, 
skönhet och en lång lifstid Fortunatus valde rikedomen , och For- 
tuna gaf honom nu en pung, som hade den egenskapen, att, så 
ofta han tog deri, fann han alltid tio guldmynt af det gångbara i 
det landet, der han för tillfället uppehöll sig. Denna egenskap 
skulle likväl pungen icke behålla längre än i hans och hans barns 
lifslid. Forluna ålade honom för öfrigt att all lid hålla den da- 
gen helig och aldrig på densamma bedrifva någon okyskhetsger- 
ning, . utan fira den medelst att då alltid, i hvad land han an 
vore, med 400 guldstycken utstyra någon giflvuxen mö, som fjör 
fattigdom ej kunde få gifta sig. Fortunatus lofvade detta gerna 
och fördes så af Fortuna ur skogen. 

Han anlände nu till en stad , hvarvid var ett slott tillhörigt 
en slogsgrefve 10 ) , som af hertigen i Britanien blifvit satt att för- 
svara den stora skogen. Grefven hade af en hästhandlare velat 
köpa trenne ovanligt sköna hästar, men de hade ej kunnat komma 
öfverens om priset. Fortunatus deremot köpte hästarne, utan att 
pruta, hvaröfver grefven blef så förbittrad, att han lät fängsla For- 
tunatus och ålade honom att göra reda för, hvarifrån han fått de 
penningar, han tycktes hafva så godt om. Fortunatus sade sig 
hafva i skogen hittat en pung med 600 croner, som han gerna 
ville lemna grefven; men denne förklarade det föregifna fyndet för 
eh stöld och hotade att taga hans lif; dock lät han sluteligen be- 
veka sig att släppa honom lös och äfven låta honom få behålla 
de köpta hästarne. 

Fortunatus begaf sig till Andeganis 11 ) , hufvudstaden i Brita- 
nien, der man firade hertigens bröllop med konungens dotter af 
Arragonia 12 ). Bland de många, som ditrest för att bese högtid- 
ligheterna, var en faltig adelsman från Hibernia, vid namn Leo-, 
poldus, hvilken genomrest alla de tu kejsardömen och 20 konun- 
gariken, som då funnos i kristenheten. Genom sina berättelser 
derom väckte han Fortunati håg för resor, och medelst löfte om 
rik belöning öfvertalade Fortunatus honom att gå i sin tjenst. Åt- 
följda af 3:ne tjenare och en kammardräng, begåfvo de sig nu 
till Augsborg, Nörlingen, Ulm, Coslentz, Basel, Strassburg, 
'Meintz, Cöln, så till Bruck 13 ) i Flandern och derifrån till »Lun- 
den, konungens hufvudstad i Engeland», hvarifrån de reste »fyra 



Digitized by Google 



VARIANT. 



23 



dagsresor öfver siön til en ö, och ifrån ön åter nije dagsresor til 
Odwurck 14 ) en hufvudstad i Skottland.» 

Då de voro på 6 dagsresor nära Hibernia, bad Leopöldus, 
att de måtte få göra ett bésök i hans hem uti staden Waldrick 15 ), 
h vilket Fortunatus gerna me dg af, visade Leopoldi anhöriga mycken 
frikostighet och förärade vid afskedet hans hustru, son och dotter 
hvar sina 500 nobler, deraf »en äi> bättre än halftredjé Ryuské 
Gylden». Derefter fortsattes resan till Wernicks lfl J, hvarest var 
ett stort kapell, der bakom altaret befanns ingången till den stora, 
mörka hålan, kallad »Sancti Patricii Skärseld» 17 ). Fortunatus sHänkté 
abboten i dervarande kloster ett fat vin och vann derigenom hans 
synnerliga bevågenhet. Abboten underrättade honom, ätt den rykt- 
bara hålan hade sitt namn efter en helig abbot, benämd Patricius, 
som upptäckt densamma och der gått vilse, men genom Guds syn- 
nerliga nåd blifvit räddad derur. Fortunatus beslutade' nu att 
våga ett besök i hålan och Leopöldus följde honom. De kommo 
genast vilse och irrade länge omkring i hålan, till dess, uppå ab- 
botens tillsägelse, en gammal man, som förut noga undersökt hå- 
lan, begaf sig dit med ett snöre och räddade de båda resande, 
hvarför han frikostigt belönades af Fortunatus. 

Denne fortsatte nu, jemte Leopöldus och tjenarne, resan först 
till Calis, så till St. Jobst i Picardii och sedan till Paris samt 
vidare genom Frankrike, Hispanien, Neapolis oct Rom till Vene- 
dig. Här fick han höra, att kejsaren af Gonstantinopel ämnade 
öfverlemna regeringen åt sin son och låta kröna honom. Vene- 
dierne hade utrustat en galeja med ett herrligt bodskap, som skulle 
till den nya kejsaren öfver föra många kostbara klenoder. Med 
denna galeja afgick äfven Fortunatus till Gonstantinopel. En be- 
dräglig värd, hos hvilken han der fått herrbergé, smög sig om 
natten in i hans rum och skar bort alla de sofvandes penningpun- 
gar; men då den underbara kändes tom utanpå, slängde han den 
föraktligt under sängen och gick sin väg med de öfriga. Då For- 
tunatus vaknade och fjann pungen vara borta, blef han af förtviflån 
utom sig och ångrade nu bittert, att han valt rikedomen framför 
de öfriga gåfvor, Forluna erbjudit honom. Lyckligtvis återfanns 
pungen och visade sig lika kraftig som förr. Fortunatus lät af 
glädje sjunga lofsånger i Sophiae-kyrkan, och då årsdagen af den 
undergörande pungens emöttagande nu var inne, skänkte han de 
utfäste 400 dukaterne åt en fattig snickares dotter, som derigenom 
blef gift med en yngling, hvilken hon länge älskat. Då värden 
ännu en gång smygt sig in att bestjäla sina gäster, blef han dö- 
dad af Leopöldus, hvarför Fortunatus med sina följeslagare måste 
hufvudslupa lemna Gonstantinopel och kom så till K a rosa 18 ) i 
turkiske kejsarens land, hvarifrån han genomreste det lilla oc\ 



Digitized by 



94 



FOBTCNATtS. 



större Wallacbiet, öfver hvilket landskap regerade den Ijögtoroc 
furste Tracola Woyd 19 ), samt vidare konungarikena Posen 20 ), Gro*»- 
cjen och Dalmacien Ull Ofven 21 ), ett stort slott i Ungern, och 

{tterligare till Krakpw i Påland, Köpenhamn i Danmark, Siock- 
ok* i Sverige och Bergen i Norige, hvarifrån han begaf sig åter 
genom Sverige och Danmark till Praag i Bönxerland pcb så gena- 
Ste vägen igenom hertigdöroet Saxen och genom Franckrike (Frän* 
ken?) till Ausburg samt vidare till Venedig» der ban uppköpte en 
mängd kosåfcar* klenoder, hvarmed han seglade till Farasgusta, dit 
ban bu återkom efter 1$ års frånvaro. Han fann sina fyrStdrar 
döda, men beslutade dock att hår sätta sig i ro, uppbyggde ett 
ståtligt palats och en skön kyrka med präktiga grafvårdar åt för- 
äldrarne, samt började nu se sig om efter en hustru. 

En grefve Nimian, som bodde föga långt från Famagusta, hade 
tre döttrar, hvaraf den äldsta, Gemiana, var 18, den andra, $ar- 
sepia, 17 och den tredje, Cassandra, 13 år gammal, £n «f dessa, 
önskade Kon un gen, att Fortnnatus måtte vålja till sin gam» l, och 
hans val föll på Cassandra f Deras bröllop ärades med stor h$g^ 
tidligbet, och Fortuoatus gaf sin brud til) morgongåva el( slott 
med en liten stad, kallad Largapube till Regenbogen 22 ), som ba,n 
köpt utef grefven af Ligorna. Sedermera förlänade han sinUogne 
vän Leopoldus ett eget bas med tjenare och tjenarinqor samt 1QQ 
dukafer i månaden till underhåll, och då denne efter någon lid 
afled, låt Fort una tus jorda honom i deu kyrkan han uppbygt. 

Fortuoatus lefde sedan i stillhet med sin gemål i 19 årstid» 
hvarunder hon födde honom ^vepne söner, af hvjlka den äldste 
benämndes Ampedo och den yngre Andolosia. Jliep nu vaknade 
åter hans håg för resor. Han begaf sig med sin egen galeja och 
en Hk laddning till Alexandria, der han förärade både »Admiral^ 
dus 23 )» Öfversten, som är näst konungen i landet», och älven »Sol- 
dan» sjclf rika skänker och vann derigepora deras synnerliga be- 
vågenhet. Med lejd af Soldan besökte han sedan kejsarens af Per- 
sia land och begaf sig derifrån till »Store Chams af Chaltey» 24 } 
rike och Så genom en ödemark till India i Prästen Johans ' 5 ) Jand, 
hyilken hade under sig 78 konungariken, samt kom slutligen till 
Calicot 26 ), der den bästa pepparn vexer »uti små vinp>nfvors lik- 
nelse», Här vände han om, for »öfver den store sjön» staden 
Lainecbta 27 ) och derifrån på kameler genom en ödemark till Je- 
rusalem, hvarifrån han återkom till Alezaudria, der han blef sär- 
deles väl empltagen af Soldan, som bjöd honom på en kostelig 
måltid och visade honom alla sina skatter samt slutligen en gam- 
mal oansenlig filthatt, den Soldan förklarade får sin dyrbaraste kle- 
nod. Denna hatt hade nejnligen den egenskapen alt förflytta den, 
som bar densamma på sitt hufvud, bvarthejst han önskade sig* 



Digitized by Google 



V A fl 14 NT» 



83 



Foriun.it us yttrade, alt en sidan hatt måste vara myckel tung. 
Soldan bad bonora sjelf försöka; men knapt hade Forlunatus satt 
hatten på sitt hufvud iunan hpu önskade sig på sin galeja, och 
då denna önskan på ögonblicket uppfylldes, skyndade han att hissa 
seglen och styra hemåt. Han undkom lyckligen de fartyg, Soldan 
UtsSndt alt förföjja honom, och lika litet kunde Soldans sändebud 
Marcbolandus, som ankom till Famagusta, förmå honom att åter- 
lerona önskenatten. 

Sedermera lefde Fortunatus flera år i ro hemma till dess 
hans gemål dog, då han af sorg föll i trånsjuka , och när han nu 
kände sin sista stund nalkas, upptäckte han för sönerne pungens 
och hattens egenskaper och ålade dem ait för ingen uppenbara 
dessa samt att alltid behålla båda klenoderne tillsammans. Sö- 
nerne lofvade det, men sedan Andolosia setat ett helt år hemma 
efter lädrens död, fick han en oemotståndlig lust alt bege sig ut 
på resor och öfverenskom nu med sin bror, att denne skulle be- 
hålla hallen, h varemot Andolosia skulle, sedan han tömt tvenne 
kistor fulla med guldmynt ur pungen, begagna denna i sex års lid 
och derefter återiemna den till Åmpedo att lika länge nyttja den. 

Andolosia. seglade nu med ett talrikt följe på sin faders galeja 
till hamnen Aqvamorte 28 ), der han landsteg och red så till fran- 
ske konungens hof, hvarest han väckte stort uppseende genom sin 
frikostighet och sin färdighet i ridderliga öfningar. Han föräl- 
skade sig i en adelsmans hustru, hvilken han bjöd i0QO croner 
\ guld för att hos henne få tillbringa en natt. Hon ernottog både 
honom och hans penningar f men förmådde sin grannes dotter att^ 
emot löfte oin tOQ croner, intaga sin plats. Då Apdolosia upp- 
läckte detta byte, fruktade han att derigenom blifva ett åtlöje 
för hofvet och skyndade till konungen af Navarren samt vidare 
till konungarne uti Portugal och Hispania, hos hvilken sistnäm- 
de han tillbringade några år och blef af honom slagen till 
riddare; men då konungen ville förmäla honom med en grefves 
dotter, som ej behagade Andolpsia, begaf han sig derifrån tijl ko- 
nungen af England, hvilken han tappert biträdde^ ett krig mof 
Skottland och kom derjgenom högt i konungens gunst. Dennes 
dotter Agrippina vann Andolosias hjerta. Han bjöd henne med 
sin mor och sina hofjungfrur på en kostlig måltid. Då konungen 
frågade hvarför han ej äfven bjudit honoin, svarade ^ndolosia, al f 
han ej vågat det, och nu bjöd konungen sig sjelf till hans gäst, 
men lät med detsamma utgå ett påbud öfyer hela staden London, 
att ingen, vid strängt straff, skulle få sälja ved eller kol till An- 
dolosia eller hans tjenare. J stället eldade Andolosia med kanel- 
bark och allehanda dyrbara kryddor, hvarigenom han väckte ko- 
nungens synnerliga nyfikenhet att erfara, h varifrån Andolosia hem- 



Digitized by Google 



26 



FORTUNATPS. 



tade sina stora rikedomar. Agrippina åtog sig att utforska detta. 
Hon låtsade besvara Andolosias kärlek och aflockade honom dyme- 
delst hans hemlighet, hvarefler hon gaf honom ett möte, då hon 
söfde honom medelst en sömndryck och fråntog honom den un- 
derbara pungen. 

Då Andolosia märkte sin förlust, afskedade han sitt folk och 
reste hem till sin bror, från hvilken han nu i tio år varit borta. 
Han aflockade Ampedo Önskenatten, under förevändning att blott 
vilja begagna den på en jagt, och önskade sig nu uti Genua, 
Florens och Venedig, der han samlade en mängd dyrbara kle- 
noder, samt så till London, der han, förklädd, satte sig utan- 
för kyrkan, i hvilken Agrippina plägade gå, och bjöd der ut sina 
smycken. Agrippina köpte några deraf och tillsade krärriaren att 
komma i hennes rum för att få sin betalning. Då Andolosia här 
såg sin pung vid hennes gördel, satte han hatten på, fattade henne 
om lifvet och önskade sig långt bort i en villande skog. De be- 
funno sig genast på en ensam ö nära Hibernia vid foten af ett 
äplelräd. Agrippina bad Andolosia, ulan att igenkänna honom, 
plocka henne ett äple att läska sig med. Han steg upp i trädet 
och satte med detsamma önskehatten på hennes hufvud för att 
sjelf vara så mycket ledigare. Hon Önskade sig vara hemma, och 
var på ögonblicket försvunnen med hatten, pungen och alla kle- 
noderne. Andolosia förbannade trädet, ä plena, sin födelsestund 
och sin kärlek till Agrippina, samt tillbringade natten sömnlös 
under ett träd i skogen. Följande morgon upptäckte han ett träd 
med sköna röda fiplen, hvaraf han förtärde 2:ne, då i detsamma 
två långa gethorn vexte honom ur hufvudet. Vid hans jemmer- 
rop Öfver denna nya olycka framkom en torpare, som tillbragt 30 
år der i skogen, och gaf Andolosia anvisning på ett annat äpleträd, 
hvars frukt förtog verkan af de förra äplena. Andolosi* plockade 
* några af hvardera slaget och begaf sig dermed till en hamn, h var- 
ifrån han seglade till London. Har förklädde han sig och utbjöd 
sina hornäplen åt Agrippina, som köpte ett par deraf och, sedan 
hon förtärt dUn, fann sig rikeligen behornad. Flere doktorer till- 
kallades, men ingen förmådde fördrifva hornen. Slutligen infann 
sig äfven Andolosia, förklädd till doktor, och gaf prinsessan ett af 
de hornfördrifvande äplena, tillagadt med socker och rhabarber, 
hvarigenom hornen till hälften försvunno. Han upptäckte önske- 
hatten under prinsessans säng och skyndade att taga den till sig, 
och sedan han, under förevändning att han behöfde en större 
penningsumma till kurens fortsättande, förmått Agrippina att gripa 
till den underbara pungen, önskade han sig med henne åter i 
villande skog, gaf sig der tillkänna och förde henne på hennes 
egen begäran till ett nunnekloster, der han qvarlemnade henne, 



Digitized by Google 



VARIANT. 



27 



efter att frikostigt hafva sörjt för hennes underhåll. Sjelf skyn- 
dade han hem till sin bror, hvilken han åtei lemnade de båda kle- 
noderne; men Ampedft}låt honom behålla pungen, och Andolosia 
begaf sig nu till konungens af Cypern hof, der han erfor, att ko- 
nungen ämnat fria för sin son till engelska konungens sköna dot- 
ter Agrippina, men att underrättelse nyss ingått att hon på ett 
förunderligt sätt blifvit bortförd af en främmande doktor. Ando- 
losia åtog sig att skaffa henne tillrätta och bad kouungen afsända 
ett högtidligt budskap till London; när delta hunnit dit, skulle äf- 
ven prinsessan vara der. Medelst Önskenatten skaffade han Agrip- 
pina ännu ett af de hornfördrifvande fl plena, som botade henne 
fullkomligt, och förde henne sedan till sin faders hof, der hon 
förlofvades med den cypriske konungasonen, samt reste så till Cy- 
pern för att fira sitt bröllop. Under högtidligheterne utmärkte sig 
Andolosia framför alla de öfrige riddarne, hvilket Väckte ett bittert 
hat hos en grefve Theodorus, som följt den unga drottningen från 
England. Denne förband sig med grefven af Limosi, som egde 
ett röfvareslott på en ö nära Famagusta. De öfverföllo Andolo- 
sia, dödade alla hans tjenare och förde honom sjelf fången till 
nSmde slott, der de pinade honom så länge till dess han upp- 
täckte hemligheten med pungen, som då fråntogs . honom. När 
Ampedo fick höra sin brors olycka, fruktade han att sjelf för ön- 
skenattens skull, som han egde i sitt våld, få erfara en dylik för- 
följelse, b vårföre han brände opp densamma och dog kort deref- 
ter. Emedlertid infann sig grefve Theodorus på röfvareslottet och 
strypte med egen hand Andolosia, för att trygga sig i besittnin- 
gen af pungen: men då denna med detsamma förlorade sin un- 
derbara egenskap, trodde han, att grefven af Limosi bedragit ho- 
nom, och vid den tvist, som nu uppstod emellan dem, blef gref- 
ven af Limosi illa sårad, hvarefter grefve Theodorus fängslades a^ 
den sårades tjenare. Konungen kallade de båda tvistande inför • 
sig, då deras illgerning upptäcktes och båda dömdes till döden 
samt afrättades. Fortunati praktfulla palats tillföll nu konungen, 
som upplät det åt sin son och dennes unga gemål, hvilka der 
bgllo sitt hof ända till den gamle konungens död. 



•Anm Uris ning a, v. 

1) Kallas Lauffen i den danska*bearbetningen; Louvain i den fran- 
syska — staden löwen i Syd-Brabant. 

2) 51. Poll i den danska bearbetningen; Saint Paul i den fran- 
syska. 



Digitized by Google 



PORTDNATt'8. 



3) I den äldre tyska bearbetningen, äf vcpsom i den danska, heter 
det här: »Porla de vacca, det är Ko-porten» — ett af de, många be- 
visen å sagans tidiga uppteckning på spanska. _ 

4) Ett påtagligt skrif- eller tryckfel, i stället för Calaip, sJUom de} 
heter i alla de andra bearbetpingarne. 

6) I de, öfriga bearbetnipgarne Bryg, $r\iges, BiUgge. 

6) Så heter det äfven i dep fransyska bearbetningen; misstaget att 
förlägga Turin till Frankrike tyckes således hafva förefunnits redan i sa- 
gans äldsta uppteckning.* 

7) Då blott en engelsk konungs syster varit förmäld med en hertig 
af Burgund, måste här afses konung Edward IV:s syster Margarethas 
förmälning med hertig Carl den djerfve. Penna inträffade likväl först år 
1468, hvilket icke rätt väl öfverensstämmer med den sannolika tiden för 
sagans författande, som, enligt hvad ofVan i Inledningen ftr visadt, icke 
gerna kunnat ske sednare än 1455. Möjligen är uppgiften om den en- 
gelska prinsessans förmälning ett sednare tillägg. 

8) I den fransyska bearbetningen Sendich; förmodligen Sandwich, 
hamn i nordöstra delen af Kent. 

9} Hertigdömet Bretagne i Frankrike. 

10) I de äldre tyska upplagorna benämnes denne akogsgrefve »Graf 
Artelhyn der Waldgraf von Rundragon». 

11) I den danska bearbetningen, gfvensom i den tyska: Andegavis; 
i den fransyska Anger*. 

it) Sannolikt menas här hertig Frans Is af Bretagne förmälning 
' med Jolanthe, dotter tiH titulärkonungen af Neapel Ludvig II af Anjou 
och dotter-dotter till konung Johan I af Aragonien, hvilken förmälning 
firades år 1451. 

15) Brögge. 

14) Så benämnes denna stad äfven i den danska bearbetningen. I 
•Jen fransyska förekommer den icke. Ber heter det: »de Bruges 

k Londres, qui est la Capitalie Ville du Rolaume d'Ang)eterre, qui est 
environ k quatre journées de lå, et pour élre une Isle, II faut passer la 
mer, et de Londres ils furen t k la Cour du Roy d'Ecosse étant å neuf 
journées de distance Tun de 1'autre»; hvilket onekligen ger en riktigare 
mening, än detta ställe i den svenska öfversättningen, som bär alltför * 
mycket vittne om öfversättarens oförmåga att förstå den urskrift, han haft 
för sig. 9 

15) Baldrick i den danska bearbetningen, Valdric i de tyska, Mal- 
dric i den fransyska. 

16) Vernic i ^e tyska bearbetningarne; Vernieu i den fransyska. I 
den danska namngifves icke denna stad. 

17) Ep berömd valfarts-ort å ön tycglis i sjön Lougfr Peargh (Röda 
Sjön) inom grefskapet Doncgal i nordvestra delen af Irland. A nämnda 



Digitized by Google 



ANMAHRMNGAB. 



29 



ö skall ett kloster blifvit anlagdt, enligt några redan af Irlands dpostef 
den Helige Patrfcius etler St. Patrik (född 377, död 466), enligt andra 
af en abbot i Armagh från 8:de århundradet, äfven kallad Palricius. 
Inom detta kloster ligger ingången till en djup grotta, kallad St.*Patri- 
cii skärseld, som egentligen vann sitt Stora rykte genom riddaren 0'iml 
(Owains) berättelse om sitt besök der år 1153. Klostret förstördes äf 
engelsmännen år iÉ4Ö, mén uppbyggdes till en del åter och ärinU ske 
talrika vallfärder till ön. Ben skall för öfrigt redan f nédehdomen varit 
ed helig ort i en Håla, kallad tJaihh treibh Ö'tn (Stammeri (Vins håla), 
densåmmå som sedermera erhöll namnet St. Pätrleli Skärseld, tar ett 
berömd t orakel. (Ersch uhd Grurer, Allgeméiné fcric^kloftädlé 
und Ktinsté. Leipzig 1840. XIII, 363—566. — JefofÖr föf- ofrigt af- 
handtingén orii St. Patriks-sagan iSamWngår utgifna af Svenska 
fromskrift-Sällskapet. Del. I, H. 2. Stockholm itåå, samt 1e- 
grand d'Aussy, fräbliaiixouCöntes. Paris I8fc9. T, åJ— 99). 

18) t de tyska béarbetningarne Katöfa, i den fransyska tarifa. 

19) Kallas i den danska bearbetningen Tralbla Vejda, i den fran- 
syska tracöle Häda, vanligen Dratole VTeyda eller ivlad Dräkui, hvil- 
ken regerade i Walachiet från 1431—144$. 

20) Skrit*- eller tryckfel, i stället för Bosen (Bosnien), Som det heter 
i den danska bearbetningen — Bossen i den fransyska. 

21) Ofen — såsom äfven namnet skrifves i den danska bearbetningen. 

22) Detta namn är i sagans alla sednare bearbetningar mer eller 
mindre korrumperadt; i den fransyska heter det: »une bourgade, nom- 
mée VAthonube, au lieu appellé l* Åre du Ciel»: i den danska: Largaube 
till Regenborg; i Schwabs och Harbachs tyska: Lorgano — alltsam- 
mans förvridningar af det spanska VArco nube, regnbogen. I den äld- 
sta tyska upplagan heter det: »Larcho nube, ist als viel gesprochen als 
ein Regenbogen» (Görres, Yolksbucher, s. 75). Han ser, att den 
svenska bearbetningen här trognast följt den äldre tyska. 

23) En ursprungligen österländsk titel, här likbetydande med Emir. 

24) Kallas i de danska och tyska bearbetningarne likaledes ChaUey, 
i den fransyska Challay. Man igenkänner här Storkhanen af Cathay, 
om b vars stora magt och praktfulla hof Hontevilla lemnar en ståtlig be- 
skrifning. 

25) En fabelaktig regent i det inre Asien, hvilken under åtskilliga 
benämningar, såsom Presbyler Johannes, Joan Rex, Malek Juhana, 
Preste Giani, Preslo Giovanni, Préte-Jean, Prieslet Johann, Jon 
eller Joan Prest» o. s. v., ofta förekommer i medeltidens historiska och 
romantiska berättelser, samt omnämnes både af Marco Polo och Monte- 
villa. Abulfaradj berättar i sin mot slutet af I5:de seklet författade sy- 
riska krönika, att Nestorianske patriarken i Bagdad, Joan år 1007 om- 
vände till kristna läran en khan öfver KcraKt-Tartarerne i östra Tarta- 



Digitized by Google 



30 



FOBTDNATUS. 



riet, hvilka sedan dess skulle varit kristne. Den titel af Vang-Khan 
eller Um-Khan. Ung-Khan, Oan-Kkan (Öfver-khan\ dessas regenter, 
hvaraf den siste, Togrul, år 1202 eller 1203 besegrades af Dschlngis-khan, 
förde, # tros hafva föranledt sägnernc om en kristen konung Joan (Joan 
Rex, Malek Juhana) i det inre Asien. Dennes vanligare benämning af 
»Presteno Johan har man åter sökt förklara såsom ett missförstånd af 
persiska ordet prestejani, eller af benämningen Prester-Khan, de bed- 
jandes öfverhufvud, eller af Prisloa-Khan , som vore en vanlig titel å 
Tartariska furstar, o. s. v. Slutligen hafva några äfven i det i sednare 
tider upptäckta kristna riket i Abyssinien trott sig igenfinna källan till 
dessa sägner, hvilka väl egentligen tillkommit och blifvit satta i omlopp 
genom Nestorianerne, som sökte inbilla Korsfara me, att likasom de ve- 
sterländske kristne hade sitt andeliga öfverhufvud i Påfven, så hade Ne- 
storianerne sitt i en ännu mägtigare asiatisk monark. (Utförligare härom 
se Ritter, Erdkunde. Berlin 1832. II. i, s. 283—299). 

26) Kallas Callicut i den danska bearbetningen, Calicut i de tyska, 
Cailleut i den fransyska. 

27) Lemecha i den danska bearbetningen, Lamecha i Schwabs tyska, 
Lameth i den fransyska. 

28) Aiguesmortes i Languedoc nära mynningen af Rhone. 



Digitized by Google 



TALANDE FOGELN. SPELANDE TRÄDET OCH HINNANDE VATTURALLAN. 3t 



il. 



Salaubs fogeln, Öpelanbe &räbet ocl) 
Hinnan)* ftlattnkaUan. 



Denna saga är af österländskt, sannolikt persiskt ursprung 
(Keightley, Tales and populär Fictions. London 1854, s. ill). 
Den förekommer i Tusen och en Natt (1001 Nacht. Breslau 1856. 
X, 5—72: »Geschichte der beiden neidischen Schwestern»), med hvilken 
uppteckning den svenska närmast öfverensstämmer. 

Man har dessutom mer eller mindre från h va rand ra af vikande upp- 
tekningar 

på italienska i Strapabola's No t ti Piacevoli. Yenezia 1550. 
Notte IV. noY. 5; 

på fransyska t ))La pnncesse Belle-Etoile et le Prince Cheri» af 
Madame d'Aulnot (född 1650, död 1705), införd i CabinetdesFées. 
Geneve 178$. IV, 191—284, tydligen en bearbetning af Straparola's; 

på tyska i bröderne Grimms Kinder- und Hausmär enen. 
Göttingen 1837. II, 67—72: »Die drei VOgelkens», efter muntlig öf- 
verlemning, uppteknad i en by vid Keuterberg i Westphalen (1. c. III, 
180); 

på magyariska i muntlig öfverlemning , öfverflyttad på tyska 
och utgifven af Geobg von Gaal i Ma renen der Ma gy aren. Wien 
1822: »Die Drillinge mit dem Goldhaar»; 

på danska i en öfversättning från den italienska bearbetningen 
uti Straparolas Even tyr. Ofversatte af J. Chr. Riise. Kjöbenh. 
1818, s. 36—57: »De trende Kongebörn», samt i en från den svenska 
öfversatt folkbok: En ny og meget smuk Historie om den ta- 
lende Fugl, det spillende Tr® og det rindende Vandspring, 
eller de tre Kongebörn, som af deres Moders onde Söstre 
vare forbyttede og kastede i Elven, men omsider efter 
mange Lidelser og Gjenvordigheder kom til stor Lykke, 
JSre o g Ma g t. Kjöbenhavn 1845; 

på svenska i tvenne särskilda bearbetningar, båda folkböcker, 
hvaraf den ena: »En Eftertänkelig och märkvärdig Historia, om Pari- 




TALANDE FOGELN , SPELANDE ThXDET 



zade, och Be två äldste Systrars afund emot den yngsta, som var Drott- 
ning i Persien, hvilka genom arghet bragte till väga, att hon af sin 
Herre Konung vardt förstött och dömd till ett försmädligt Fängelse, men 
omsider, efter många års förlopp, på ett underligt sätt, befriad och till 
sitt förra stånd upphöjd. Götheborg, tryckt hos Sam. Norberg, 1828», 
64 sid., 8:0, utgör en fcogen öfversättning af sagan i Tusen och en 
Katt; men har, så vidt utg. har sig bekant, icke upplefvat mer än 
nyss anförda Upplaga. Den andrå är deremot ganska ofta omtryckt De 
upplagor utg. sett äro: »Historia, Om Talande Fogeln, Spelande Trä- 
det, Rinnande Vattu-Källan. översättning. Stockholm, 1800. Tryckt 
hos Andreas J. Syl veni us», 19 sid., 8:0; »Stockholm, tryckt i Elménsoch 
Granbergs tryckeri, 1822», 16 sid., 8:0; »Malmö 1832. Tryckt uti Ber- 
lingska Boktryckeriet», 16 sid., 8:0; »Lund, tryckt hos Lundberg och 
Lönnegren, 1833», it stfl., 8tt* »En ny och mycket nöjsam Historia, Ohi 
Talahdé tfögeln, SpeWnde Trfctiét och Äinhétadé Tattu-fcållari. JTönlö- 
ping, 1826, tryckt hos N. E. turidströfo», 1* sid., 8to; d&tockholht, El- 
inéns och Granbergs tryckeri, 1831», 8 sid., 8:0; »Jönköping, 1831, Irtdrt 
hos N. E. Lundström», ié sid., teo; »Tvenne alldeles ntå, mfcket no> 
samthé och märkvärdiga historier, dett första: om talande frögélh, Spe- 
lande Trädet och Rinnande Vattu-Källan. Den andra: om Röfvare-fthiä- 
gummeti. Jönköping, 1835, tryckte hos fy. fe Lundström», 16 sfd.% 8:0 
(hvaraf sagan om Den talande Fogeln etc. upptager il), 8:0,* »Jönköping, 
1&33, trfcto hos tf. & Lundström», ii sid., 8:6; »Stockholm, ftbngl. 
ördéns-ftoktryckeriet, 1&37», 16 sid., 8:0: samt »fyorrköpinfc, T6rtté<rtiista 
boktryckeri, 1812», 16 sid., 8:0. Samma Uppteckning fihhes för Öfrlgt in- 
förd äfvén i Fblk-Safeor för Gamla och Unga. Örebro 1841 II, 
Ifc— ift. Åfven denna bearbetning överensstämmer i det närmaste itted 
dén i Tusen och en Natt, utom att skådeplatsen bl i fri t förlagd till 
England och berättelsen något sammandragen. Efter denna bearbetning, 
ehuru med några stilistiska förändringar, förekommer sagan äfven 1 Lä- 
se- och Lärobok för Ungdom. Stoökhotm *83Ö. I, 64— *1 



ijti fengland regerade for flere Sr sedan fen konung val och 
länge. Han hade ej mera än en son, hvilken han uppfost- 
rade i alla dygder, som anstå en furste; men döden freröfvade 
den lihgé prtrisen *fn fkxlet, efter frvHken hån* £huru ej mera 
ah femton år gammal, Otiro^érde^ till kötafcrtg i EhglafhMi. 




Digitized by 



Google 



OCH UNNANDE VATTCKXlLAN. 



35 



Den nye konungen var särdeles road af jagt och förlu- 
stade sig dageligen dermed. En dag, då han, tillika med 
flere af sitt hoffolk, jagade i en stor skog, fingo hundarne opp 
en hjort, hvilken den unge konungen ifrigt förföljde och blef 
härunder skiljd från sina följeslagare, så att han till slut be- 
fann sig ensam midt i skogen och fann ej någon väg, som 
kände leda honom derur. Solen närmade sig nedgången, och 
konungen begynte frukta, att han skulle få tillbringa natten 
allena i den vidsträckta skogen, då han, efter ännu tvenne 
timmars fåfängt sökande efter någon menniskoboning, blef till 
sin stora glädje på långt håll varse ett ljus, dit han nu skyn- 
dade att styra sin häst. Snart ankom han till en liten stuga, 
der han steg af och gick in. I stugan fann han endast trenne 
nnga flickor, hvilkas föräldrar voro döda. Konungen, trött 
och hungrig efter att hela dagen hafva irrat omkring i sko- 
gen, frågade flickorna om de kunde gifva honom någon mat 
och om de ville herbergera honom öfver natten, emedan han 
farit vilse i skogen från sitt sällskap. Flickorna voro villiga 
härtill, men beklagade, att de icke hade annat än mjölk, smör 
och några ägg att bjuda sin gäst. Konungen fann sig emed- 
lertid rätt belåten med denna enkla anrättning och förtärde 
den med god smak. Alla tre flickorna passade upp honom 
vid bordet; ty, ehuru de ej visste att fremlingen var deras 
konung, trodde de ändock, att han var någon förnäm herre, 
i anseende till hans rika drägt. 

Sedan konungen spisat, roade han sig att tala med flic- 
korna i åtskilliga ämnen. Bland annat föll talet på giftermål, 
och konungen frågade den äldsta systern hvilken man hon 
helst önskade sig. Hon svarade, att hon helst ville hafva ko- 
nungens hof bagare, emedan hon då finge äta det bästa brödet 
i England» Den andra åter önskade att blifva gift med ko* 
nungens mästerkock, emedan hon då finge äta läckrare rätter 
in någon annan. Sluteligen frågade konungen äfven den tredje, 
hvem hon önskade till man. Hon svarade, att hon helst ville 
hafva konungen sjelf, ty då finge hon både det bästa brödet 
och de läckraste rätterna, och mycket annat präktigt och godt 
dessutom *). 

Sv. Folkböcker. II. 3 



Digitized by Google 



34 



TALANDE FOGRLN, 1P1UNDI flADBT 



De trenne systrarnes önskningar roade konungen mycket, 
i synnerhet den yngstas. Hon var en skön och älskelig Hicka, 
ej öfver fjorton fir gammal, och ju mera konungen betraktade 
henne, desto mera behagade hon honom. Aftonen förgick ha- 
stigt under muntra samtal, och det var redan lidet ett godt 
stycke på natten, innan konungen begaf sig till sitt sofrum, 
der han sof rätt godt, oaktadt sängen visst ej var beräknad 
för en så hög gäst. 

Följande morgon tog han vänligt afsked af sina värdin- 
nor, och, sedan de visat honom hur han skulle komma ur 
skogen, återvände han till sitt slott. Under vägen föllo flic- 
kornas önskningar honom åter i sinnet, och som hans tycke 
för den yngsta blef allt lifligare, ju mera han aflägsnade sig 
fjrån henne, föll det honom till slut in att verkliggöra hvad 
de önskat. Han skickade derföre ett bud till dem med be- 
fallning att komma till slottet, och, sedan de der infunnit sig, 
sade han till dem, att, om de ännu hade samma önskningar, 
som aftonen förut, så skulle det stå dem fritt att få dem upp- 
fyllda. De båda äldsta svarade strax, att deras tankar icke 
förändrat sig; men den yngsta, som till sin stora bestörtning 
fann, att den fremlingen de emottagit i sitt hus, var konun- 
gen sjelf, blef så häpen vid dessa hans ord, att hon ingenting 
kunde svara derpå. Då påminte henne konungen om hennes 
önskan och tillade, att om hon ej sedermera ångrat den, så 
skulle hon få densamma uppfylld, lika så väl som hennes 
systrar, och blifva hans drottning. Ett sådant löfte gjorde, 
som man väl kan tänka, den unga flickan icke liten glädje 
och hon aktade sig väl att säga nej. Hon blef också verke- 
ligen förmäld med konungen, och hennes båda systrar fingo, 
den ena hofbagaren och den andra mästerkocken , aldeles som 
de önskat sig. Men de voro icke lika nöjda med sitt öde, 
som deras yngsta syster. Det grämde dem, att hon nu var 
så högt öfver dem; denna afund öfvergick småningom till ett 
bittert hat, och de afbidade blott ett lägligt tillfälle för att 
gifva luft deråt. 

Ett sådant tyckte de vara inne, då den unga drottningen 
efter någon tid befann sig i välsignadt tillstånd. Sedan de råd- 



Digitized by Google 



OCH HINNANDE VATTCKALLAN. 



slagit sins emellan, giogo de till sin syster, ställde sig ytterst 
vänliga och anhöllo att få biträda henne vid hennes förestå- 
ende förlossning. »Ingen,» sade de, »kunde vid detta tillfälle 
egna henne en så öm och kärleksfull omvårdnad, som de.» 
Drottningen samtyckte gerna och hade ingen svårighet att äf- 
ven utverka sin gemåls bifall* De båda systrarne stannade 
alltså qvar på slottet för att afbida det afgörande ögonblicket, 
och när det inföll, voro de ensamme inpe hos drottningen. 
Då nu denna förlöstes med en prins, togo systrarne barnet, 
lade det i ett skrin och kastade det sedan i en förbi slottet 
flytande elf, samt framvisade för drottningen en hundvalp, 
hvilken de sade, att hon framfödt. Häröfver blef drottningen 
högeligen förskräckt, och konungen ej mindfe misslynt. 

Emedlertid hade konungens trädgårdsmästare af en hän-> 
delse blifvit varse skrinet, då det flöt utför elfven, som rami 
genom trädgården. Han tog det ur vattnet, öppnade det och 
fann deri, till sin stora förundran, ett nyfödt, välskapadt gosse- 
barn, hvilket han lemnade till sin hustru att uppfödas såsom 
deras eget barn, det hon med nöje gjorde, emedan de förut 
ej egde några arfvingar. 

Andra året blef drottningen åter hafvande, och hennes 
systrar skulle åter betjena henne. Äfven nu framfödde hon 
en prins, hvilken systrarne lade i ett skrin och kastade i elf- 
ven, samt framvisade i dess ställe en kattunge, hvaröfver 
drottningen blef djupt bedröfvad, och konungen ännu miss- 
nöjdare än förra gången. 

Äfven detta skrin fann trädgårdsmästaren, och hans hu- 
stru uppfostrade barnet, likasom det förra. 

Tredje året tillgick det på samma sätt, utom att drott- 
ningen nu födde en flicka, hvilken trädgårdsmästaren fann i 
ett skrin på elfven och lät uppfostra med de båda gossarne. 
I stället framvisade de båda systrarne en råtta, hvilken de 
påstodo, att drottningen framfödt Nu blef konungen så för* 
bittrad, att han lät insätta drottningen i ett svårt fängelse, 
der hon skulle förblifva hela sin öfriga lifstid, och således 
hade hennes afundsamma systrar ändteligen nått sitt mål 2 ). 



Digitized by Google 



M TALAN»! FOfifiUI, fFftLAfttUI TRÄDET 

Emellertid hade trädgårdsmästaren *U möjlig omsorg om 
da trenne barnen. Då dö uppvexte lät han dem lära alla ve- 
tenskaper, som de för framtiden kunde hafva nytta utaf, och 
var i allt emot dem, fcom om han varit dera» verkelige far. 
Hans godhet emot dem hade ock välsignelse med sig, ty hans 
välmåga tilltog dagligen, så att han kunde lemna konungens 
tjenst och bygga sig ett eget hus, Som liknade ett präktigt 
palats ^ och hvaromkring han anlade en trädgård, dom var 
nästan vackrare än konungens egen. 

Här lefde na de tre syskonen tillsammans i största en- 
drägt och förtrolighet. De båda brödefne voro ofta ute på 
jagt* hvari de funno stort nöje. En dag, då de vorö syssel- 
satte härmed och deras syster var ensam hemma, kom till 
henne en gammal gumma, som bad att få se det vackra slot- 
tet och den präktiga trädgården. Den unga flickan tog vän- 
ligt emot henne och förde henne omkring öfverallt* Gum- 
man fann alltsammans rätt bra; men sade, att det dock fela- 
des trenne ting för att göra det fullkomligt, öch på flickans 
fråga hvad det kunde vara för rara Saker, svarade hon, att 
om de hade den talande fogeln, det spelande trädet och den 
rinnande vattukällan» så funnes ingenting i verlden, som öf- 
verginge detta slott med dess trädgård. Flickan frågade hvar 
dessa trenne ting kunde finnas, och gumman svarade, att 20 
mil derifrån bodde hennes broder, som kunde lemna under- 
rättelse derom. Hon visade den unga flickan vägen till hans 
boning och försvann med detsamma ur hennes åsyn. 

När bröderne hemkommo, berättade systern för dem det 
besynnerliga besök hon haft, och hennes berättelse gjorde ett 
lifligt intryck på dem båda. Den äldste beslöt att genast söka 
tipp deb hemlighetsfulla gummans broder och af honom ut- 
forska, hvar de trenne omtalade sakefne funnos. Han lät 
derfore sadla sin häst, och när han reste, gaf han sin syster 
«n ring* den han bad henne noga akta. Så länge stenen i 
ringen bibehölle sin glans, kunde hon vara säker, att hennes 
bror vore vid lif; men blefve den mörk öch dunkel, så vore 
han omkommen. Derefter begaf han sig på den af gumman 
anvteadt vägen och fann hennes broder, en gammal gubbe, 



Digitized by Google 



OCH fUKlUKDB VATfUKÄLMN. 



97 



sittande utanför en liten stuga t hvari han bodde. Ynglingen 
helsado vänligt på den gamle och bad honom underrätta 8ig 
hvar den talande fogeln, det spelande trädet och den rinnande 
vattukällan vore att finna» Gubben svarade, att detta visser- 
ligen vore honom bekant, men att han högeligen afrådde yng- 
lingen {rån en så farlig resa, emedan ingen af dem, som förut 
vågat den, kommit med lifvet tillbaka, Den unge mannen 
Jät dock icke afskräcka sig, utan stod fa$t vid sitt beslut att 
söka förskaffa sig de tre underbara Ungen. Då gaf gubben 
honom en kula, som han skulle kasta framför 3ig utåt vägen 
och sedermera noga följa, ty kulan skulle rulla till samma 
ställe, der de pmtalta sakerna funoos; »men,» tillade gubben, 
»Där 4a kommer dit, får du *e ett högt berg och en stor 
mängd evarta stenar vid dess fot , och då du begynner rida 
uppför berget, får du höra buller af vapen och folk» som 
komma efter dig; om du då ser dig om, så blir du förvandr 
lad til) sten, likasom alla andra, hvilka förut sökt detta ä£- 
ventyr; men går du friskt på, utan att bry dig om någon- 
ting, ehuru förskräckande det än kaj» förefall* dig, så får da 
hvad du söker.» 

Ynglingen tackade den gamle för de meddelade upplys- 
ningarne, kastade kulan framfor sig och red l fullt galopp et- 
ter henne, till dess hon stannade vid det omtalta berget. Kär 
han nu begynte rida uppföre, ficfc. han höra förfärliga ropeefe 
buller efter sig, hvilka Jkommo honom allt närmare, så att 
han till ^lut tyckte sig hafva sina förföljare tätt bakom sig 
och drog svärdet, för att värja sitt lif; men i detsamma han 
vände 3ig om för att gifva ett hugg åt den närmaste, blef 
han på ögonblicket förvandlad i sten, 

Hans syster, som dageligen betraktade ringen, märkt? 
jrtrax, när hennes broder var död, och berättade det för den 
audra brödren, som genast var färdig att företaga samma 
resa, i hopp om bättre utgång. Han lemnade derföre sin sy- 
ster en knif, den hon borde väl förvara, och sade henne, att 
om det begynte drypa blod deraf, så vore han ej mera i lik 
vet. Derefter uppsökte hän den förut omnämnde gubben, hvil- 
ken sökte afråda honom med samma varning, som han gifvit 



Digitized by Google 



38 



TALANDE FOGELN, SPELANDE TRÄDET 



den äldre brödren och, då han stod fast vid sin föresats, gaf 
honom en kula, hvilken visade honom vägen till samma berg, 
der hans äldre broder nyss förut omkommit. Äfven denne 
hörde, då han red uppfor berget, ett förfärligt buller bakom 
sig, men lät i början icke oro sig deraf , utan red friskt på. 
Till slut kom honom dock bullret så nära, att han tyckte 
sina förföljare vara färdiga att gripa honom och drog svärdet 
att försvara sig; men i detsamma han nu såg sig om efter 
sina fiender, blef äfven han genast förvandlad i sten. 

Systern märkte strax, att knifven dröp blod, och fann 
häraf, att äfven hennes andre broder förlorat lifvet. Dock 
lät hon häraf ej afskräcka sig att sjelf söka vinna de under- 
bara sakerna och med detsamma inhemta närmare underrät- 
telser om sina bröders öde. Äfven hon kom till gubben och 
fick af honom samma varning, men stod lika fast vid sitt be- 
slut, som hennes bröder, och erhöll, likasom de, en kula till 
vägledare. Under det hon red efter densamma, stoppade hon 
bomull och vax i öronen, på det hon ej måtte höra det bul- 
ler, hvarom gubben talat med henne, och kom på detta sätt 
uppför berget utan något hinder, ända till dess hon fick se fo- 
geln, som satt i sin bur; då ökades bullret så starkt, att» 
oaktadt hon tillstoppat öronen, hon ändock hörde det allt när- 
mare och förfärligare, men lät dock ej deraf skrämma sig, 
utan red fram till fogeln och tog honom tillika med buren. 
Strax afstadnade allt buller, och det blef helt tyst. Hon frå- 
gade nu fogeln hvar det spelande trädet och den rinnande 
vattukällan funnos, hvilket fogeln strax visade henne; men 
när hon fick se trädet, visste hon ej huru hon skulle kunna 
föra det med sig, emedan det hade en hög stam med många 
grenar. Fogeln sade henne, att om hon allenast bröte en 
qvist af detsamma, så vore det tillräckligt. Sedan visade han 
henne springkällan och sade, att om hon toge litet deraf i en 
flaska, så hade det samma verkan, som hela källan. Nu ville 
hon ock veta, huru hon skulle återfå sina båda bröder. Fo- 
geln svarade, att han ej visste det; men Hickan hotade att 
taga lifvet af honom, om han ej sade henne det, och fogeln 
visade henne då en flaska, hvarur hon skulle hälla på de 



Digitized by Google 



OCH BINNAKDE VATTUKALLAN. 



39 



svarta stenarne vid bergets fot, sä kommo de alla till lifs igen. 
Flickan tog flaskan och gjorde som fogeln sagt henne, och 
strax blefvo alla stenarne åter lefvande och hon igenkände 
sina båda bröder. De öfrige, som blifvit förvandlade till ste- 
nar, voro allesamman prinsar och andra förnäma män, som 
misslyckats i försöket att vinna de underbara klenoderne. De 
tackade hjerteligen den modiga flickan, som befriat dem, och 
begåfvo sig sedan på återvägen; men då de kommo till den 
gamla gubbens stuga, funno de honom död. De begrofvo ho- 
nom derföre och skiljdes sedan åt, samt vände hvar och en 
hem till sitt. 

Då de tre syskonen kommit hem, frågade flickan fogeln 
på bråd sätt hon skulle få qvisten att blifva ett spelande träd 
och vattnet i flaskan att blifva en springkälla. Fogeln sva- 
rade, att hon blott behöfde sticka qvisten i marken, så blefve 
strax deraf ett stort träd, och att, om hon endast sloge vatt- 
net i en grop, så blefve det genast en praktfull vattenkonst 
Flickan gjorde så och såg till sin största förnöjelse ett träd 
uppskjuta ur marken, som spelade sä ljufligt, att hon aldrig 
förr hört något sådant, och gropen förvandla sig till en vatten- 
konst, som uppkastade vattnet, klart som kristall, högt i luf- 
ten. Hon ropade strax på bröderne att se. dessa herrliga saker, 
och då nu trädet spelade och vattenkonsten kastade sina klara 
strålar i en mängd olika fasoner och fogeln tillika i sin bur 
begynte sjunga de skönaste melodier, så tyckte syskonen, att 
någonting herrligare aldrig kunde finnas i verlden, och lefde 
så glada och lyckliga tillsammans. 

Båda bröderne roade sig emedlertid nu, likasom tillförne, 
ofta med att jaga. En dag träffade de konungen, som likale- 
des jagade i skogen. Ronungen fattade genast tycke för de 
vackra, hurtiga ynglingarne och frågade hvilka de voro. De 
svarade, att de voro söner till Hans Maj:ts fordne trädgårds- 
mästare och att de hade en syster der hemma. Konungen 
frågade dem hvar de bodde och sade, att han ville hélsa pä 
dem och spisa hos dem och deras syster. De tackade konun- 
gen för ett så nådigt tillbud och sade honom hvar deras bo- 
ning var, hvarefter konungen återvände till slottet och de båda 



Digitized by Google 



40 TALANDE FOGSLPf , SPELANDE TRÄDET 

bröderne till sitt hem. Här underrättade de systern om det 
höga besök, de hade att vänta, och hon skyndade att fräga 
fogeln till råds, huru hon skulle undfägna den höge gästen. 
Han uppräknade då åtskilliga anrättningar, som hon borde 
tillaga, och sade henne till slut, att hon bland desserten skulle 
framsätta gurkor, dem hon borde fylla med äkta perlor, som 
funnos under ett träd i trädgården, hvilket han visade henne. 

När nu konungen kom till de tre syskonen, fann han 
till sin stora förundran, att de bodde i ett slott, som var 
vackrare än hans' eget, och i en trädgård, hvars make han 
aldrig sett. Ännu högre steg hans förundran, då han hörde 
trädet spela och såg vattenkonsten kasta sina glänsande strå- 
lar. Nu tillsades, att anrättningen var färdig, och konungen 
satte sig till bords med de tre syskonen, hvilkas hofviska vä- 
sende särdeles behagade honom. Flickan var ovanligt skön, 
och båda bröderne öfverträflade i manlig fägring och ädel 
hållning alla riddarne vid hans hof. När nu måltiden var slu- 
tad och desserten bars in, framlades gurkorna för konungen, 
hvilken, då han skar sönder dem, fann, till sin stora förvå* 
ning, att de voro fyllda med äkta perlor. Han frågade, om 
i deras trädgård vexte sådana gurkor, och fogeln, som i sin 
bur satt inne i rummet, skyndade att fråga konungen tillbaka, 
huru han kunde tvifla på en sak, som han såg med egna 
ögon, och deremot tro hvad han ej sett. Förundrad öfver 
att höra en fogel tala, och ännu mera öfver hans fråga, sporde 
honom konungen, hvad det vore som han icke sett och dock 
trott. »Jo,» svarade fogeln, »du har trott, att din drottning 
framfödt hundar, kattor och råttor, och här ser du likväl hen- 
nes och dina verkliga barn, hvilka hennes afuiidsamma syst- 
rar utkastat i elfven* men din fordne trädgårdsmästare upp- 
tagit och uppfostrat. 

Öfver detta fogelns tal blef konungen innerligen rörd, 
tog de tre syskonen i famn och blef hjerteligen glad att finna, 
det hans älskade drottning födt honom sådana barn i ställe* 
lör de vidunder han trott vara hennes affoda. Han befallte 
genast, att hans drottning skulle tagas ur fängelset och föras 
till slottet, dit konungen nu begaf sig med sina barn. Drott- 



Digitized by Google 



OCH RINNANDE VATTUKALMN. 



4i 



ningen blef högst förfärad öfver denna befallning, ty hon 
trodde, att konungen ville taga lifvet af henne, och då hon 
fick se vid hans sida ett ungt fruntimmer, hvars like i skön- 
het hon aldrig skådat, tänkte hon, att det vore en prinsessa, 
hvilken konungen utvalt till sin gemål efter henne, som va- 
rit nog olycklig att falla i hans onåd. Men konungen skyn- 
dade att upplysa henne om rätta förhållandet och bad henne 
förlåta den oförrätt han bevisat henne. Drottningen gret af 
glädje öfver denna oförväntade upptäckt, förlät gerna sin ge- 
mål och tryckte med innerlig rörelse sina trenne barn mot 
sitt hjerta, öfver hvilken syn konungen kände en förnöjelse, 
som han aldrig förr erfarit* 

Nu blefvo drottningens bida systrar kallade upp till slot- 
tet och konungen frågade dem, hvad de gjort af hans tvenne 
söner och hans dotter, som drottningen födt honom. Denna 
oväntade fråga och åsynen af de trenne barnen gjorde dem 
så bestörta, att de genast bekände sitt brott och bådo om 
nåd. Då drottningen äfvep bad för dem, efter som de voro 
hennes systrar, benådade konungen dem till lifvet, men lät 
för deras öfriga lifstid innesluta dem i ett torn, der de fingo 
tillräcklig tid att ångra sin ondska. 

Konungen och drottningen lefde nu med sina barn länge 
och lyckligt intill dess döden först kallade drottningen bort, 
och då konungen ej länge öfverlefde henne, tillföll riket de* 
ras äldste son, som förde en lång och lycklig regering. Den 
andre prinsen blef konung i närmaste rike, och prinsessan 
blef gift med en ung konung, med hvilken hon fick flera barn, 
och deras afkomlingar lefva ännu i England uti stort anseende 
och rikedom 3 ). 



Digitized by Google 



42 TALA!ND« IOGKLN, 8FBLA \UU TRÄD! T OCB BIKNAKDG VATTUK ALL 4%. 



Anmärkningar. 

1) I Tusen och en Natt, der skådeplatsen är förlagd till Persien, 
heter den unge konungen Chosru-Schach. Han går en arton, förklädd, 
åtföljd af sin storvizir, på gatorna i sin hufvudstad och , kommen till ett 
qvarter, der mindre förmöget folk bodde, får han höra högljudt talas i 
ett hus, hvilket han just skulle gå förbi. Han ser genom en springa på 
dörren trenne unga flickor, stadda i ett lifligt samtal, samt hör huru den 
ena önskar sig konungens hofbagare till man, den andra mästerkocken 
och den tredje konungen sjelf, och han föresätter sig att uppfylla deras 
önskningar, samt skickar i sådant afseende följande dagen storviziren att 
hemta dem upp till slottet, der deras önskningar gå i fullbordan. 

I den Italienska bearbetningen tilldrager sig händelsen i Provino. 
De tre systrarne äro döttrar till en bagare, mäster Rigo, och heta Bru- 
nora , Lionella och Chiaretta. De sitta en dag i sin trädgård , då konung 
Ancilotto med ett talrikt följe rider förbi. Den äldsta systern yttrar då, 
att om hon hade konungens hofmästare till man, så ville hon med ett 
enda glas vin släcka hela hofvets törst. Den andra, att om hon vore 
gift med konungens kammarherre, så ville hon på en rock spinna så 
mycken tråd, att väfnaden deraf skulle förslå till skjortor åt hela hofvet. 
Den tredje, att om hon finge kungen till man, så skulle hon föda honom 
två söner och en dotter, af hvilka hvardera skulle vid sin födelse hafva 
håret hängande nedåt axlar ne och blandadt med guld, halsband om hal- 
sen och stjerna i pannan. En af hofmännen i konungens följe hör dessa 
yttranden och berättar dem för konungen, hvilken genast kallar till sig 
de tre systrarne och gifter den ena med sin hofmästare, den andra med 
sin kammarherre samt tar sjelf Chiaretta till gemål. 

I den tyska uppteckningen valla trenne systrar sina kor vid Keu- 
terbergets fot, då konungen med sitt följe rider der förbi ut på jagt. 
Den äldsta pekar på konungen och ropar: »Helo, helo! får jag icke den 
der till man, så vill jag ingen hafva.» De andra flickorna yttra sig på 
samma sätt om de båda herrarne, som redo vid hans sida och hvilka 
voro hans ministrar. Konungen, som hört deras yttranden, kallar alla 
tre flickorna till sig och förmäler sig sjelf med den äldsta, samt ger de 
andra båda åt sina ministrar. 

2) I Tusen och en Natt säga systrarne, vid drottningens tredje 
förlossning, att hon fram föd t ett stycke träd. Konungen dömer henne 
att inspärras i ett rum vid ingången till hufvudmoskén och befaller att 
hvar och en , som går in i moskén att bedja, skall vid förbigåendet spotta 
henne i ansigtet. — I den italienska uppteckningen är det konun- 
gens moder, hvilken, missnöjd öfver hans giftermål med en qvinna af 



Digitized by Google 



ANMÄRKNING A H. 



43 



låg härkomst, i samråd med hennes systrar utbyter dc trenne barn, två 
gossar och en flicka, nvilka drottningen framfödt på en gång med guld- 
lockigt hår, halsband om halsen och stjerna i pannan, mot trenne hund- 
valpar, som likaledes hade en ring om halsen och stjerna i pannan. Ko- 
nungen dömer sin gemål att sättas i fängelse under det rum, der man 
tvättade faten, som varit å hans bord, och att ej få annan föda, änlem- 
ningarne derå. En mjölnare vid namn Marmiato, upptager barnen, som 
uppfödas af hans hustru Gordiana. — I den tyska bearbetningen får 
drottningen första och andra året en gosse, samt det tredje en flicka. 
Hennes systrar kasta barnen i Weser-floden och säga för konungen, att 
hon de första åren födt en hundvalp och det tredje en kattunge. Vid 
de båda första tillfällena svarar konungen allenast: »hvad Gud gör är väl 
g jord t;» men vid det tredje blir han uppbragt och låter sätta sin gemål 
i fängelse. En fiskare upptager barnen ur floden och låter sin hustru 
uppfostra dem. 

3) I Tusen och en Natt heta de tre syskonen Bahman, Perwis 
och Parizade. Deras fosterföräldrar dö, utan att hafva upplyst dem om 
huru de bl i f vi t funna och de tro derföre föreståndaren för konungens 
trädgårdar hafva varit deras verklige fader. Den äldste brodern lemnar, 
vid sin afresa att uppsöka den talande fogeln, det sjungande trädet och 
det dansande vattnet, sin syster en knif, från hvars spets det skulle 
drypa blod, om han förlorade lifvet. Den andre ger henne en rosenkrans, 
hvars perlor skulle blifva orörliga, om något ondt händt honom. Drott- 
ningens systrar tvingas medelst sträckbänken till bekännelse och blifva 
huggne i fyra stycken, till straff för sin ondska. 

I den italienska bearbetningen heta de trenne barnen Acquirino, 
Fluvio och Serena. Deras fostermor klipper hvarje månad deras hår, då 
derur falla perlor och juveler, h var igenom Marmiato snart kommer till 
stor rikedom och öfverger sitt mjölnare-yrke. Då de tre syskonen vext 
upp, erfara de, att Marmiato och Gordiana icke äro deras rätta föräl- 
drar, och gå nu ut att uppsöka dessa. De komma sluteligen till staden 
Provino, der konungen får se dem, och då han blir varse stjernan på 
deras panna, väckes hos honom en förmodan att de kunna vara hans 
barn. Han bjuder dem till middag följande dagen och berättar för sin 
mor det möte han haft. Hon skyndar att skicka efter sin gamla tjena- 
rtnna, som haft uppdrag att dränka barnen, och underrättar henne, att 
de ändock äro vid lif. Den gamla ber henne ej oroa sig, hvarefter hon 
går till Serena och väcker hennes längtan att ega det dansande vattnet, 
hvilket hon öfvertalar bröderne att uppsöka. Dessa träffa under vägen 
en dufva, som varnar dem att gå till stället, der det dansande vattnet 
finnes, emedan det bevakades af flere giftiga djur, men lofvar att hemta 
det åt dem i en skål, hvarmed de återvända till sin syster. Då nu den 
g am ( a tjenarinnan ser dem återvända oskadde från sitt vådliga företag, 



Digitized by Google 



44 TALANDE FOUBLN, SPELANDE THaDBT OCH RINNANDE VATTUEXlLAN. 

går hon ånyo till Serena och väcker hennes åtrå efter dtt sjungande äp- 
let, hvilket bröderne nu gå att hemta. De blifva under vägen under- 
rättade, att det bevakas af en förfärlig drake; men den ena brodern er- 
håller en klädnad af idel speglar, och så snart draken ser sig deri, dör 
han, och äplet tillfaller ynglingarne, som lemna det till sin syster. Nu 
förleder gumman Serena att äfven Önska sig den vackra gröna fogeln, 
h vilken bröderne finna omgifven af i sten förvandlade menpiskor, och då 
ynglingarne vidröra dessa blifva äfven de förbytta i sten. Serena , som ej *er 
sina bröder återvända, går att uppsöka dem och finner den vackra gröna få- 
geln, den hon tvingar att underrätta henne, huru hon skall få sina brö- 
der till lif igen, b vilket sker medelst en Qeder under hans venstra vinge. 
De tre syskonen infinna sig nu till middagen bog konungen, medförande 
aina vunna dyrbarheter. Äplet sjunger» vattnet dansar efter sången, och 
sedan den tystnat underrättas konungen af fogeln om det stek, somblif- 
vit begånget mot hans drottning. Denna hemtas ur sitt fängelse och åter- 
förenas med sin gemål och sina barn. Konungens moder brännas, jemte 
den gamla tjenarinnaq och de båda afundsjuka systrarne. 

I den tyska bearbetningen går den äldste brodern att uppsöka sin 
fader och träffar under vägen en gammal gumma, som Melper honom 
öfver ett stort vatten. Då han ej återkommer, går den andre brodern att 
#öka honom och blir äfven af gumman, förd öfver vattnet. När äfvap 
han ej kommer tillbaka, gir systern att söka båda, Afren hon trätor 
gumman, som bär henne öfver vattnet och ger henne ett spö samt tu> 
säger henne att gå vägen framåt UU dess hon kom MU en stor svart 
hund, hvilken hon skulle gå förbi utan att skratta eller ae sig tillbaka* 
Sedan skulle hon komma till ett slott, på hvarj tröskel hon borde ned- 
lägga spöet och si gå tvärt Igenom slottet till dess hon komtne till en 
brunn, hvarvid vexte ett stort träd, på hvilket hängde en fogel i «o 
bur. Denna skulle hon taga med sig, jemte ett gla$ vatten ur brunnas 
och sedan vända om, upptaga spöet från tröskeln och der med slå bun<- 
den. Ailt detta Inträffar, och hunden förvandlas till en sWm prins. 
Flickan återfinner i detsamma sina bröder, hvilka följa henne hem. Når 
gen tid derefter träffa de konungen änder en jegt- Han frågar dem bvil- 
tas barn de voro. De svara: »Fiskvens,* och då han ej vill tro det. 
bedja de honom följa med dem hem. Här blir han af fogeln upplyst 
om rätta förhållandet Drottningen blir nu tagen ur fängelset, men |r 
mycket sjuk* Dock tillfrisknar hon genast så snart hon får dricka af 
vattnet ur brunnen. Flickan blir gift med primen. 



Digitized by Google 



INLEDNING. 45 



12. 

Denna saga är en af de mest spridda; man igenfinner den i en mängd 
mer eller mindre skiljaktiga uppteckningar hos de flesta europeiska 
folkslag. 

På italienska förekommet densamma i Basile*s Pentamerone. 
I, 6, under titel: »La gatta cenerentola». En dramatisk bearbetning är 
den bekanta operan La Cenerentola med musik af äossini. 

På fransyska finner man den bland de af Charles Perrattlt (född 
4*33, död 1703) utgifna Contes de ma mére 1'Oye. Histoires ou 
Contes du temps passé. Paris 1697, under titel: »Cendrilton ou la 
petite Pantoufle de verre» (sedermera aftryckt i Contes de Monsieur 
Péiuuult. Paris 1724, s. 120— 132; i Cabinet des Fées. Genéve 1783. 
I, 39 — 70, och flerstädes), h vilken uppteckning utgör förebilden för den 
svenska folkboken och blifvit dramatiskt bearbetad af Etiennb i Cen- 
drillon, Comédie-Féerie en 3Åctes, med musik af Nicolo Isotjard, 
uppförd första gången å Théatre de TOpéra comique i Paris d. 22 Febr. 
1810 samt i en komedi åf Desaugibrs och Gbntilj La petite Cen- 
Arillon. En saga af H:me ©'Ablkot, kallad »Finette Cendron» (Cabi- 
net des Fées. II, 484—317) innehåller åtskilliga liknande drag. 

På engelska förekommer en fri bearbetning af Perraults Cen- 
drilton i Entertainment for the Nursery. London 1832, 6.49—691 
»Cinderella», äfvensom mångfalldiga Upplagor af öfversättningar från den 
fransyska sagan* 

På tyska finnes i bröderne Griääs samling (Kinder- und Haus- 
m år c hen. Göttingen 1837. I, 137—146; en i Hessen tagen uppteck- 
ning af denna saga, här kallad »Aschenputtel» , h vilken våsendtligen skil- 
jer sig från de fransyska och mera närmar sig den italienska. Efter en 
en dylik, ehuru något förkortad uppteckning är samma saga åf ven med- 
delad i Bechsieiäs Deutsches Märchenbuch. Leipzig 1843, s. 
232—233: »Aschenbrödetft, hvaretnot den bearbetning, som under denna 
sednare titel finnes införd i Die blaue Bibllothek aller Nationen. 
Nordhausen 18*6. m, 87—96, är en Öfversättning från den fransyska. 
Sagan är i Tyskland allmän och förekommer i mångfalldiga olika upp- 
teckningar (BtiscHiRG, Wöchentliche Nachrichten fur Freunde 
der Geschichte, Kunst und Gelahrtheit des Mittelalters. 
Bmlåu tSiS. II, 182—189. — G*im* , 1. c. Berlin 1822. III, 36—40). 



Digitized by Google 



46 



A9K0NGBN. 



På lervlika finnes flfven en dylik saga (Bosching, L e. IV, $1); 
likaså på polska (Polnische Volkssagen uod Märchen. Aus 
dem Polnischen des K. W. Woycicki von F. H. Lewestam. Berlin 
1839, s. 125—127: »Die Eiche und der Schaafpelz») och på walaclii- 
«ka (meddelad i tysk öfversättning af bröderne Schott i Walachi- 
sche Maehrchen. Stuttgart und Tubingen 1845, s. 96—100: »Die 
Kaiserstochter im Schwein stallo). 

På danska förekomma tvenne liknande sagor: »De to Konge- 
döttre» och »Den lille Kokketös» bland Wintubbs Danske FolkeeYen- 
tyr. Kjöbenh. 1823, s. 12—17 och 48—53. 

En liknande norsk folksaga: »Kari Trestak» finnes införd bland 
Norske Folkeeven tyr samlede ved AsbjÖrnsen og Moe. Christi- 
ania 1843. I, 110—127. 

På svenska hafva fyra särskilda bearbetningar af denna saga 
blifvit utgifna: 

a) Folkboken, en öfversåttning från Perraults Cendrillon. De upp- 
lagor Utg. sett äro : »Afton-Tidsfördrif I Pigkammaren. Sagan om Ask-? 
f-s eller den Lilla Glas-Toffeln. Stockholm, å nyo Tryckt, hos J. C 
Holmberg, 1787», 8 sid., 8:o; Dersammastädes 1799, 8 sid., 8:o; »Ask- 
Fis eller Lilla Glas-Toffeln. Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 
1822», 8 sid., 8:o (en annan öfversåttning); »Cendrillon eller Lilla Glas- 
Toffeln. Upsala, tryckt hos Em. Bruzelius, 1826», 8 sid., 8:o; »Stock- 
holm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1831», 8 sid., 8:o; »En ny och 
behaglig Saga, om Ask-fis, och Den lilla Glas-toffeln. Jönköping, 1832, 
J. P. Lundströms Tryckeri», 8 sid., 8:o; »Trenne stycken mycket roliga 
och högst märkvärdiga Historier, Den Första: Cendrillon, eller Den 
lilla Glas-Toffeln. Den Andra: Doktor Allvetande, eller Tup- 
pen i ABC-Boken. Den Tredje: Väderbössan och Silfvervär- 
jan, eller I dag för Intet, I morgon för Pengar. Alla Tre Hi- 
storierne äro försedde med Porträtter. Jönköping, Tryckte hos N. E» 
Lundström, 1834», 16 sid. (hvaraf sagan om Cendrillon upptager de 7 
första), 8:o, samt »Visor och Berättelser jemte andra Småstycken, äldre 
och nyare. Nummer 2. Cendrillon eller Gtas-Toffeln. Upsala 
1834 , Sv. P. Lefflers Boktryckeri» , 8 sid. , 8:o. — Särskilda översättnin- 
gar af Perraults saga förekomma dessutom i Cendrilloniana. Stock- 
holm 1811, s. 1—9: »Sagan om Askungen Eller den Lilla Glas-Toffeln», 
samt i Morfar i.sin länds tol vid julbrasan. Stockholm 1840, g. 
52—60: »Cendrillon eU>r den lilla glastoffeln». 

b) Aj^-Ungen (Cendrillon), eller Historien om den lilla 
Glastotfelp^ Med 12 illuminerade taflor. Stockholm 1839, en 
fri, något förkortad bearbetning af Perraults Cendrillon. 

c) Cendrillon, eller Ask-Ungen. En Saga, berättad af 
Gustaf Holting. Öfversåttning. Med 8 kolorerade Plancher. 



Digitized by Google 



ASKUNGEN. 



47 



tockholm 1844, en något förändrad beartittning af uppteckningen i brö- 
derne Grimms samling. 

d) Askungen, upptecknad, efter muntlig berättelse, i Lä se- och 
Lärobok för Ungdom. Stockholm 1830. I, 19—25, en uppteckning 
i flera delar afvikande från de öfriga, bland hvilka denna mest närmar 
sig den Grimmska, men med ett tillägg, liknande sagan om De tre 
små männerna i skogen, som äfven blifvit svensk folkbok. 

För öfrigt har Etiennes och Isouards ofvannämda opera blifyit öf- 
verflyttad på vårt språk och gafs första gången på Kongl. Theatern den 
*3 Febr. 1811. Den ovanliga lycka, denna opera gjorde, framkallade 
det ofvananförda arbetet Cendrilloniana, hvari förekomma trenne 
särskilda dramatiska bearbetningar af detta ämne : »CendrilloniStock- 
holm. Plan till en Theater-Pjes i Två Akter»; »Cendrillon, 
Komedi i en Akt», samt »Oskuldens Seger eller Den okände 
Riddaren. Program till en Pantomine-Ballet med Tornér- 
Spel. Ämnet ur Cendrillon». 



Det var en gång en adelsman , som uti andra giftet fick en 
hustru, den stoltaste och högfärdigaste man någonsin sett. 
Hon hade tvenne döttrar, som liknade henne i allting. Äfven 
mannen hade en dotter; men denna var helt olika sina styf- 
systrar, ty hon hade i arf efter sin mor erhållit de älskvärda, 
men sällsynta egenskaperna af eh mildhet och godsyithet, som 
ingenting kunde rubba. 

Knapt var bröllopet firad t, förr än den högdragna styf- 
modern började låta henne erfara sitt elaka lynne. Det för- 
tröt henne, att den vackra och älskvärda styfdottern, så myc- 
ket fördunklade hennes egna döttrar, och i harmen häröfver 
gaf hon henne de lägsta sysslor att uträtta. Hon måste tvätta 
diskarne och trapporna, samt städa fruns och hennes döttrars 
rum. Hon fick bo på en vindskammare och sofva på en hård 
halmbädd , under det hennes systrar bodde i de skönaste rum 
med bonade golf och lågo i präktiga sängar på mjuka dun- 
bolster, samt hade speglar så stora, att man deri kunde se 
sig från hufvud till fot. Den stackars flickan fördrog dock 
allt detta med tålamod och vågade icke klaga för fadren , som 
blott skulle hafva bannat henne för hennes obelåtenhet, eme- 



Digitized by Google 



48 



dan han helt och hållet Ityrdes af sin hustru. N*r hon slu- 
tat sina sysslor hade hon sitt vanliga tillhåll i spisen , der hon 
satte sig i askan, hvarföre man allmänt i huset kallade henne 
Askfis. Hennes yngre styfsyster, som var något mindre elak 
än den äldre, nöjde sig dock att kalla henne Askungen, hvilken 
benämning vi äfven vilja gifva henne. Emedlertid var Ask- 
ungen i sina dåliga kläder hundra gånger vackrare 8n hennes 
styfsystrar i all deras grannlåt. 

Nu hände sig, att konungens son anställde en stor bal, 
dit alla personer af börd i hela trakten blefvo bjudna, således 
äfven de båda systrarne, ty de lefde på stor fot. Då skall 
man tro huru glada de blefvo och huru mycket de fingo att 
syssla med valet af kläder och prydnader. Den stackars Ask- 
ungen fick härigenom ökadt besvär, ty det var hon, som all- 
tid måste tvätta och stryka sina systrars kläder och sätta i 
ordning deras garneringar. De båda lyckliga talade nu om 
ingenting annat, än huru de skulle kläda sig. »Jag», sade 
den äldsta, »tar min röda sammetsklädning». — »Och jag», 
inföll den yngre, »min af blommigt guldtyg, och min juvels- 
gördel, som jag ej behöfver skämmas för.» Man skickade ef- 
ter de skickligaste hårk läderskor, man kallade till och med på 
Askungen för att begära hennes råd, ty hon hade god smak. 
Askungen jådde dem det bästa hon förstod och tillböd sig 
äfven att kläda dem, hvilket de gerna tilläto. Under det hon 
klädde dem, sade de till henne; »Du skulle väl gerna vilja 
vara med på balen, du också, Askunge?» — »Ack,» svarade 
hon, »gören icke narr af mig; icke skulle det passa mig att 
vara der.» — »Det har du nu rätt i», sade de; »man skulle 
i sanning skratta sig till döds om man såg en sådan som du 
komma på balen.» En annan än Askungen skulle klädt dem 
både snedt och vindt; men hon var sjelfva godheten och gjorde 
sitt bästa. Systrarne voro så betagna af glädje, att de icke 
fito på tvenne dagar; mer än ett dussin snörband sletos sön- 
der för Att gifva dem en smärtare vext, och från morgonen 
till qvtlten tutto de framfor spegeln. 

Ändteligen kom den efterlängtade dagen. Systrarne foro 
på balen , och Askungen följde dem med ögonen så långt hon 



Digitized by Google 



köade. Sedaö satte hon sig att gråta. Hennes gudmor, som 
rar en fée, kom i detsamma att helsa på hetfné, och då bon 
såg hennes tårar, frågade hon hvad som fattades henne. »Jag 
ville... jag ville så gerna» . • . svarade hon; men kunde för 
gråt ej framföra mera. — »Du ville så gerna fara på balen, 
är det inte så?» frågade hennes gudmor. — »Ack ja,» sva-> 
rade Askungen snyftande. — »Nå väl,» sade gudmodern, »ef- 
tersom du är en god flicka, så skall du få komma dit.» Derpå 
förde hon henne i sin kammare och sade: »Gå ned i trädgår- 
den och hémta mig en pumpa.» Askungen gick strax att 
plocka den bästa hon kunde finna och bar den upp titt sin 
gudmor, ehuru hon ej kunde begripa, huru denna pumpa 
skalle kunna föriijeipa henne till slottsbalen. Gudmodren gräfde 
ur allt innanmätet och lemnade bara skalet qvar, hvilket hon 
rörde med sitt trollspö, och strax förvandlades pumpan titt 
en präktig förgylld vagn. Sedan bad hon Askungen se efter 
i råttfällan, der hon fann sex råttor, alla vid lif. På sin gud- 
moder» tillsägelse öppnade hon litet på fällan; hvarje råtta, 
som kom ut, rörde gudmodren med trollspöet, och genast 
förvandlades de i det skönaste spann af grå apelkastade hä- 
star. Men ännu felades kusk, och äfven det visste gudmodern 
råd for. Hon befall te Askungen att se efter i en annan »ått- 
Gfclla, om äfven den icke hade några invånare, oeti Askunge» 
fann der tre stora präktiga råttor, af hvilka gudmodern ut- 
valde den, som hade längsta murrhåren, ofch förvandlade den 
till én ståtelig kusk med de väldigaste mustacher man någon-* 
sin sett. Af 6ex styckén kålmaskar blefvo sedermera på lika' 
behändigt sätt äfven så många lakejer, hvilka i sina granna 
livréer hoppade upp. bakpå vagnen ock stodo 4er, som hade 
de i all sin dar aldrig; gjort annat 

Efte* äitt detta Sade gudmodern till Askungen: »Är du 
nu nöjd? Här hat du ju hvad som behöfvei för att fora till 
balen.» »Ja t isst,» svarade heÄ; »men huru skäll jäg ktinna 
fara dit i mina grofvå, sötiga kläder?» Gudmodern svarade 
endast med att vidröra henne med trolls|)ö0t, och strax för- 
vandlades hennes torftiga drägt i en af guldtyg, glänsande af 



Digitized by Google 



BO ASKUNG SR* 

juveler, obh i slälleft för de grofva skorna, suttö på hetmes 
små vackra fötter ett par tofflor af glas, de täckaste man 
ville se. I denna praktfulla och intagande drägt steg hon f 
vagnen, hvarvid gudmodren allvarligt förmanade henne att 
icke dröja pä balen öfver midnatten, ty då skuUe på ögon- 
blicket hennes vagn åter blifva pumpa, hennes kusk och la- 
kejer råttor och kålmaskar, och hennes granna kläder de hon 
vanligen bar* Hon lofvade att noga efterkomma denna tillsä- 
gelse och for så bort, utom sig af glädje. 

När hon kommit fram till slottet, underrättade man ko- 
nungens son, att en okänd prinsessa anländt, för att deltaga i 
balen, och han skyndade ut att taga emot henne. Han hjelpte 
hemlie ur vagnen och förde henne in i danssalen.. Derafstad* 
nadé vid hennes inträde för en stund både dans och musik, 
så uteslutande vändes allas uppmärksamhet på den sköna 
okända, och öfver a Ut hörde man ropas: »Ack, hvad hon är 
vacker!» Konungen sjelf, så gammal han var, kunde icke se 
sig mätt på henne. Han sade till drottningen, att han ännu 
aldrig sett någon då skön och älskvärd varelse. Alla frun. 
timren betraktade på det noggrannaste hennes hufvudbonad 
ech hela drägt, för att dagen efteråt kunna beställa sig en 
dylik, om blott så dyrbara tyger stodo att finna. Konungens 
son förde henne i högsätet och uppbjöd henne genast till dans, 
hvaruti hon visade så mycket behag, att hon väckte allmän 
beundran* En präktig aftonmåltid anrättades, men prinsen åt 
ieke det minsta, så helt och hållet var han upptagen af att 
betrakta den undersköna prinsessan. Hon tog sia plats mel- 
lan sina bådai syfcirai-, hvilka hon visade en innerlig välvilja 
och delade med dfem dé sällsynta frukter, hon nyss föret er- 
hållit af prinsen. Så mycken godhet; -af en okänd förundrade 
dem högeligen, ty de voro långt ifrån att »na, dét den så all- 
mänt beundrad* prinséssan var deras Töråktaée syster. 

Medan hon vänligt samtalade med dem, hörde hon kloe- 
kan slå tre qvart till tolf, htarpå bon hastigt gjorde; ea djup 
nigning* för Sällskapet och Skyndade till sin vagn. Så snärt 
hon kom hem, gitfk hon till sin gudmor, tackade henaé hjerU 
ligt för det stora nöje hon beredt henne och yttrade tillika 



Digitized by Google 



51 



sin Önskan att dagen derpå kunna åter komma på balen, dit 
prinsen budit henne. Under det hon berättade hvad som till- 
dragit sig på balen, klappade systrarne på porten, och Ask-» 
ungen gick utföre, för att läsa upp för dem. »Ack, hvad ni 
Ta rit länge borta,» sade hon till dem, gäspande och gnugganda 
sig i ögonen, likasom om hon nyss hade vaknat. — »Om du va- 
rit med på balen,» sade den ena af systrarne, »skulle du 
icke funnit tiden lång. Det var en prinsessa der, som var 
skön som dagen och som var så god emot oss; Se hvilka 
rara frukter hon gifvit oss.» Askungen visste knappast till 
sig af glädje, vid dessa ord. Hon frågade hvad den der prin- 
sessan hette; men de svarade att ingen kände henne, och att 
prinsen var mycket nyfiken att få veta det, samt ville gifva 
allt det han egde för att blifva underrättad hvem denna prin- 
sessa var. Askungen smålog och sade : »Var hön då så ovan- 
ligt skon? Ack hvad ni varit lyckliga! Skulle icke äfven jag 
kunna få se henne? . Ack, om ni blott ville låna mig en af 
edra hvardagsklädningar l» — »Jo, det skulle just passa sig,» 
svarade systarne, »att låna sina Uäder åt en sådan askunge 
som du.» Askungen väntade sig detta svar och skulle blifvit 
rätt brydd, om systrarne tagit henne på orden. 

Följande dagen foro systrarne åter tiH slottet på bal, och 
Askungen äfven, ännu praktfullare klädd an förra gången» 
Prinsen var ständigt vid hennes sida ocb talade om den kär- 
lek , hon väckt hos honom. Dessa hans yttranden behagade 
henne så , att hon glömde sin gudmoders förmaning och hörde 
klockan slå tolf, då hon trodde henne icke vara mer än elfva* 
Nu steg hon hastigt upp och flydde från balen snabbt som 
ett rådjur. Prinsen skyndade efter, men utan att hinna henne. 
Han fann blott den ena af hennes glastofflor, hvilken hon tap- 
pat under sin hastiga flykt Hon kom hem helt andtruten, 
utan vagn, utan hästar och lakejer,) samt i sina vanliga klä- 
der. Det enda hon hade qvar afiaål fcin prakt, var den ena 
glastofleln, maken till den hon tappat. Vakterne utanför slot- 
tet tillfrågades, om de icke sett prinsessan fara bort; men de 
svarade, att de icke sött någon, utom en ung flieka, snarare 
lik en tjenatflicka än eo prinsessa. in ji 



Digitized by Google 



82 ASECIfGEf*. 

När Askungens systrar kommo från balen, frftgade hon 
dem åter, om de roat sig mycket och om dén fremmande 
prinsessan äfven nu varit der. De svarade ja , och att, när kloc- 
kan slagit tolf, hade prinsessan skyndat så hastigt derifrån, 
att hon tappat sin ena toffel, den vackraste lilla glastoffel man 
någonsin sett. Prinsen hade upptagit den och beständigt be- 
traktat den under det återstående af balen, så att han säkert 
var mycket kär uti den sköna prinsessan, som toffeln tillhörde. 

De hade rätt, ty några dagar derefter lät prinsen med 
pukor och trumpeter utropa, att han ville gifta sig med den, 
som hade en så liten fot, att den passade till den funna glas- 
toffeln. Man började att försöka denna på prinsessorna och 
sedan på alla hoffruntimren, men fåfängt. Derefter förde man 
deo omkring till alla fruntimmer af börd i landet och kom så 
äfven till de båda systrarne, hvilka gjorde sig all möda att 
tränga foten in i densamma; men förgäfves. Askungen, som 
stod bredvid och såg på, sade småleende: »Låt mig försöka, 
om den icke passar mig*» Systrarne skrattade föraktligt öfver 
en så orimlig förmodan; men hofmahnen, som hade toffeln, 
såg härvid uppmärksamt på Askungen, och som han fann 
henne ganska vacker, sade han, att han hade befallning att 
låta alla flickor fördöka den och att således icke hon borde 
vara utesluten. Han had henne derföre sätta sig och då han 
försökte toffeln på hennes fot, passade den, som den vore en- 
kom skapad derför. Systrarnas förundran blef nu utomor- 
dentlig, men ökades ännu mera, då Askungen tog upp ur sin 
ficka den andra tofféln och satte den på sin andra fot. I det- 
samma infann sig ock hennes gudmor, som med ett slag af 
sitt trollspö förvandlade hennes kläder till ännu präktigare, än 
dem hon förut burit. Nu igenkände systrarne i den föraktade 
A*ku?gen den undersköna prinsessan, de sett på balen. De 
kastade s£g för hennes fötter öch bådo henne förlåta deras 
elaka bemotande, och hon upplyfte och omfamnade dem , samt 
sade, att bon gerna tillgaf deta allt, blott de hädanefter vMle 
älska henne» 

Hon fördes sedaa i sin rika skrud til) prinsen, som fann 
henne ännu skönare än förr* och några dagar derefter' firade* 



Digitized by Google 



58 



VARIANTER. 



med stor stål deras förmälning. Askungen! , lika godsint som 
skön , lät sina systrar bo hos sig på slottet och bortgifte dem 
med tveone förnäma herrar vid hofvet. 



Varianter. 

i. I Basilbs Pentamerone berättas denria saga på följande 
•filt: En enkling har én dotter, som han håller mycket kär och 
ger en särskild sköterska. Han gifter om sig, och flickan klagar 
för sio sköterska öfver den elaka behandling, hon erfar af sin 
styfmor. Sköterskan intalar henne att begära af sin. styfmoder en 
gammal klädning, för att spara den hon bär, och när s ty f modern 
bockar sig ned i kistan för att upplaga klädningen, skall hon låta 
locket falla öfver henne. Flickan gör som sköterskan intalat henne) 
gtyf modern förlorar härigenom lifvet, och flickans fader, en furste, 
gifter sig för tredje gången med hennes sköterska. I sex dagar 
behandlar denna den unga flickan väl, men på den sjunde infinna 
sig hennes sex döttrar, och hon förstår att tillvinna dem mannens 
hela ynnest , så att hans egen dotter måste bo i kökskammaren och 
förrätta de lägsta sysslorna, hvaraf hon erhåller öknamnet Ask un-* 
gen (egenteligen Atk-kaUan — la galla centrenlöla). En fogel 
säger henne, att om hon önskar något, så behöfver hon blott vända 
sig till feens fogel på ön Sardinien. Hennes fader skall resa till 
denna ö och frågar sina slyfdöttrar, om de önska något derifrån. 
De önska sig granna kläder och dylikt. Sedan frågar han äfven 
Askungen, som endast ber honom helsa feens fogel, att han måtte 
skicka henne något. Fadren lofvar det, men glömmer sitt löfte. 
När han skall segla från ön, kommer skeppet ej ur stället. En 
trollqvinna upplyser, att furstens brutna löfte är skuld härtill, 
och han skyndar nu till féen att framföra sin dotters helsning. 
Feen ger honom en dadel, en spade, en vattenkanna af guld och 
en liten sidenduk att föra till sin dotter. Han gräfver med spa- 
den en grop, planterar dadeln däri, vattnar den ur guldkannan 
och skyddar med sidenduken den späda plantan mot solen. Inom 
fyra dagar vexer den upp till ett stort träd, hvarur en fée fram- 
kommer och lofvar att uppfylla allt hvad Askungen önskar. Ro- 
nungen ger en stor fest, dit de sex systrarne begifva sig. Ask- 
ungen önskar att äfven komma dit och erhåller ur trädet de rika- 
ste prydnader. Konungen fattar tycke för henne och vill utfbiska 



Digitized by Google 



54 



ASKUNG RN. 



hvem boD är, men bon kastar guld bakom sig ocb un d kommer så 
hans utsände tjenare. Så går det äfven andra gången; men den 
tredje tuppar hon ena skon, som f ramföres till konungen , hvilken 
låter alla fruar och jungfrur i hela landet försöka den; men den 
passar ingen utom Askungen, hvilken konungen nu igenkänner och 
lar till gemål. 

2. Enligt den af bröderne Gbimm meddelade uppteckning får 
Askungen (AtchenpuUel) af sin döende mor förmaningen att 
ståndigt vara from och god, så skulle hon aldrig sakna Guds bi- 
stånd, och hon följer troget denna förmaning. Hennes far gifter 
om sig, och hon blir illa behandlad af sin styfmoder och dennas 
tvenne diktrar. Då fadren en gång skall fara till marknaden frå- 
gar lian de t rea ne flickorna, hvad de önska han skall föra hem 
åt dem. Styfdöttrarne begira granna kläder och rika smycken, 
men Askungen endast den första qvist, som under hans hemresa 
stöter mot hans hatt. Fadren uppfyller deras önskningar och ger 
Askungen en hasselqvist, som han afbrutit. Hon planterar den 
på sin moders graf och den vexer snart till ett stort tråd, dit 
horn går tre gånger h varje dag att bedja, ocb hvar gång sitter 
sig en fogel i trädet, som ger henne hvad hon önskar sig- Ko- 
nungen ger en fest , h va rund er hans son skall utvälja sig en brud. 
De båda systrarna åro ftfven bjudna och Askungen måste kläda 
dem till festen. Hon ber sin styfmoder att fa följa med, och 
denna svarar gäckande, att om hon inom tvl timmar kan plocka 
ett helt fat lins-örter ur askan, så skall hon få fara medsystrarna 
till festen. Askungen ropar på foglarne att bjelpa henne, och 
strax komma sådana från alla håll och plocka inom en kort stund 
alla årterne ur askan. Då ålägger henne styfmodern att inom en 
timma plocka två fat linsärter ur askan , och detta lyckas på samma 
sitt; men styfmodern uppfyller det oaktadt icke sitt löfte, utan lå- 
ter Askungen blifva hemma. Hon går da till trädet och önskar 
sig v ack ca kläder, samt kommer till festen, der prinsen förälskar 
sig i henne och söker utforska hvero hon är, men hon undflyr 
honom och lyckas komma hem, innan inan uppläckt hennes från- 
varo. På samma sätt går det andra gången. Den tredje förlorar 
hon sin venstra toffel, och prinsen skickar den omkring att prof- 
vas. Den äldsta styfsystern skär af sig stortån, för att få tofieln 
att passa; men då hon rider med prinsen forbi hasselträdet, sitta 
två dufvor der och ropa, att den unga brudens sko är full af blod* 
Bedrägeriet blir härigenom upptäckt, och den falska bruden måste 
med skam vända hem igen. Den andra systern skär ett stycke af 
hälen, för att (k skon på foten; men detta hennes tilltag blir på 
samma sätt yppadt. Nu försökes skon på Askungen, hvilken den 
passar utan någon svårighet, och som följaktligen blir förmäld med 



Digitized by Google 



»6 



prinsen. Kär brudfolket begifver tig in i kyrkan; går äldste sy- 
steril pé brudens högra sida och den yfrgre på den verolra. Dft 
lomma de båda dufvorna och hack» ut ed dga på htarrfera. När 
åler brudskaran kominer ur kyrkan, går äldsta systern till vens ter 
och den andra tiH höger. Afven nu infinna sig de bada dofterna 
och hacka ut hvar sitt öga, så att bida systrarne blifva blinda^ 
till straff för sin elakhet. 

3. Enligt uppteckningen i Läser och Lärobok för Ung- 
dom är Askungen dotter till en man, som t andra giftet får en 
trollkunnig hustru, hvilken eger en ful- och elak dotter.- Askun- 
gen behandlas illa af både mor och dotter, men vexer upp allt 
skonare för hvarje år. När hon är 15 år gammal, kommer en 
fremmande prins dit till landet alt söka sig en brud En söndag» 
väntas prinsen till kyrkan. Styfmodern och hennes dotter kläda 
sig på det grannaste för att begifva sig dit, men Askungen måste 
vara hemma. Hon börjar gråta öfver sina trasor och att hon aU 
drig kunde få komma i Guds hus. Styfmodern, förargad här öf- 
ver, slår ut en skeppa ärter på golfvet och befaller henne plock» 
upp dem. Askungen hör något skrapa på dörren; hon öppnar 
den, och en skön hvit hermelin kommer in. Hon delar med sig 
åt honom af sin ringa frukost, och han lofvar henne till belöning 
att fa komma i kyrkan. Först tillsäger han henne att blåsa pä- 
ärterna, hvilka genast af sig sjelfva flyga in i skeppan. Sedan för 
han Askungen till en stor ek i skogen, hvilken öppnar sig till ett 
rum, fullt af alla slags prydnader. Askungen får här af herme- 
linen en klädoing af silfvertyg med silfverskor och en häst med 
silfversadel , hvarpå hon rider till kyrkan, der hon väcker prin- 
sens och alla öfrigas synnerliga uppmärksamhet ; men förr än guds- 
tjensten är slut, skyndar hon ur kyrkan och hinner hem, innan 
styfmodern oeh styfsystern upptäcka hennes frånvaro. Den följande 
söndagen går det på samma sätt, utom att styfmodern nu kastar 
ut en skäppa hvete på golfvet, och att Askungens prydnader denna 
gången äro af idel guld. Den tredje söndagen får hon en skäppa 
gryn att plocka upp och rider till kyrkan i en drägt af idel ädla 
stenar. Vid flykten ur kyrkan tappar hon sin ena sko, hvilken 
prinsen förvarar. Vid hemkomsten måste hon, på hermelinens 
enträgna begäran, stöta en knif i hans hjerta, hvar efter han för- 
vandlas till en ung skön man och försvinner. Prinsen skickar ut 
sina tjenare att försöka den funna skon på alla unga flickor. Den 
passar endast Askungen , som förmäles med den unge konungasonen. 
Någon tid efter bröllopet måste prinsen fara hem till sitt land, 
men Askungen dröjer qvar till dess hon födt sitt barn. Sedermera 
afreser hon med barnet och en liten hund, kallad Locke, som bon 
fått af sin gemål, samt öfvertalas af styfmodern att taga hennes 



Digitized by Google 



dotter med »g 90m hoftärna. N$r de kommit ut på hafvel om- 
skapas Askungen af sia styfsyster till en be&orm. Systern antar 
i stallet hennes skepnad 00b enftottages af prinfen såsom han» ige* 
mal; men Locke visar sig aldrig nöjd, barnet gråter jerot och 
prinsen finner ingen trefnad med ein förr *å Älskade gemål. Ank- 
ungen uppenbarar sig tre Tborsdagsn ätter efter b varandra, besöker 
sitt barn och talar med sin hund. Prinsen, underrättad om dessa 
besök, infinner sig den tredje natten med en yxa, bfirded medelst 
lindekol och ormaetter, och med dyUke stålhandskar. 1 rummet 
inflyttas tre kar, ett med vatten» ett med vin oqh ett med mjölk. 
Askungen infinner sig bunden med en lång kedja, den prinsen *f- 
bugger med yxan. Hon förvandlas då i en orm; prinsen griper 
ormen med stålbaddskarne och doppar den i vattenkaret, dier ett 
skinn faller af ormen. 1 vinkaret lemnar han det andra och i 
mjölkkaret återfår Askungen sin naturliga skepnad* Trollsystern 
sfittes, till straff , qvick i jord. 



Digitized by Google 



TUlWfi-LlTCN. 57 



V3. * 

Snmmt-.Cittn. 



Denna saga är af Cransyskt .ursprung* Den utgör en af Peäbault* * 
Contes de ma mére 1'Oye. Paris 1697: »Le petit Poucet» (Contes 
de Mr Pkrrault. Paris 1724, s. 187—233. — Le Cabinet des Fées. 
I, 82—98. En liknande inledning förekommer i en annan fransysk saga; 
»Finette Cendron» af M:me d'Aulnoy (Le Cabinet de Fées. II, 484), 
åfvensom i den italienska sagan »Nennillo e Nenella» i Basilk's 
Pentamerone. V, 8. 

På tyska finnes den införd i Bechsteins Deutsches Märchen- 
buch. Leipzig 1843, s. 131—135, under titel: »Der kleine Däuniling», 
samt under samma titel i Bie blaue Bibliothek aller Nationen/ 
I, 142 — 154. Tieck har dramatiskt behandlat detta ämne i Le ben und 
Thaten des kleinen Thomas genannt Däumchen. Ein Mähr- 
chen in 3 Akten. 1811 (Tiecis Schriften. Berlin 1828. V, 487— 595). 
En nära liknande början förekommer i sagan om »Hänsel und Grethel» 
bland Grimms Kinder- und Hausmärchen. Göttingen 1837. I, 93—101, 
förebilden för en annan svensk folkbok: »Den stekta Trollpackan.» 

Af den svenska folkboken har man tvenne särskilda uppteck- 
ningar, hvilka båda troget följa den fransyska sagan. Af den äldre ha? 
Utg. sett följande upplagor: »Stort Vett I Liten Kropp: Eller Saga Om 
Tumme-Liten Och En Jätte, Innehållande roliga äfventyr. Öfversatt ifrån 
Fransyskan. Se Kongl. Maj:ts Reglemente för Boktryckerierna af d. 12 
Aug. 1752. Art. 1. g 3. Stockholm, 'Tryckt hos Lars Kumblins Änka, 

1776», 16 sid., 8:o, samt »Stort Vett Fransyskan. Fahlun, 

1814. Tryckt hos Pehr 01. Axmar», 16 sid., 8:0. Af den sed na re upp- 
teckningen äro följande upplagor Utg. bekanta: »Tumme-Liten. Stock- 
holm, Tryck! bot EJmén och Granberg, 1822», 16 sid., 8:0; »Stock- 
holm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1828», 8 sid., 8:0; D:o 1836, 8 
sid., 8:0; »En mycket nöjsam Historia, om Tumme-Liten, h vilken til- 
lika med sina sex bröder blef af deras obarmhertiga Föräldrar utförd åt 
skogen, för att svälta ihjäl eller uppätas af rofdjur, och som sedan föll i 
händerna på en menniskoätåre; men» ganska fintligt räddade både sig och 
Bröderne, samt kom slutligen till anseende och vålmagt. Götheborg , 
Tryckt bos Sam* Norberg, 1937», 14 sid., 8:0; »Tvenne stycken nya och 



Digitized by Google 



58 



TUMMB-LlTKN. 



mycket nöjsamma Historier 1) Prins Beder eller Hafvets Solblomma. 2) 
Tumme-Liten, alla älskara och älskarinnors Brefbärare. Jönköping. 1843. 
Tryckt hos N. £. Lundströms Enka», 18 sid. (hvaraf s. 12—18 tillhöra 

sagan om Tumme-Liten), 8:o; %»£n mycket nöjsam välmagt. 

Jönköping, hos J. P. Lundström, 1844», 15 sid., 8:o; »En ny och syn- 
nerligen rar Historia om Tumme-Liten, alla Älskares och älskarinnors 
brefbarare. Lund 1844, Lundbergska Boktryckeriet», 8 sid., 8:0, samt 
»Tvinne lustiga och nöjsamma Historier, Den Första Tumme-Liten, alla 
älskares och ilskarinnors Brefbarare. Den Andra Prins Flundra, eller 
Fiskaren med den oförnöjda Hustrun. Fahlun, J. F. Åkerbloms Bok- 
tryckeri, 1844», 15 sid. (hvaraf de 10 första upptagas af ifrågavarande 
saga) , 8:0. En särskild bearbetning af denna saga är dessutom utgifven 
under titel: Tumme-Liten. En Barn-Saga med 9 kolorerade 
Figurer. Stockh. 1845. 



Det var en gång en torpare, som hade sju barn, h vilka alla 
voro gossar; den äldste var ej mer än tio och den yngste sju 
år gammal. Man lär väl förundra sig öfver, att detta folket 
inom si kort tid fått så många barn; men orsaken var, att 
hustrun hade trenne gånger fått tvillingar och att det dess- 
utom varit tätt mellan barnsängarne. Föräldrarne voro gan- 
ska fattiga, och deras sju gossar besvärade dem mycket, efter 
ingen af dem var så försigkommen, att han sjelf kunde skaffa 
sig födan. Än mera ökades deras bekymmer deraf, att den 
yngste var ganska klen till vexten och talte mycket litet, 
hvilket de trodde härröra af dumhet, men som likväl var ett 
tecken till desto större förstånd. Då han föddes, var han icke 
större än en tumme, hvilket gaf anledning, att man kallade 
honom Tumme-liten. 

Detta stackars barnet var såsom den stenen, alla spotta 
uppå; alltid hade han orätt och alla i huset trodde sig berät- 
tigade att topprida honoro, fast han i sjelfva verket var den 
slugaste af alla bröderne, och om han talte litet, var han så 
mycket mera uppmärksam att höra på hvad andra sade. 



Digitized by Google 



TUM B- LITEN* 



59 



Ett år, då det var råissvext, blef hungerenöden sfi stor, 
att det fattiga torparefolket ej såg någon utväg att försörja 
sina inånga barn. Då torparen en afton, sedan de små gått 
till sängs, satt vid eldbrasan med sin hustru, sade han till 
henne: »Du ser tål, att vi ej längre kunna föda våra barn; 
jag kan icke lida att se dem dö af hunger för mina ögon, 
ötan har beslutat att föra dem vilse i skogen. Medan de roa 
sig med att binda risknippor, kunna vi gå ifrån dem , utan att 
de märka det.» — »Ack ,» ropade hustrun , »kan du vara så 
hård att sjelf vilja föra dina barn vilse?» Mannen svarade, 
att det gjorde honom lika ondt som henne, men att han icke 
visste något annat råd, i anseende till deras stora fattigdom. 
Hon ville ändock icke samtycka till detta förslag; men sedan 
hon besinnat hvilken ännu större smärta det skulle förorsaka 
henne att se dem svälta ihjel, gaf hon likväl till slut sitt 
samtycke och gick gråtande till sängs. 

Tumme-liten hade hört allt hvad de sagt; ty då han 
märkt, att det var något vigtigt, som afhandlades, hade han 
stigit upp och smygt sig under bänken, der de suto, för att 
höra utan att blifva sedd. Såtsnart de tystnat, gick han åter 
till sängs, men kunde icke sofva det öfriga af natten, eme- 
dan han hade sfi mycket att begrunda, huru han skulle bära 
sig åt att rädda sig och sina bröder. Sluteligen tyckte han 
sig hafva funnit ett godt råd, och så snart morgonen grydde; 
steg han upp och gick till sjöstranden, der han fyllde sina 
fickor med små hvita stenar, hvarmed han återvände hem* 

Strax efteråt gingo de allesamman ut på sitt arbete, och 
Tumme-liten upptäckte icke för sina bröder hvad haft fått 
höra. När de nu kommit in i tjockaste skogen, hvarest man 
på tio steg ej kunde se hvarandra, började torparen hugga 
ved och barnen att, som vanligt, samla ihop ris och göra 
knippor deraf. Då föräldrarne sågo dem vara som mest sys- 
selsatte härmed, gingo de oför märkt allt längre och längre 
ifrån dem, tills de omsider lemnade dem helt och hållet. 

När nu barnen sågo sig ensamme, började de med full 
hals skrika och gråta. Tumme-liten lät dem så hållas en 
stund, ty han visste väl huru han skulle hitta hem igen* 



Digitized by Google 



60 



TCHHR-UTEN. 



emedan han under ditvägen, litet emellanåt släppt en af de 
hvita atenarne, som han hade i sina fickor» Han sade der- 
före sluteligen till bröderne: »Våren icke rädda, vir far och 
mor hafva väl lemnat oss här, men jag skall fora eder hem, 
om J bara följen mig efter.» De gjorde som han sade, och 
kommo sä fram på dagen tillbaka till torpet, der de likväl 
icke vågade genast gå in, utan stannade utanför dörren, för att 
få höra hvad deras föräldrar skulle säga. 

I detsamma torparen och hans hustru kommit hem, hade 
deras husbonde skickat dem tio riksdaler, som han varit skyl- 
dig dem så länge, att de ej haft ringaste hopp att återfå dessa 
penningar. Detta gaf dem likasom lif på nytt, ty de voro 
nästan halfdöda af hunger. Torparen skickade straxt sin hu- 
stru till staden att köpa kött, och som det var länge sedan 
hon ätit sådant, köpte hon tre gånger mera, än tvenne per- 
soner kunnat behöfva till ett mål. Då de voro mätta, sade 
hustrun: »Ack, jag undrar hvar våra fattiga barn na äro! 
De skulle väl kunnat äta sig mätta af hvad som nu är öfrigt 
af maten; men det är du, som är skulden till deras olycka. 
Jag trodde väl, att vi skulle åigra oss! Gud vet hvad de nu 
göra i skogen, kanske hafva vargarne redan ätit upp dem. 
Hur kunde du vara så omensklig att på sådant sätt låta dina 
barn omkomma I» På detta sätt fortfor hon en god stund och 
upprepade väl tjugu gånger, att det var hans fel och att hon 
sagt förut det han skulle ångra sig. Mannen blef omsider 
ledsen och hotade att slå henne, om hon ej ville tiga. Det 
var ej af hårdhjertenhet mot barnen som han sade detta, ty 
han var sjelf mera orolig öfver dem, än hustrun; men hon 
hade gjort honom hufvudyr genom sina förebråelser, och han 
var af samma sinnelag, som många andra män, hvilka väl 
tycka om, att hustrun någon gång har rätt, men ej vilja 
ständigt höra det omtalas. Hustrun kunde likväl icke afhålla 
sig att ännu en gång, storgråtande, utropa: »Ack, hvar äro 
mina fattiga barn?» — »Här ä' vi, här ä' vil» hördes de 
strax allesammans ropa der utanföre. Modren skyndade att 
öppna dörren, och då hon nu fick se alla sina sju gossar, tog 
hon, under glädjetårar, dem alla i famn och sade: »Ack, 



Digitized by Google 



TCMMR-LITR*. 



t* 



mina kära barn, huru glad är jag icke att återse ederl Nu 
lären J vara både trötte och hungrige, och du, stackars Pet- 
ter, så oren du är! Kom hit, så skall jag tvätta dig.» Denne 
Petter var hennes äldste son, hvilken hon höll mest af, eme- 
dan han hade rödt hår, likasom hon öjelf. Barnen satte sig 
nu till bords och åto med förträfflig matlust, till föräldrar nes 
stora förnöjelse, samt började sedermera alla på en gång be- 
rätta, huru förskräckta de blifvit, när de funnit sig ensamme 
i skogen. 

Fadren och modren gladde sig af uppriktigt hjerta öfver 
sina barns återkomst; men denna glädjen varade ej längre än 
de tio riksdalerna, ty när "penningarna voro slut, föllodeåter 
i sin förra förtviflan och beslöto att på nytt fora sina barn 
vilse, och för att vara så mycket säkrare att lyckas häri, 
ernade de nu föra dem mycket längre bort än förra gången. 
De kunde likväl icke tala så hemligt härom, att ej Tumme- 
liten hörde det, och han uttänkte strax huru han skulle kunna 
reda sig nu likasom förra gången; men ehuru halt var ganska 
bittida uppe, i tanka att äfven nu samla småstenar, slog detta 
honom felt, ty han slapp ej ut, emedan porten Var stängd i 
dubbel lås. Tumme-liten blef dock ej rådlös, ty när modern 
gaf dem hvar sitt stycke bröd till frukost, föll det honomin, 
att han kunde betjena sig deraf, i stället för stenarne, och 
släppa brödsmulor vid vägen, som han skulle gå. Han åt 
derfdre icke upp sitt brödstycke, utan gömde det i sin ficka. 

Föräldrarne förde nu barnen i det tätaste och mörkaste 
af skogen, der de lémnade dem qvar och skyndade hastigt 
från dem. T^mme-liten oroade sig ej mycket häröfver, ty han 
trodde sig utan svårighet hitta hem med tillhjelp af sina ut- 
strödda brödsmulor; men han blef icke litet häpen, då han ej 
fann en enda qvar, emedan fo^Iarne hade uppätit alltsammans. 

Nu voro de årma barnen illa utsatte: ju längre de gingo, 
desto mera förvillade de sig i den stora skogen; hatten kom 
med ett starkt oväder, som ännu mera ökade deras förskräc- 
kelse. De trodde sig på alla sidor höra vargar tjuta, hvilka 
de tyckte nalkas dein, för ätt med deras kirdppar stilla sm 
hunger? de tordeä knapt talas vid ellér vända isfg öm, och nu 



Digitized by Google 



•t 



TOMMB-UTKN. 



kom till riga på allt detta en stark regnskur, som gjorde dem 
våta in på kroppen och vägen så slipprig, att de halkade vid 
hvart steg och föJlo omkull i dyn, hvarifrån de uppstego så 
smutsiga och trötta, att de knappast kunde röra sig. 

Tumme-liten klättrade upp i ett träd för att se, om han 
ej skulle kunna upptäcka något, som kunde tjena dem till 
ledning. Sedan han sett sig om på alla sidor, blef han på 
långt håll varse ett ljussken, hvilket gjorde honom mycket 
glad; men när han kom ned ur trädet såg han det icke mera. 
Detta var väl rätt förtretligt; men emedlertid gingo de alle- 
samman åt det håll , hvarifrån skenet lyst, och kommo på 
på detta sätt ur skogen, dock ej utan många svårigheter, 
emedan så ofta de gingo ned i någon däld, förlorade de lju- 
set ur sigte. 

Sedan de hunnit ur skogen, sågo de framför sig ett hus, 
hvarifrån skenet kom. De klappade på porten, då en gam- 
mal gumma öppnade för dem, samt frågade hvad de ville. 
Tumme-liten sade', att de voro fattiga barn, som hade gått 
vilse i skogen, och begärde att hon af barmhertighet måtte 
gifva dem berberge öfver natten. Gumman, som såg att de 
alla voro vackra och hyggliga barn, blef rörd ända till tårar 
och sade till dem: »Stackars smål veten J icke, att detta hus 
tillhör en jätte, som äter upp små barn?» — »Ack, kära 
mor,» svarade Tumme-liten, »hvad skola vi göra? Om ni ej 
är så god och herbergerar oss, så blifva vi uppätne af var- 
garne, och derföre vilja vi heldre, att eder man gör det; kan- 
hända han också skonar oss, om ni ber honom derom.» 

, Gumman lät beveka sig, särdeles som hon # trodde, att 
hon skulle kunna gömma dem för jätten till morgonen. Hon 
lät dem derföre gå in och värma sig för en god brasa, som 
brann på spisen, der hon hade ett helt får på spettet till 
jättens qvällsvard. Men knapt hade de begynt att något hemta 
sig i den sköna varma stugan, då de fipgo höra fyra starka 
slag på porten af jätten, som nu kom hem. I största hast 
gömde gumman barnen under sängen och gick att låta upp 
pprten. Jätten frågade strax om maten var färdig och vinet 
tappadt, hvapeftefc han satte sig till böjd*. Fårsteken var 



Digitized by Google 



TUMMB-LUKK* 



65 



ännu helt blodig, men sä mycket mera i hans smak; dock 
satt han ej länge, förr än han började vädra till höger och 
venster, sägande sig känna tukten af något färskt. »Det må- 
ste komma af kalfven, som jag nyss flått,» sade gumman. — 
»Nej, det är något annat,» svarade jätten och såg skarpt pä 
gumman. »Här är något, som jag icke begriper hvad det är.» 
Vid dessa ord steg han upp från bordet och gick rakt fram 
till sängen. »Hå hå, jag märker du vill bedra mig du oför- 
skämda q vinna,» utropade han. »Jag vet ej hvarföre jag ej 
längesedan ätit upp dig. Det är din lycka, att du är så gam- 
mal, eljest kunde det ske ännu. Detta vildbrådet kommer 
emedlertid rätt väl till pass, för att undfägna trenne jättar 
af mina vänner, som komma att helsa på mig i dessa dagar,» 
och i detsamma drog han fram undan sängen det ena af bar- 
nen efter det andra. 

De stackars barnen föllo på knä och bådo om förskö- 
ning; men fåfängt, ty de hade fått att göra med den grym- 
maste af alla menniskoätare , och långt ifrån att fatta någon 
medömkan för dem, slukade han dem redan med ögonen och 
sade till sin hustru: »Detta skall blifva läckerbitar för oss, 
allenast du nu också lagar dem väl.» Efter dessa ord tog 
han en stor knif, hvilken han, medan han nalkades de arma 
barnen, brynte på en lång bry osten, den han höll i venstra 
handen. Redan hade han fattat tag i en af gossar ne, då hans 
hustru sade till honom: »Hvarföre vill du göra dig besvär 
med den här slagten så sent på qvällen? Du kan ju spara 
den till i morgon.» — »Tig, säger jag dig,» röt jätten. — »Men 
du har ju så mycket kött i behåll,» invände gumman; »en 
kalf, två får och ett hälft svin,» — »Du har rätt,» sade jät- 
ten; »gif dem. då väl till bästa, att de ej magra och låt dem 
sedan gå att lägga sig.» 

Den goda gumman gaf dem nu en rikeugqvällsvard: men 
de orkade ej äta det minsta deraf , ,så förskräckte voro de» 
Jätten åter satte sig ännu en gång till bords, och i glädjen 
öfver, att han nu kunde traktera sina vänner med en så läc- 
ker spis, som dessa barnen skulle bljfva, drack han flere 
glas vin än han eljest plägade, ( hvilket gjorde hqnpm litet ru- 



Digitized by Google 



TUMME-LITEN. 



sig, så att haft måste skynda sig till sängs, hvarefter han 
hårdt insomnade. 

Jätten hade sju döttrar Som änmi voro barn. Dessa små 
jättinnor hade alhesamman vacker hy, emedan de gerna åta 
färskt kött likasom deras fader; men de hade små grå, helt 
runda ögon, trubbiga näsor och mycket stora munnar med 
långa, hvassa och glesa tänder. De voro väl ej ännu så elaka 
som fadren, men man märkte likväl, att de bråddes på ho- 
nom, ty de beto redan små barn och sögo blod af dem. De 
lågo alla sju i en stor säng och hvar och en af dem hade en 
guldkrona på hufvudet. I samma rum, der flickorna lågo, 
var ock en annan lika stor säng, hvari gumman lade alla 
gossarne och gick sedan till sin man. 

Tuihme-liten hade blifvit varse, ått jättens döttrar hadé 
guldkronor på hufvudet, och som han fruktade, att jätten toWe 
ångra, det han ej strax om aftonen skurit halsen af sina små 
gäster, steg han upp midt i natten, tog sin och sina broders 
mössor och satte dem helt sakta på jättens döttrar, sedan han 
tagit kronorna af dem och satt dessa på sitt och sina bröder» 
hufvuden, på det att, om jätten under natten tänkte Verkställa 
sin föresats att döda de små gossarne, han måtte taga dem 
för sina döttrar, och dessa, i stället, för gossarne. 

Det hände som T*timme-Iiteh förmodat; ty då jätten vak- 
nade om natten, ångrade hän, att han uppskjutit till morgo- 
nen den syssla, han bort göra 4m aftonen. Han steg derföre 
hastigt tar isängen, tog sin störa knif och sade: »Nu vill jag* 
dé bura mina gäster må; Jag skall ej skjuta upp det för an- 
dra gåtigen.» Han gick så hélt sakta in i sina döttrars kam- 
mare och nalkädés sängen, der dé små gossarne lågo, hvflka 
alla sofvö utom Tumme-litén, som vardt ganska rädd, näf 
han kände jättens hand röra vid sitt hufvud, såsom han frirtit 
hade gjort med hans bröders. JMen då jätten känt, att de 
affésöÄimän hade kronor på sig, sade han: »Min sann, här 
HMfe"$Agi när gjort en täcker gerning! Jag märker väl, 
att jag drtidkit för mycket i går afton.» Derpå gick hair till 
dina döttrars säng, h vi I ka hade på sig gossarnes små mössor. 
>rfd, se Mr Sto de galgfoglarne,» sade han, och i detsamma 



Digitized by Google 



TUMMK UTBN. 



skar han i största hast och utan vidare betänkande halsen af 
alla sju flickorna, h v ar efter han, ganska nöjd med denna för- 
rättning, gick åter och lade sig hos sin hustru. 

Så snart Tumme-liten hörde jätten snarka , väckte han 
upp sina bröder och bad dem skyndsamt kläda på sig samt 
följa honom, och nu gingo de sakta ned i trädgården och 
klängde öfver muren. Sedan sprungo de nästan hela natten, 
darrande och bäfvande, och utan att veta hvart de skulle 
taga vägen. 

Om morgonen, då jätte» vaknade, sade han till sin hustru: 
»Gå nu och laga i ordning de små tokarne vi roade oss med 
i går afton.» Gumman förundrade sig mycket öfver sin mans 
godhet, ty hon trodde att hans mening var det hon skulle 
kläda på dem* Hon gick alltså in i kammaren, men huru 
bestört blef hon icke vid åsynen af sina sju hufvudlösa döttrar, 
som simmade i sin blod. Hon dånade, hvilket plägar vara 
det första, som fruntimmer göra vid dylika tillfällen, och 
jätten, som tyckte, att hon dröjde nog länge derinne, gick dit 
för att hjelpa och vardt icke mindre häpen öfver den syn, • 
som der mötte honom. »Ack, hvad har jag gjort?» utropade 
han; »men det skola de få betala de bytingarne!» Han slog 
nu en kruka vatten i ansigtet på sin hustru och sedan hon 
derigenora kommit sig före igen, sade han: »Gif mig strax 
mina sjumils-stöflor, att jag må hinna dem.» 

Derefter begaf han sig åstad, och sedan han lupit länge 
omkring åt alla kanter, kom han till slut id på samma väg, 
som de stackars gossarne gingo, hvilka ej voro mera än några 
hundrade steg från sin faders hemvist, då de, till sin stora 
förskräckelse, fkigo se jätten, som klef från det ena berget 
till det andra och gick öfver strömmar med lika lätthet, som 
öfver den minsta bäck. Tumme-liten blef i detsamma varse 
en ihålig klippa nära intill stället, der de voro, samt skyn- 
dade att der gömma sig och sina bröder, bvarvid haö dock 
alltid hade ett vaksamt öga på jätten, som nu var biefven 
helt trött af den långa vägen han gått. Han ville hvila sig 
och kom af en händelse att sätta sig på samma klippa, under 
hvilken gossarne gömt sig. Det dröjde ej länge förr än ban 

Sv. Folkböcker. II. 5 



Digitized by Google 



TUMME-LITEN. 



somnade och började snarka så hårdt, att de stackars barnen 
blefvo ej mindre rädda dervid, än då han höll sin stora knif 
i handen för att skära halsen af dem. Tumme-liten var dock 
långt modigare än de andra. Han bad sina bröder skynda 
sig hem till föräldrarnes hus, medan jätten ännu sof; de skulle 
ej bekymra sig om honom. De följde hans råd och hunno 
snart hem. 

Tumme-liten deremot gick till jätten och drog sakta af 
honom stöflorna, hvilka han satte på sig. De voro väl i bör- 
jan alltför stora åt honom; men som de voro förtrollande, 
hade de den egenskapen att blifva stora eller små, alltefter 
benet, som de drogos uppå. Så snart han derföre fått på 
dem, voro de sä lågorna, som om de varit gjorda åt honom. 
Han gick nu strax till jättens hus, der han fann hustrun grå- 
tande vid sina dödade döttrar. »Er man,» 7 sade Tumme-liten 
till henne, »är i stor fara; ty han har blifvit tillfångatagen 
af en röfvare-hop, som svurit att slå ihjel honom, om han 
ej gifver dem allt guld och sUfver han eger. Just som de 
• satte knifven för strupen på honom, fick han se mig, då han 
bad, att jag skulle gå och underrätta er om den fara, hvari 
han är stadd, samt tillsäga er att gifva mig allt redbart, som 
här i huset finnes, eljest döda de honom utan skonsmål. Och 
som saken fordrade mycken skyndsamhet, lemnade han mig 
sina sjumils-stöflor, hvaraf ni äfven kan se, att jag' går riktiga 
ärender.» 

Den goda gumman gaf honom på stunden med mycken 
häpenhet allt hvad de egde; ty jätten var en god man mot 
sin hustru, ehuru han eljest var grym och åt upp små barn. 
Då Tumme-liten på detta sätt fått jättens stora rikedomar i 
sina händer, skyndade han dermed till sina föräldrars hus, 
hvarest han blef med mycken glädje emottagen. 

De, som tro sig rätt känna Tumme-litens alla öden, be- 
rätta dock detta sista annorlunda. De påstå, att Tumme-liten 
aldrig haft hjerta att så narra en gammal gumma, som varit 
så god mot honom och hans bröder, utan att han, i stället, 
så snart han lått på sig jättens stöflor, gått till hofvet, hvar- 
est han visste, att man var mycket bekymrad att få tidender 



Digitized by Google 



TUMMF-LITRN. 



67 



från krigshären, som låg 200 mil derifrån, och att få veta 
utgéngen af en slagtning, som förefallit. Han skall då hafva 
gått till konungen och sagt, att, efter Hans Maj:t önskade 
snart få underrättelser från hären, så ville han, ännu innan 
dagens slut, förskaffa sådana, hvaröfver konungen blif vit myc- 
ket glad och lofvat honom en stor summa penningar, om han 
kunde göra det. Tumme-liten hade nu gått åstad och kom- 
mit tillbaka med säkra nyheter samma afton, h vilken väl ut- 
förda förrättning gjort honom så väl upptagen, att han seder- 
mera haft stora inkomster; ty konungen hade betalt honom 
rikeligen för befallningar, som han förde till hären, och frun- 
timren gåfvo honom stora skänker för det han bar bref till 
deras älskare, hvarpå han hade mesta förtjensten. 

Sedan han någon tid varit brefbärare och derigenom sam- 
lat mycket penningar, hade han återvändt till sin far. Det 
vore omöjligt att beskrifva föräldrarnes glädje, då de fingo 
återse honom. Han hade derefter gjort hela sin slägt välmå- 
ende, skaffat sin far och sina bröder goda sysslor samt inrät- 
tat sin egen hushållning på det beqvämaste och lefvat lyck- 
ligt intill en hög ålder. 



Digitized by Google 



Bll-lftJwiftT. 



14. 



&tg*9 iOm Blåskigget Ar likaledes af iYansy«lt* urtprung. En vetfc- 
lig hftndrisft skall ligga till grund derför. Gilles de Laval, marskarfc af 
Retz, h vilken under hertig Johan V:s af Beetagne regering (1402—1449} 
brändes, anklagad för trolldom och förbund med djefvulen tamt att hafva 
mördat alla sina hustrur och mer än hundra barn, i hvilkas blod han 
badat, skall hafva gifvit anledning till folksagan (A. Huco, Fr an c e 
historique et monumentale. Paris 1841. IV, 171), hvilken Char- 
les Perrault upptecknat och bekantgjort i sina Co n tes de ma mére 
TOye. Paris 1697: »La Barbe bleue» (Contes de Mr Perrault. Pari» 
1724, s. 58—83. — CabinetdesFées. I, 25—34, hvarefter denna 
saga spridt sig till de flesta europeiska länder. 

På engelska finner man den i Enter tainment for the Nur- 
sery. London 1832, s. 24—49: »Blue-Beard», och flerestädes; 

på tyska i Bechsteins Deutsches Märchenbuch. Leipzig 1845, 
s. 262—264: »Das Mährchen vom Ritter Blaubart», och i Blaue Bib- 
liothek al ler Nationen. I, 102—110: »Blaubart» ,/ samt dramatiskt 
bearbetad af Tieck i »Der Blaubart. Ein Mährchen in 3 Akten. 1796 
(Tiecks Schriften. Berlin 1828. V, 7—152). En liknande tysk folksaga 
förekommer i bröderne Grimms Kinder- und Hausmärchen. Göt- 
tingen 1837. I, 270—274: »Fitchers Vogcl», äfvensom en dylik hol- 
ländsk saga der omnämnes (1. c. Berlin 1812. III, 77). Samma 
ämne är äfven behandladt i en tysk folkvisa: »Ulrich und Aennchen», 
införd bland Herders Volkslieder, I» 79, och i Des Knaben 
Wunderhorn. Alte deutsche Lieder gesammelt von Arnim 
und Brentano. Heidelberg 1819. I, 284; 

på svenska såsom folkbok, i mångfaldiga upplagor. Den äldsta 
utg. funnit anförd, är: »Saga om Blåskägg. Stockholm 1781» (Svensk 
Litteratur- Tidning. 1817, s. 487). De upplagor utg. sett äro: 
»Afton-Tidsfördrif I Pigkammaren; Sagan Om Blåskägg. Stockholm, 
tryckt hos Joh. Chr. Holmberg, 1794», 8 sid., 8:o; »Saga Om Blå-Skäg- 
get. Gefle, tryckt hos E. P. Sundqvist 1802», 8 s., 8:o (annan öfver- 



Digitized by Google 



INLEDNING. 



sittning); riFafeiun, 1809, tryckt hos Pehr 01. Axmar», 8 b., Ifcé; teFén- 
lun, 1810, tryckt hos Pebr 01. Axmar», 8 t:o; »Tryckt i WeiiO år 
1812», 8 s., 8m>; »Gefle, tryckt bos C. G. Suadqvlst 1813», 8 s., 8:o; 
»Blå-skägg. Stockholm, tryckt hos Ernst Ad. Ortman, 18Ä2», 8 sid., 
8:o (olika örv ersättning) ; »Linköping 182$, tryckt i Petreska Boktrycke- 
riet», 8 sid., 8:o; »Upsala 1826, tryckt hos Em. Bruzelius», 8 sid., 8:o: 
»Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri 1827», 8 s., 8io; »Stock- 
holm, JQméne och Granbergs tryckeri, 1818», 8 s., 8»,* »Linköping, 
1828; Atel Petre», 8 s., 8:o; »Upsala, Sv. P. Lefflers Boktryckeri 1829», 
8 s., 8:0; »Saga om Blå-SkäggeU Sådan den från äldre tider bli f vi t be- 
rättad. Jönköping, 1826, tryckt i Direktören J. P. Lundströms tryckeri», 
8 sid., 8:0; »Saga om den rike och grymme Blå-Skägg och hans välför- 
tjenta ändalykt. Nyköping, tryckt hos P. E. Winge, 1832», 8 sid., 8:0; 
»Westervik, tryckt hes C. O. Ekblad, 1834», 8 sid., 8:0; »Saga om den 
förskräcklige Blåskagg. Weifc. Hos Jota. P. Lönnegren 1834», 8 s., 8:0; 
»En högst besynnerlig Historia om Blåskägg. Jönköping, 1838, tryckt 
hos Nils Erik Lundström», 8 sid., 8:e, samt »Saga Om Blåskägget», utan 
tryckort och år, 8 sid., 8:0 v samma öfversättning som Gefle-upplagan af 
1802). Efter denna öfversättning finnes sagan äfven införd bland Folk- 
Sagor för Gamla och Unga. Örebro 1842. I, 384—350. 



Det yar en gång en dian, som hade mänga vackra hus i 
staden och egendomar på landet, guld- och silfverkärii Öfver- 
flöd, möbler inlagda med guld och klädda med siden, Samt 
Tagnar förgyllda både utan och innan; men olyckligtvis hade 
han ock6å ett blått skägg, och detta gaf honom ett så obe- 
hagligt och förfärligt utseende, att hvarje flicka och fru sprang 
bort, så snart de fingo 6e honom. 

En af hans grannar, ett fruntimmer af hög börd, hade 
tvenne ovanligt sköna döttrar, hvilkä föllö Blåskägget särdeles 
väl i smaken. Han anhöll hos modren, att hon måtte gifva 
honom en af dem till hustru, hvilkendera hon sjelf ville; 
men ingendera visade någon lust härtill, utan den ena sköt 
honom ifrån sig till den andra, emedan ingendera ville hafvft 
en man med blått skägg, och, hvad som ingaf dem ännu 



Digitized by Google 



70 



blIskägo. 



mera farhåga, en man, som förut flere gånger varit gift, 
men alltid förlorat sina hustrur, man visste ej huru. 

Blåskägg lät emedlertid icke så lätt afskräcka sig, utan 
för att blifva mer bekant med de båda flickorna, bjöd han 
dem, tillika med deras moder, ut till en vacker landtegendom, 
som han hade i grannskapet och dit han äfven bjudit några 
andra af sina vänner, både herrar och fruntimmer. Här till- 
bragte de öfver åtta dagar under nöjen och lustbarheter af 
alla slag. Om dagarne roade man sig med spatserfärder, fiske 
och jagt, om nätterne spelade man h varandra åtskilliga puts, 
som icke voro mindre roande. Detta muntra lif behagade 
den yngre af systrarne så väl, att hon begynte finna det blåa 
skägget mindre blått och den frikostiga värden en rätt hygg- 
lig karl. 

När man återvände till staden, firades ett lysande bröllop, 
och den unga bruden fann sig rätt väl i sitt öde. Så förgick 
en månad, efter hvars förlopp Blåskägg sade till sin hustru, 
att han vore nödsakad göra en resa till en aflägsen landsort; 
han bad henne under tiden roa sig med sina vänner så myc- 
ket hon ville, i staden eller på hans landtgods. »Se här,» 
sade han, »äro nycklarne till alla skåpen, till allt mitt guld 
och silfver, till mina penningekistor och mina juveler, och se 
här är en hufvudnyckel till alla rummen i huset; men denna 
lilla nyckel hör till kabinettet vid ändan af stora gången i 
nedersta våningen. Der får du icke gå in; om du det gör, 
så har du allt att frukta af min vrede.» Hon lofvade att noga 
efterkomma hans tillsägelse, och sedan han tagit afsked af 
henne och omfamnat henne, satt han sig i sin vagn och af- 
reste. 

Den unga fruns grannar och öfriga vänner väntade icke, 
för att besöka henne, tills hon böd dem; så nyfikna voro de 
att få se alla grannlåter och rikedomar, som hon hade i sitt 
hus, dit de icke vågat komma medan Blåskägg var hemma» 
så rädda voro de för honom. De genomgingo nu alla rum- 
men, det ena präktigare än det andra, och kunde icke nog 
förundra sig öfver den mängd af dyrbara mattor, soffor, sän- 
gar, bord och speglar, de der sågo. Något sådant hade de 



Digitized by Google 



blIskägg. 



71 



aldrig förr skadat, och prisade och afundades sin väns lycka. 
Men hon sjelf fann ringa nöje i att betrakta alla dessa herr- 
ligheter, emedan all hennes håg lekte efter att få se kabi- 
nettet i nedra våningen, hvilket hennes man förbjudit henne 
att öppna. Hennes nyfikenhet blef allt starkare, och så ohöf- 
ligt det än var att lemna sina gäster, kunde hon till slut icke 
längre motstå sin åtrå, utan skyndade utför en lönntrappa til) 
dörren af det hemlighetsfulla rummet. Här besinnade hon 
sig ett ögonblick, ty hennes mans stränga förbud rann henne 
i hågen; men frestelsen var dock alltför stark. Hon tog alltså 
den lilla nyckeln och öppnade med darrande hand kabinetts- 
dörren. I början såg hon ingenting, emedan luckorna voro 
stängda; men sedan hon öppnat dem, blef hon, till sin stor» 
förskräckelse, varse, att golfvet var fullt af stelnad blod r 
hvari några qvinnokroppar, som voro upphängda omkring väg- 
garne, tycktes spegla sig. Dessa voro allesamman Blåskäggs 
förra hustrur, hvilka han mördat, den ena efter den andra» 
Hon var nära att dö af fasa vid denna förfärliga syn, och 
nyckeln, som hon tagit ur låset, föll ur hennes darrande 
hand på golfvet. Dock sansade hon sig efter en stund åter, 
tog upp nyckelen, slog igen dörren och gick upp i sin kam- 
mare, för att litet hemta sig efter sin förskräckelse, men 
fann nu att nyckeln till kabinettet var blodig. Hon torkade 
den flere gånger, men förgäfves; hon skurade den med både 
sand och aska, men bloden satt ändå alltid qvar, ty det var 
en förtrollad nyckel, hvilken det nu mera var omöjligt att 
rengöra; när hon skurade bort bloden på ena sidan, så kom 
den strax fram på den andra. 

Samma dag om aftonen kom Blåskägg hem från sin resa. 
Han hade under vägen, sade han, fått ett bref, som under- 
rättat honom, att den sak, för hvars skull han rest, vore re- 
dan afgjord efter hans önskan. Hans hustru gjorde allt sitt 
till för att visa sig glad öfver hans hastiga återkomst. Dagen 
derpå begärde kan igen nycklarne, och hon gaf honom dem, 
men med så darrande hand, att han utan möda kunde gissa 
hvad som händt. »Hvarföre,» frågade han, »är icke nyckeln 
till kabinettet bland de andra?» — »Jag måste ha glömt den 



Digitized by Google 



7* 



på bordet i min kammare,» svarade hon bäf vande. — »Skynda 
dig då efter den,» inföll Blåskägg. Efter flere påminnelser 
måste bon slutligen framlemna nyckeln. Sedan Blåskägg be- 
traktat den, frågade han, huru. det kom till att den var blo- 
dig. — »Jag vet det icke,» svarade hans hustru, blek som ett 
lik af räddhåga. — »Du vet det icke!» återtog hennes man; 
»men jag vet det, jag: Du har, oaktadt mitt förbud, gått in 
i kabinettet. Nå väl, du skall nu få komma dit och taga 
din plats bland de andra, som du sett derinne.» Förskräckt 
öfver denna hotelse, kastade hon sig för sin mans fötter och 
bad om förlåtelse med de bittraste tårar, de lifligaste försäk- 
ringar om sin ånger öfver den olydnad hon visat. Hon hade 
kunnat beveka en sten, så vacker var hon i sin bedröfvelse; 
men Blåskägg hade ett hjerta, som var hårdare än klippan. 
»Du skall dö genast,» var hans enda svar. — »Nå väl, efter 
jag skall dö,» sade hon, »så unna mig blott en liten stund att 
bedja Gud*» — »Jag ger dig en half fjerdedels timma,» sva- 
rade .Blåskägg; »men icke ett ögonblick mera.» Vid dessa 
ord aflägsnade hon sig. Hans hustru, blifven ensam, ropade 
nu till sig sin syster och sade: »Min kära syster Anna, gå 
upp i tornet och se efter om icke mina bröder synas; de 
hafva lofvat att komma till mig i dag, och om du får se dem, 
så gif dem ett tecken, att de skynda sig.» 

Systern sprang nu upp i tornet och den arma bedröfvade 
ropade till henne: »Anna, min syster Anna, ser du ingen 
komma?» Anna svarade: »Jag ser icke annat än solen, som 
blänker, och gräset som grönskar.» Nu hade Blåskägg fattat 
en stor knif och ropade nedifrån till sin hustru: »Kom ge* 
nast utföre, eller kommer jag upp till dig.» — »Dröj blott 
ett ögonblick ännu,» bad hon och frågade sedan sakta sin sy- 
ster: »Anna, min syster Anna, ser du ej någon komma?» 
Systern svarade åter: »Jag ser icke annat än solen som blän- 
ker och gräset som grönskar.» Åter skrek Blåskägg: »Skynda 
dig fort ner, eljest kommer jag iipp.» — »Jag kommer ge- 
nast,» svarade hon och ropade med stigande ångest: »Anna, 
min syster Anna, ser du ännu ingen komma?» — »Jag ser 
ett stort moln af damm, som kommer hit åt.» — »Det är 



Digitized by Google 



BL X SK ÄGO. 



73 



mina bröder.» — »Ack nej, min syster, det är blott en får- 
skock*» Ännu en gång hördes Blåskägg ropa der nere: »Vill 
du då icke komma hit?» — »På ögonblicket,» svarade hans 
hustru och ropade åter till sin syster: »Anna, min syster 
Anna, ser du ingen komma?» — »Jo,» svarade hon, »jag ser 

tvenne ryttare, men de äro ännu långt borta Gud ske 

lof, det är mina bröder! Jag ger dem tecken att skynda sig 
så mycket de kunna.» Nu gaf Blåskägg till ett skrik, så att 
hela huset darrade. Hans hustru vågade ej längre dröja. Hon 
gick ned och kastade sig tröstlös och badande i tårar för hans 
fötter; men han förblef obeveklig och sade med sträng röst: 
»Allt detta hjelper ingenting, du måste dö!» Oeh nu fattade 
han henne i håret och lyfte knifven öfver henne. — »Blott ett 
enda ögonblick ännu, att jag måtte bereda mig,» badqvidande 
den arma olyckliga. — »Nej, nej,» svarade han, »befall din 
själ i Guds hand.» Och derpå höjde han armen.... Men i 
detta ögonblick klappade det hårdt på dörren. Blåskägg vände 
sig om; dörren öppnades och tvenne män rusade med dragna 
svärd mot Blåskägg. Han igenkände strax sina svågrar, och 
ville fly undan dem ; men dc förföljde honom , och innan han 
• upphann trappan, nedföll han genomborrad af deras svärd. 
Den stackars hustrun, halfdöd af förskräckelse, hade knappt 
styrka nog att stiga upp och omfamna sina bröder. 

Som Blåskägg icke hade några andra arfvingar, så till- 
föll all hans egendom hans hustru. Hon gaf en del deraf till 
hemgift åt sin syster Anna, då denna gifte sig med en ung 
man, som länge älskat henne; en annan del gaf hon sina 
bröder och en del behöll hon för sig sjelf, samt gifte sig se- 
dermera med en god och hederlig man, som genom sin öm* 
het kom henne att glömma det onda hon utstått med Blåskägg. 



Digitized by Google 



74 



tal FOG Kl. 



15. 

fil å JF o g e l. 



Den svenska folkboken »Historia om Blå Fogel» är en öfversättning 
från den fransyska sagan »l'Oiseau bleu» af Mune d'Aulnot (Cabi- 
netdesFées. II, 67—128), hvilken sannolikt bearbetats efter någon i 
Frankrike gängse folksaga. 

En del af denna saga, den om fogelns besök hos den älskade och 
huru han sårades medelst utsatta eggjern, igenfinner man i en anglo- 
normandisk dikt från början af 1200:talet, kallad »Lai dTwenec» 
af Marie de France (Poésies de Marie de Francs, publiées par 
Roquefort. Paris 1820. I, 272—313). Slutet åter liknar det i den 
tyska folksagan »Das singende springende Löweneckerchen» (Gbimm, 
Kinder- und Hausmärchen. Göttingen 1837. II, 7—14), äfven- 
som i en walaclilsk saga (meddelad i tysk Öfversättning af bröderne 
Schott i Walachische Märchen, s. 239—246: »Trandafiru»). Ko- 
nungar, förvandlade till foglar och i denna skepnad besökande sina äl- 
skade, förekomma för öfrigt i flera österländska sagor, såsom i de in- 
diska sagoverken Singh asana-d watr insati (Le Tröne enchan- 
té, conté indi en traduit du persan par Lescallier. New-York 
1817. I, 130) och Vrihath-Katha (Qvarterly Oriental Maga- 
zine. Calcutta, Mars 1824); de persiska berättelserna om »Prins 
Fadlallah» i Tusen och en Dag (Pétis de la Croix, Les mille et 
un Jour. Paris 1729. II, 91—178) och om »De tre prinsarne från 
Sarendip» i Le Voyage et les Aventures des trois princes de 
Sarendip, traduits du persan (par le Chevalier de Mailly). Paris 
1719, s. 87, h vilket arbete likväl icke är en öfversättning från persiskan, 
utan en imitation från det italienska Peregrinaggio di tre gio- 
vani figlivoli del re di Serendippo. Per opra di M. Christo- 
foro Armeno della Persiana neir Italiana lingua trappor- 
ta to. Venetia 1584, som åter, efter all sannolikhet verkeligen äröfver- 
satt från persiskan (Loiseleur Deslongchamps, Essai sur les Fables 
indi en nes. Paris 1838, s. 175); den arabiska och turkiska om 
»Kung Papegoja» i De 40 Vmrerne, m. 11. 



Digitized by Google 



INLKDMNG. 



73 



De svenska upplagor utg. sett »ror: »En mycket eftertänksam 
Historia, Om Blå Fogel, Det är: Huruledes en ung Konung blef af ett 
Troll, igenom dess list uti en Blå Fogel (til en Papegoja) förwänd, i 
hwilket tilstånd han uti 7 år uthärda måste: men emedlertid fägnade 
sig af sin Kärastes Samtal intil dess afwunden honom sådant nöje afskar, 
hwaröfwer han så när kommit om lifwet, doch ändteligen befriad, och 
kom til sin förra gestalt igen. Framgifven af Philander. Fahlun, tryckt 
hos P. O. Axmar, 1794a, 32 sid, 8:o; »En mycket angenäm Historia, 

Om Blå Fogel, l)et är gestalt igen. Öfwermåttan förnöjelig 

och eflertänkelig at läsa. Framgifwen af Philander. Gefle, tryckt hos 
E. P. Sundqwist 1796», 52 s., 8:o; Dito, »hos E. P. Sundqwist 1799», 

32 s., 8:o; »En mycket angenäm igen. Öfwermåttan förnöjelig 

och eftänkelig {sic) at läsa. Framgifwen af Philander. Gefle, tryckt 
bos E. P. Sundqwist 1802», 32 s., 8:o; D:o, 1802 (samma upplaga som 
den förra, men med omtryckt titelblad, hvarå tryckfelet »eftänkeligo 

är rättadt till »eflertänkelig»); »En mycket eftertänksam igen. 

Framgifwen af Philander. Jönköping, 1818, tryckt hos Direktören Lund- 
ström», 31 s., 8:o ; »Blå Fogel , eller Huruledes en ung Konung 

igen. Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1824», 31 sid., 8:o; 
D*.o, 1828, 25 s., 8:o; »En mycket eftertänksam Historia Philan- 
der. Jönköping, 1851, N. E. Lundströms Boktryckeri», 20 s., 8:o; »En 

mycket eftertänksam Historia gestalt igen. Jönköping, 1851, 

N. E. Lundström», 16 s., 8:o ; »Lund, tryckt hos Lundberg och Lönne- 
gren, 1835», 52 s., 8:o ; »Blå Fogel, eller Huruledes igen. 

Stockholm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 1841», 25 s., 8:o, samt »En 

mycket eftertänksam Historia Philander. Jönköping, hos J. 

* P. Lundström, 1845», 24 s., 8:o. Dessutom har af Hr Georg Stephens 
blifvit utg. meddelad en handskri fven öfversättning af samma saga un- 
der följande titel: »En Mycket Angenäm Historia Om Blåfogel. Det är 
Huruledes en ung Konung blef af ett troll förwänd uti en Blå fogel, 
det han uti 7 åhr war, doch emedlertid fägnade sig af sin kiärestas 
samtahl, in till des afwunden honom det förhindrade, hwar öfwer han 
så när hade blifvit förlorad, men änteligen kom till sin förra skapnad 
igen. Öfwermåttan förnöijelig at fördrifwa långsamheten, frambrackt och 
till Swerijke sänd af Hi lian der». Denna 1 * öfversättning är för det mesta 
ordagrant lika den i de äldre tryckta upplagorna, men företet* äfven 
åtskilliga afvikelser. Konungen heter här öfverallt Amandus, hans äl- 
skarinna ftorina och hennes styfsyster Florelle. Handskriften tyckes 
Tara från förra hälften af 1700-talet. (En annan berättelse i samma band 
är daterad den 5 Febr. 1730). 

Sagan förekommer för öfrigt i Läse- och Lärobok för Ungdom. 
Stockholm 1830. I, 27—41, samt bland Folk-Sagor för Gamla 
och Unga. Örebro 1842. I, 442—476, äfvensom vi ega tvenne dra- 



Digitized by Google 



76 



blI FOG Bi. 



matiserade bearbetningar deraf, den ena, på vers, af Attirboii: »Fågel 
Blå. Fragment af en dramatiserad Folksaga», införd i Poe- 
tisk Kalender för år 1814, den andra, på prosa: »Fågel Blå, 
Dramatiserad Folksaga i Fem Akter. Stockholm 1816». 



En mägtig konung öfver mänga länder och rik på guld och 
silfver lefde länge med sin drottning och hade med henne en 
dotter, vid namn Florinna. Drottningens död försatte konun- 
gen i så stor sorg, att han under en lång tid icke ville emot- 
taga någon tröst och trodde sig aldrig mera finna någon glädje» 
Omsider kom till honom en qvinna i fotsida svarta kläder 
och höljd i en vid slöja af samma färg* Hon gret och snyf- 
tade så högt, att konungen yttrade sin förundran deröfver. 
Hon frågade då, om det icke vore billigt, att hon begret en 
make, som varit den bäste bland alla, h varefter hon begynte 
sucka och jemra sig ännu värre än förr, och konungen gjorde 
henne sällskap med bittra tårar. Sedan de si en stund kla- 
gat tillsammans och till slut ingenting mera hade att säga 
hvarandra om sin sorg och bedröfvelse, började den kloka 
qvinnan något lyfta på floret, då ett par blå ögon med mörka 
ögonbryn, en hvit hy och röda kinder visade sig, hvilkas å- 
skådande icke litet fägnade den bedröfvade konungen, som 
derunder glömde bort att omtala och sörja sin drottning, och 
till slut icke mera nämde ett ord om henne. Den obekanta 
blef likväl vid sitt förra tal, så att konungen omsider måste 
bedja den vackra enkan att bortlägga åtminstone en del af 
sin sorg och icke ständigt plåga sig med så bedröfliga tankar. 
Huru länge han så afhandlade med henne, blef hon hans an- 
dra gemål och förbytte sin sorgdrägt i bröllopsskrud, hvaraf 
man nogsamt förnimmer huru nyttigt det är att göra sig be- 
kant med dens svagheter, hvars hjerta man vill vinna. 

Konungen hade icke mer än ett barn, den fagra fröken 
Florinna; den nya drottningen hade ock en dotter, som var 
uppfostrad hos den visa qvinnan Sysis och kallades Forelie, 



Digitized by Google 



blX fogbl. 



77 



emedan hon hade röda fläckar i ansigtet, lika dem man fin- 
ner å foreller. Hon hade äfven för öfrigt det styggaste ut- 
seende, hennes hy var gul och hennes hår liknade tagel; 
men icke desto mindre älskade drottningen myeket mera henne 
an Florinna, och efter som denna vida öfverträflade sin styf- 
syster i allting, beflitade sig drottningen på allt sätt att bringa 
henne i ogunst hos sin fader, så att icke en dag gick förbi 
utan att drottningen och Forelle tillfogade henne något ondt. 

Efter någon tid hände, att Florinna» fader fick ett besök 
af konung Amundus, som var en mycket omtyckt och älsk- 
värd furste, hvilken förde ett stort och präktigt hof. Så snart 
drottningen fick underrättelse cm detta besök, lät hon till* 
kalla så många sömmerskor och brodererskor, hon kundö 
uppspana, för att sy kläder åt henne och hennes dofter. Hon 
öfvertalte konungen, att Florinna behöfde intet nytt, och la- 
gade så, att hennes kläder blefvo bortstulne, si att, när ko- 
nung Amundus anlände, hade Florinna intet annat att skyla 
sig med, än en rock af groffc tyg, hvilken dock i ingen mån 
förringade hennes skönhet; men som hon blygdes att visa sig 
i en sådan drägt för den unge konungen, ställde hon sig i 
den mest obemärkta vrå af salen. 

När nu konung Amundus kom in, emottog honom drott- 
ningen på det präktigaste och förde honom till sin dotter Fo- 
relle, hvars granna kläder lyste som solen, men som likväl i 
denna lysande drägt såg ännu styggare ut än vanligt. Konun- 
gen vände sig ifrån henne, hvilket drottningen uttydde så, 
som hade han blifvit alltför mycket betagen, för att våga in- 
låta sig i ett tal med Forelle, och gladde sig mycket häröf- 
ver. Men konung Amundus frågade, om der icke fanns ännu 
en fröken. »Jo,» svarade Forelle, »hon har ställt sig der i 
vrå», efter hon ej är klädd som jag.» När fröken Flörifctia 
hörde dessa ord, rodnade hon och blef derigenöm ännu fag- 
rare, så att konung Amundus måste bekänna sig aldrig hafva 
sett en skönare qvinna. Han stöd genast upp, bugade sig för 
den unga fröken och sade: »pder skönhet, som aldrig fun- 
nit sin like, kläder eder så väl, att ni visst icke behöfver 
någon annan mera vanskelig prydnad.» Hon svarade: »Jag 



Digitized by Google 



78 



BLÅ FOG EL. 



måste bekänna, det jag ej är van att bära en så opassande 
drägt, som denna, och ni hade derföre gjort mig ett nöje, 
om ni hvarken frågat efter mig eller sett mig.» — »Ack, 
min fröken,» sade han, »det vore omöjligt, att ni kunde vara 
på något ställe tillstädes och man kunde se någon annan än 
eder.» Så talade de vid hvarandra i hela tre timmar, der- 
öfver drottningen blef alldeles tröstlös och så harmsen på 
Florinna, att hon beklagade sig öfver henne hos konungen, 
hennes fader, så länge, till dess han sluteligen måste gifva 
sitt samtycke till hennes instängande. Fröken Florinna var 
alltså icke förr kommen i sin kammare, än fyra af konun- 
gens tjenare der infunno sig och förde henne upp i ett högt 
torn, på det henne måtte betagas allt tillfälle att komma i 
konung Amundi gunst, hvilken redan hade henne mycket kär 
och hon ej mindre honom. 

Som konung Amundus icke visste af denna våldsamhet 
emot hans älskade fröken, väntade han med stor oro att åter 
få skåda henne, och frågade dem, som af konungen voro 
anställde till hans uppvaktning, om henne; men de, intalade 
af drottningen, sade henne vara lättfärdig, ondsint och elak 
mot alla, som med henne hade att göra, så att det icke fun- 
nes värre qvinna än hon. Konungen kunde likväl knapt af- 
vakta slutet på denna herrliga beskrifning, innan han med 
stor harm utbrast: »Det är osannt; huru skulle det vara 
möjligt, att himmelen kunde skicka en så lastbar själ i en 
så skön kropp?» Det är, tillade han för sig sjelf, intet an- 
nat än drottningens stämplingar. Hofmännen, som stodo om- 
kring honom, gissade nog hvad han tänkte och att de icke 
gjorde honom någon synnerlig tjenst med sitt tal om Florinna. 
En af dem, som var slugare än de öfrige, begynte derföre 
tala om henne allt hvad vackert och berömligt var, vid hvil- 
ket tal den unge konungen uppvaknade liksom från en dröm 
och blef så väl till mods, att hela hans ansigte lyste af fröjd. 
O kärlek, så svårt är att hålla dig dold, ty du synes alle- 
städes — på den älskandes läppar, uti dess ögon, i ljudet af 
dess röst; ja, då man älskar, vittnar sjelfva tystnaden om 
hvad man erfar i hjertat. 



Digitized by Google 



BL A FOG BL. 



79 



tyottningen hade emedlertid en stor längtan att förnim- 
ma, om icke konung Amundus låtit beveka sig att vända sin 
håg till hennes dotter; dock fick hon ingen annan tröst eller 
underrättelse, an att han alltid höll Florinna kär. Denna 
satt under tiden fängslad i tornet och önskade, att man inne- 
slutit henne der förr än hon fått se Amundus; ty hans bild, 
som hon ej kunde få ur sin håg, gjorde blott hennes sorg 
dubbelt bitter. Drottningen åter, som fullt och fast satt sig 
för att vinna konung Amundi sinne, underlät icke att gifva 
honom bevis på sin bevågenhet. En gång förärade hon ho- 
nom en mycket präktig klädning, broderad efter nyaste mo- 
det. Midt derpå stod ett hjerta, infattadt i guld och omgif- 
▼et af flera pilar samt genomstunget af en deribland, med 
följande inskrift: o Allenast en har sårat mig». Detta hjerta 
yar gjordt af en stor rubin, hvarje pil af en fingerslång dia- 
mant, och kedjan, som sammanhöll dem, af perlor, hvaraf 
den minsta vägde två lod. Konung Amundus blef öfver denna 
föra ring, hvars like han aldrig sett, så förvånad, att han på 
en god stund ej kunde yttra ett ord. Vid samma tillfälle gaf 
man honom ock en bok af finaste pergament, på hvars blad 
yoro bilder af drifvet guld. Man sade honom, att båda dessa 
föräringar kommo från den unga fröken, hvaröfver han, i tanke 
att dermed icke kunde menas någon annan, än Florinna, blef 
högeligen glad och utbrast: »Osköna Florinna, hvarigenom 
har jag väl förtjenat en så stor ynnest af eder?» De utskic- 
kade yttrade då, att han visst miss-sade sig, ty det var icke 
på fröken Florinnas, utan på fröken Forelles vägnar de in- 
funnit sig. »Då,» svarade konungen, »gör det mig ondt att 
icke kunna emottaga hennes gåfvor eller blifva hennes rid- 
dare; men äfven en konung är icke alltid sin egen herre.» 
Hvarefter han återsände alltsammans. 

Konung Amundus sökte sedermera med all flit efter till- 
fälle att få se sin kära Florinna, men forgäfves; hvaröfver 
han blef både orolig och harmsen. En ung prins, som åt- 
följt honom och hvilken han mycket älskade, åtog sig nu att 
öfver tal a någon af fruntimren vid hofvet till att söka bereda 
konungen utväg att få träffa Florinna. En hofjungfru lät ock 



Digitized by Google 



M 



BLÅ FOG EL. 



af prinsen, icke utan mycket besvär, form* sig härtill och 
försäkrade honom, att Florinna samma afton skulle komma i 
ett fönster åt trädgården, hvilkea glada nyhet prinsen ickf 
försummade att genast framföra till konung Amundus» Men 
hofjungfrun var falsk och gick genast till drottningen, för 
hvilken bon berättade alltsammans. Brottningen beslöt då att 
ställa Forelie i det anvisade föostret och undervisade henne 
noga huru hon der skulle förhålla sig, hvaruti hon ock ej det 
ringaste felade , ehuru trög hennes fattmngsgå/va eljest var. 

Som natten var kolmörk, märkte Amundus icke bedra* 
geriet, utan inlät sig med Forelie i ett ljufligt och kärligt 
samtal, icke annat Tetande än att Florinna talade vid honom* 
Focelle tog tillfället i akt, sade sig vara den olyekligaste på 
jorden i anseende till sin st yf moders hårdhet och beklagade 
sig att ej hafva något beskydd deremot. Konung Amundus 
Skyndade att försäkra henne, att om hon ville utvälja honom 
till sin brudgum, så delade han gerna med henne sin krona, 
lika som han redan gifvit henne sitt bjerta. Vid dessa ord 
tog hän en ring af sitt finger och satte den på Forelies, till 
evig försäkran om hans trohet, samt bad henne utsätta en 
timma, då de båda kunde i hemlighet resa derifrån. Forelle 
gaf honom, efter drottningens inrådan, det bästa svar på hans 
begäran, och skiljdes de så åt. 

När nu den aftalade. stunden var inne, satte sig konungen 
i en flygande vagn, som drogs af ett par bevingade grodotf, 
och hvilken en vis man hade förärat honom* Den unga frö- 
ken kom, efter aftål, ut genom en liten port på slottet och 
bfaef af konung Amundus: emottagen med öppna armar. Han 
frågade henne, hvar hon ville att deras bröllop skulle firas, 
och hon svarade: »Hos Sysis, min fostermodern Det dröjde 
icke länge förr än de kommo till Sysis' slott. Forelle bad 
att förät få tala med henne och yppade nu, huru konung 
Amundus blifvit besviken, samt bad om den visa fostermot- 
drena råd huru hon skulle kudna vinna hans kärlek. »Del: 
lärer blifva rtög svårt»» svarade: Sysis. 

Emedlertid hade konungen blifvit itiförd i en sal, hvart 
väggar voro af diamant och så genomskinliga, att han derige- 



Digitized by Google 



Bli FOOKL. 



8f 



nom kunde se bäde Sysis och Forelie. »Hvad,» sade han, 
»är jag bedragen, eller hvem har fört detta troll hit?» I det* 
samma inträdde båda qvinnorna i salen, och Sysis sade: »Se' 
här fröken Forelle, hvilken du svurit en oryggelig trohet och 
med hvilken du önskat att här hålla bröllop.» — »Huru,» 
svarade han, »skulle jag taga denna till min gemål! Då tror 
ni mig om allt för stor ombytlighet. Ni kan yara försäkrad, 
att jag henne ingenting lofvat, och har hon sagt annorlunda, 
så har hon ljugit.» — »Håll,» inföll Sysis; »igenkänner du icke 
denna ring?» — »Hvad!» utropade han; »jag är då bedragen! 
Låt mig genast lemna eder!» Men Sysis vidrörde honom, 
och i detsamma fastnade hans fötter vid golfvet. »Välan,» 
sade konung Amundus, »jag är nu i edert våld och j kunnen 
behandla mig som eder behagar; men jag skall dock aldrig 
höra Forelle till.» Sysis brukade nu ömsom milda ord, ho- 
telser, löften och böner; men då ingenting verkade, sade hon 
till slut: »Nå väl, jag vill lemna dig trenne ting att välja 
emellan, antingen sju års straff eller min fosterdotter till ge- 
mål.» — »Gör med mig hvad ni vill,» svarade konungen, 
»allenast jag blir skiljd från denna varelse.» Då sade Sysis: 
»Ske dig som du vill! Hon skall ej blifva din hustru, men 
far du ut genom fönstret och var en blå fogel.» 

I detsamma förvandlades konungens hela utvärtes skep- 
nad: hans armar blefvo vingar, fötterne och ' benen blefvo 
smala och kolsvarta, naglarne vexte ut till klor och hela krop- 
pen i öfrigt höljdes med fjädrar af himmelsblå färg; ögonen 
förminskades och näsan förby ttes i en näbb, hvit som elfen- 
ben. Den förvandlade konungen gaf till ett anskri af bedröf- 
velse och svingade sig sedan med sina vingar upp i luften 
för att så fort som möjligt lemna troilqvinnans slott, hvilket 
for honom varit så olyckligt. Hans enda göra var nu attöfva 
sig i flygande från det ena trädet till det andra, hvarvid han 
alltid utvalde sådana träd, som voro helgade åt kärleken eller 
sorgen. Så satt han än i en myrthen, än i en cypress och 
sjöng med de sorgligaste toner: »Hvar skall jag söka min 
Florinna?» 

S*. Folkböcker. II. 6 



Digitized by Google 



Bil FOGBL. 



Under tiden skickade Sysis Forelle hem till sin moder 
igen, hvilken lefde i stor oro att veta huru bröllopet aflu- 
pk; men när hon fick se sin dotter och höra henne förtälja 
huru alltsammans sig tilldragit, blef hod så ursinnig, att hon 
ej kunde styra sig. Dock, huru det var, sä måste Florinna 
vara orsaken dertill och miste ännu mera fi ångra, att hon 
vågat ställa sig in i konung Amundi ynnest och vinna hans 
kärlek. Drottningen gick derföre upp i tornet med Forelle, 
som klädt sig i sin präktigaste drägt; tvenne de förnämsta 
friherrarnes döttrar vid hofvet buro släpet efter henne, och 
på tummen bar hon konung Amundi ring, den Florinna sjelf 
sett honom bära. »Ser du, min dotter,» sade drottningen till 
henne, »hvilka gåfvor Forelle på sin bröllopsfest fått af konung 
Amundus, hvilken älskar henne på det högsta, och kan intet 
par lefva kärligare tillsammans, än dessa båda.» Forelle för* 
summade härvid icke att så vända handen fram och åter, att 
ringen väl mätte fc)la Florinna i ögonen. Sedan lemnade de 
Florinpa, hvilken af det hon nu sett och fått höra blef helt 
betagen af bedröfvelse. Hon ställde sig i fönstret och åskå- 
dade stjer norna på himmel en, ty någon Sömn kom icke öfver 
hennes ögon, och när det dagades, stängde hon fönstret och 
kastade sig gråtande på sin säng. På samma sätt förgick äfr 
ven den följande natten. 

Emedlertid hade Blå Fogel återvändt till slottet, der han 
lemnat sin älskade Florinna, och flög städse deromkring det 
närmaste kfn vågade; ty han fruktade att bli sedd af Forelle, 
hvilketj säkert kostat hans lif. Midt emot Florinnas fönster 
stod ^n cypress, der fogeln satte sig och fick snart höra en 
klagande röst; men förr än dagen blef så ljus, att han kunde 
igenkänna den klagande, var fönstret igen och hon borta. Fo- 
geln lät likväl icke afskräcka sig att komma åter följande 
natten, då det, var klart månsken, och Wef nu varse en qvinna» 
som tycktes vara betagen af stor ångest. »Ack lycka,» sade 
hon, »du som låtit mig födas till krona och spira, och så 
länge gjorde mig till min faders älskling, hvarföre har du nu 
försänkt mig i detta djup af elände? Hvad har jag väl bru- 
tit dig emot? Hvarföre måste redan min späda ålder erfara 



Digitized by Google 



&lX fögel. 



83 



din ostadighet? Ack, om möjligt, kom tillbaka eller ock gör 
ett slöt på mitt lift» Fogel BIS hörde noga på och var nu 
öfvertygad, att den klagande var ingen annan än fröken Flo- 
rinna. »Sköna Florinna,» sade han, »huru kan väl ni önska 
ett slut på edra dagar? Eder sorg ar väl icke oföränderlig!)/ 

— »Hvem är det, som nämner mitt namn?» frågade hon. — < 
»En kung,» sade fogeln, »en olycklig konung, soni älskar edér 1 
och aldrig kan älska någon annan.» — »En kung, en kung, 
som älskar migl Ar det icke åter en snara, som mina ovari- 
aer utlagt?» — »Nej, nej,» svarade fogeln, »den älskaren, somf 
au talar vid eder, är ej i stånd att bedraga eder.» När han 
sagt detta flög han upp i fönstret. »Ack,» tillade han, »näY 
jag nu fått återse eder, huru skall jag kunna känna en sådätt 
lycka , och icke dö af glädje deröfverl Dock, när jag set edert 1 
fängelse och besinnar det tillstånd, hvari den grymma Sysis 1 
for sju års tid försatt mig, så förbytes min fröjd åtér i bé- 
dröfvelsé!» — »Hvad!» utropade Florinna, »denna lilla fogel, 
som jag håller i mina händer, skulle vara konung Amundus?» 

— »Det är alltför sannt, skönaste Florinna,» svarade han, 
»och om någonting kunde trösta mig, så är det, att jag hel- 
dre vill lida detta onda, än afstå från den kärlek, jag hyser 
Cör eder.» — »För migl Ack, ni vill endast gäcka mig! Jag 
vet mer än väl, att ni hållit bröllop med Forelie; derohi har 
eder egen ring vittnat , den ni gifvit henne.» — »Huru är det 
möjligt att man så kunnat bedraga eder? Ja, bedårad af 
Forelles list, bortförde jag henne i tanka, att det var min 
älskade Florinna; men när jag upptäckte detta svek, kunde 
ingenting förmå mig att dröja qvar hos henne, och jag valde 
heldre sju års straff af Sysis, än att bryta den tro, som jag 
i mitt hjerta gifvit eder.» 

Dessa ord gjorde Florinna så glad, att hon icke mera 
kom ihåg, det hon befann sig i fångtornet. Hvilka ljufliga 
ord gaf icke äfven hon nu den förvandlade konungen, för att 
hugsvaia honom i hans olycka! Hon försäkrade honom, att 
hon ej led mindre för hans skull, än han för hennes, och 
otorgonrodnaden hade redan en god stund varit vittne till de- 
ras samtal • innan de tröttnade dervid. Men nu måste Blå 



Digitized by Google 



34 



BLÅ FOGEL. 



Fogel, till sitt stora missnöje, skiljas från sin van, dock ej 
förr, än de å ömse sidor lofvat hvarandra att hvarje natt åter 
mötas. 

Om morgonen flög fogeln hem till sitt rike och in i ski 
fordna kammare, hvarutur han tog ett par de kostbaraste 
armband, som kunde finnas, ty de voro skurna af hela sma- 
ragder, utan länkar. Dessa lemnade han om aftonen tillFlo- 
rinna, som frågade honom, om han väl trodde, att hennes 
ömhet behöfde underhållas genom skänker och gåfvor. »Nej, 
sköna fröken,» svarade han; »jag tror visst icke ett dylikt 
lappri är nödigt för att bibehålla mig i eder ynnest; men det 
är alldeles emot min natur att underlåta i någon mån visa 
eder min brinnande kärlek, och när jag icke kan få vara hos 
eder, så må dessa smycken på mycket bättre påminna eder 
om mig.» Florinna tackade honom med många kärliga ord 
hvilka af honom ej mindre kärligen besvarades. 

Följande natten förärade henne Fogel Blå ett gyldene ur, 
och sedermera gick aldrig något dygn förbi, att icke Flo- 
rinna af honom erhöll nya skänker: än ringar af de dyrba- 
raste stenar, än diamantspännen och än blomsterqvastar af 
ädla stenar, liknande till färgen naturliga blommor, så att hon 
till slut hade en hel skattkammare i sitt fängelse. Dock 
prydde hon sig med dessa smycken aldrig annat än nattetid, 
sin kära Fogel Blå till behag. 

På detta sätt fdrgingo tvenne år, hvarunder Florinna al- 
drig beklagade sig öfver sitt fängelse; ty huru skulle hon väl 
hafva % orsak att klaga, då hon hvarje natt hade tillfälle att 
förnöja sig af sin kärastes samtal, och fastän ingendera i den 
andras frånvaro såg någon menniska, hade de likväl så myc- 
ket att säga hvarandra, när de kommo tillsamman, att det 
tycktes aldrig kunna taga slut. 

Emedlertid använde den arglistiga drottningen stor flit att 
få gifta bort sin dotter, men fåfängt; h varigenom hennes harm 
mot Florinna ännu mera ökades. »Vi vilja,» sade hon till 
sin dotter, »tänka på medel att ytterligare dämpa hennes hög- 
mod;» men medan de öfverlade härom, drog det ut på tiden r 
så att det var nära midnatt, då de gingo upp i tornet att för- 



Digitized by Google 



BLÅ fog el* 



häda henne. Fl orinna, som visste af intet ond t, stod nu i 
all menlöshet vid fönstret hos Fogel Blå och hade smyckat 
sig med de dyrbara klenoder han gifvit henne. Sitt hår hade 
hon prydt med en omsorg, som icke är vanlig hos bedröfva- 
de; kammaren var beströdd med spanska rosor och några 
spanska ljus, som der brunno, spridde den behagligaste lukt 
Drottningen lyssnade utanför dörren och tyckte sig höra en 
sång af mer än en person i dervid hon urskiljde följande ord: 



»Ack, huru hård t, hur tungt är dock vårt öde! 
Hur grym den plåga, som vi lida här! 
Vår kärlek dock förutan ända är 
Och slutar ej förr än vi äro döde. 

Hur ondskan än må sig beflita 

Ett sådant band att sönderslita» 
Dess äflan all 
Dock aldrig skall 

Våra hjertan kunna skilja; 

Vi ha en själ, en viljan 



Några suckar slutade sången, hvari Florinna och fogeln 
sammanstämt. Straxt öppnade de båda lyssnande dörren och 
rusade in. Huru häpen blef ej Florinna öfver deras ankomst! 
Hon tillslöt fönstret, på det den kongliga fogeln måtte hafva 
så mycket bättre rådrum att flyga undan, och mötte sedan 
tåligt sio styfmoders och hennes dotters ondska. »Man vet 
dina stämplingar emot vår kongliga thron,» sade drottningen; 
»tänk icke, att ditt höga stånd eller din kongliga börd skall 
kunna befria dig från det straff du förtjent. Men säg mig 
nu, hvarfrån har du fått dessa smycken och ädelstenar?» 
Härvid såg hon så skarpt på Florinna, som kunde hon deri- 
genom utgrunda hennes hjertas hemligaste tankar. — »Jag 
har funnit dem här i tornet,» svarade Florinna. »Menar 
du vi äro nog dåraktiga att tro sådant?» utfor drottningen. 
»Ännu en gång, hvem har skänkt dig dessa ädelstenar och 
smycken, eller till hvad ändamål, om icke att du måtte för- 
råda din faders rike?» — »Sådant lärer mitt närvarande tillstånd 
väl tillåta!» sade Florinna. — »Men hvarföre,» frågade drott- 
ningen åter, »har du så smyckat dig? Din kammare doftar 




86 



Bil FOG BL. 



*f vällukter, och sjelf ar du så dyrbart klädd, att du under 
dia frihet aldrig bar sådan prydnad vid hofveh» Florinna 
sy ärade: »Jag har nu god tid att smycka mig, och man bör 
väl icke förundra sig deröfver, omr jag använder några tim- 
mar att kläda mig, då de öfriga äro många och långa nog, 
under hvilka jag begråter mitt olyckliga öde.» 

Drottningen gick ifrån henne helt förbryllad öfver hvad 
bon sett och hört; men för att upptäcka hvad Florinna i sjelfva 
verket förehade, befallte hon en ung qvinna att dag och natt 
vistas i hennes kammare, under sken af att vara der till hen- 
nes uppassning. »Nu,» klagade Florinna vid sig sjelf, »är 
mig betaget allt tillfälle att tala med Blå Fogel, som hittills 
hjelpt mig att bära mina motgångar.» Mera kunde hon icke 
säga för tårar. Hon vågade ej öppna fönstret, oaktadt hon 
såg fogeln flyga af och an derutanför, ty hon fruktade, att 
hon derigenom skulle sätta sin älskades lif i fara. Så förgick 
en hel månad, hvarunder hon ingen gång tordes emottagasin 
kära Fogel Blå, hvilken var deröfver nära att räka i förtvif- 
lan. Hän tyckte det vara honom omöjligt att uthärda längre 
Utan FJorinnas närvaro, och aldrig tryckte honom hans för- 
vandling mera än nu. Alla hans försök att mildra sin sorg 
voro. fåfänga, och ingenting fanns, som kunde trösta honom. 

Frökens uppasserska, som dag och natt vaktat på till- 
fälle att upptäcka hennes hemlighet, utan att hon dittills blif- 
vift någonting varse, fann sig till 6lut så trött och sömnig, 
att hon omsider föll i en tung sömn. Så snart Florinna märkte 
detta, skyndade hon att öppna fönstret och ropade: 
»Min sköna Fågel Blå, 
Du till mig komma må!» 
med hvilka ord hon vanligen brukade kalla honom till sig. 
Han hörde dem ock nu och kom genast flygande upp till 
henne i fönstret, och nu blef det en glädje å ömse sidor att 
åter få se hvarandra och med de ömmaste och kår ligas te ord 
försäkra hvarandra om ständig kärlek och trohet! Den unga 
fröken var dock så rädd, att hennes vakterska kunde upp- 
vakna och den kära fogeln derigenom bringas i fara, att hon 
ej kunde återhålla sina tårar. Fogel Blå tröstade henne det 



Digitized by Google 



Bli FOG Et. 



87 



bästa bfcn förmådde, och så förgick nattén hafttfgt tfft dteäs dé 
åter måste taga afsked af hvarandra. bokens vakterska hade 
Ingenting märkt, och de trenne följande nätterna affupo lika 
lyckligt, men under den fjorde vaknade uppasserskan, och då 
hon märkte något vara på färde, låddes hon om ingenting, 
utan låtsade sofva och lyssnade noga på allt hvafd som tala- 
des. Hon hörde e» späd röst, som sade hennes fröken många 
ömma och vänliga ord, hvartill hoi* svarade lika kärligt, oéh 
när hon nu såg närmare efter, märkte hon i månskenet deri 
vackraste fogel, hon någonsin sett, som smekte den unga f roc- 
ken så ömt och vänligt, och med dessa ljufliga smekningar 
och samtal fortforo båda ända till dagen grydde, då de un- 
der många sackar och tårar skiljdes åt. 

Allt detta skyndade vakterSkan att berätta för drottnin- 
gen, som strai insåg, att den sköna fogeln Var ingen annan 
än den förvandlade konung AmunduS, hvilken äfven under 
denna förvandling fortfor att egna Florinna sin kärlek. Här- 
öfver blef drottningen på det grymmaste förbittrad och före- 
satte sig att göra ett sorgligt slut på dessa möten. Hon till- 
sade budbärerSkan att gå tillbaka i tornet och icke låta det 
ringaste märka sig. Denna lade sig derföre om aftonen vid 
vanlig tid att sofva och låtsade somna in lika tungt som förut; 
Strax stod fröken Florinna upp och kaHade sin fogel med de 
vanliga orden ; men förgäfves, ty den arglistiga drottningen hade 
låtit sätta en mängd skarpa värjor, liar, räkknifvar, skäror och 
andra hvassa verktyg i cypressträdet, och när nu Blå Fogel ,» 
som ej kunde ana något försåt, kom flygande på grenarne, 
skar han sig i fötterne, så ätt han nedföll och i fallet från 
den ena qvisten på den andra afstympade han vingarne, så 
att han med yttersta möda kunde kräla fram till ett ihåligt 
träd derinvid, utmärkande hvarje steg med sitt blod. 

Ack, om nu hans kära Florinna varit der att trössta ho- 
nom 1 Men kanske skulle hon vid åsynen af hans lidande 
sjelf blifvit död af sorg, och således gjort hans tillstånd ännu 
bedröfligare! For egen del var han icke bekymrad om sitt 
lif, det han tvärtom önskade snart blifva qvitt; ty han inbil- 
lade sig, att det var Florinna sjelf, som ställt detta försåt 



Digitized by Google 



88 



BLÅ FOG Bl. 



för honom, emedan han icke trodde någon annan ega kunskap 
om deras möten. »Ack,» sade han med sorglig röst, »skall 
jag hafva detta till lön för min brinnande kärlek? Skall det 
vara du, Florinna, som förkortar mitt lif, di jag i fullt för- 
troende och med den renaste ömhet kom att besöka dig? Jag 
lider för din skull och har aldrig klagat öfver mitt lidande ^ 
och likväl har du förrådt mig åt den grymmaste q vinna, som 
varit din egen ovän och hvilken du kanske nu gjort till din 
vän på min bekostnad.» Dessa tankar plågade honom så att 
han beslöt icke längre uthärda ett lif, som blifvit honom så tungt* 
Emedlertid hade konung Amundi vän , den vise svartkonst- 
mästaren Deoleteus, högeligen bekymrad öfver den unge ko- 
nungens öde,. gått verlden åtta gånger igenom, för att erfara 
b vad som vederfarits honom; men förgäfves. Han lät dock 
icke afskräcka sig, utan begaf sig till vägs för nionde gången 
och kom så till skogen, der konungen befann sig, och der 
hans vän nu ropade fem gånger med all magt i ett horn, hvil- 
ket konungen genast igenkände och svarade: »Kom hit till" 
detta träd och se den olycklige konung Amundus.» Svartkonst- 
mästaren såg ingen. »Jag är en blå fogel,» sade åter konun- 
gen, och nu märkte honom svartkonstmästaren i det ihåliga 
trädet. En annan hade väl kunnat blifva häpen öfver en så 
ömklig syn, men för en så vis man, som Deoleteus, var det 
icke svårt att med några ord läka hans sår och göra honom 
lika frisk och helbregda, som om aldrig något ondt värk ho- 
nom tillfogadt. Sedan bad. han honom förtälja huru han blif- 
vit en blå fogel och hvem som behandlat honom så illa. Ko- 
nungen berättade huru alltsammans tillgått och sade till slut, 
att det icke kunnat vara någon annan än Florinna, som uppen- 
barat deras kärleks hemlighet och samtyckt att låta cypress- 
trädet besättas med värjor och rakknifvar, hvaraf han blifvit 
så svårt sårad. Säkert hade hon gjort det för att köpa sig 
drottningens vänskap; men för honom hade det varit långt 
lyckligare om han fått dö, innan han upptäckt hennes onda 
och trolösa hjerta. Svartkonstmästaren for hårdeligen ut emot 
qvinnor i allmänhet och denna ej mindre än de öfriga, samt 
rådde konungen att helt och hållet slå henne ur hågen. Men 



Digitized by Google 



BLÄ FOG FL 89 

Blå FogeWmnde ändock icke af börda sig den kärlek, han 
hyste till Florinna, utan älskade henne ännu lika inner- 
ligt;* han bad derföre Deoleteus endast föra honom hem och 
der sätta honom i en bur, hvarest han kunde vara fredad lör 
kattor och andra rofdjur. »Men,» sade den vise mannen, »vill 
ni då ännu förblifva i hela fem år i denna bedröfliga förvand- 
ling, som så litet anstår edert stånd? Ty jag bör låta eder 
veta, att edra ovänner föregifva det ni blifvit död, och söka 
draga riket till sig.» — »Kan jag då icke,» frågade den kong* 
liga fogeln, »återvända till mitt slott och der regera lika såsom 
tiltförene?» — »Ack,» svarade svartkonstmästaren, »det är nu 
helt annorlunda. De som knappt akta en menniska, skulle 
väl de vilja akta, en papegoja?» — »Hvilken dårskap hos men- 
niskorna,» utropade konungen, »att endast gifva akt på det ut- 
vältes skenet och icke akta det inre förståndet och själsför- 
mögenheterna 1 Emedlertid, då sådant nu är förhållandet, så 
låtom oss slå ur hågen hvad vi ej kunna vinna.» 

Den bedröfvade Florinna var under tiden i största ångest 
att ej vidare höra något af sin kära fogel , ehuru hon dag och 
natt från sitt fönster ropade: 

»Min sköna Fogel Blå, 
Du till mig flyga må!» 
och det oaktadt hennes vakterska var närvarande, ty i sin 
förtviflan aktade hon hvarken det ena eller det andra. När 
hon märkte, att hennes kallelse-rop voro fåfänga, utbrast hon : 
»Ack, A mundus, hvar är du bJifven? Har du fallit i våra fi- 
enders våld? Har du blifvit ett offer för deras gymhet och 
hämd? Är du ej mera till, att jag aldrig får återse dig? Eller 
har min olycka tröttat dig,, att du öfvergifvit mig under min 
hårda och tunga börda?» Hvilka bittra tårar följde icke på 
dessa ordl Huru långsam föreföll henne icke hvarje timma 
och stund i dens frånvaro, som hon så innerligen älskade I 
Hon aftynade dageligen, bleknade, förändrades och blef omsi- 
der sjuk, ty det var intet ondt, som hon icke inbillade sig 
hade vederfarits hennes älskling. 

Drottningen och Forelie sjongo segersånger; men midt un- 
der denna glädjen blef Florinnas fader, som redan var till hög 



Digitized by Google 



90 



BLl fogel. 



ålder kommen, sjuk och dog, hvilken händelse httttgt förän- 
drade drottningens och Forelies belägenhet; ty folket, som 
länge varit missnöjdt med den ynnest, den aflidne konungen 
visat dessa båda framför sin egen dotter, och hvilken gunst 
de ofta missbrukat, lopp till slottet och begärde ut Florinna, 
att hon måtte blifva deras drottning, hvaröfver drottningen 
blef så förbittrad, att hon steg upp i ett fönster och hotade 
folket med hårdt straff, om det icke genast begaf sig i still* 
het der ifrån. Härmed uträttade hon dock ingenting annat, än 
att upploppet blef allt värre, så att folket slog sönder porten 
till slottet, bröt sig in i drottningen» kammare och röfvade 
alla hennes smycken, samt omsider stenade henne. Forelie 
slapp som nogast och med största lifsfara undan och flydde 
till sin fostermoder Sysis. Rikets store församlade sig och 
gingo upp i tornet, der Florinna låg sjuk. Hon visste ännu 
ingenting om sin faders död och styfmoderns straff, utan när 
hon hörde bullret af dem som nalkades, trodde hon man kom 
för att föra henne till döden ; men hennes undersåtars kastade 
sig för hennes fötter, underrättade henne om den timadé för- 
ändringen och utropade henne till deras drottning, hvarefter 
de förde henne ur tornet och krönte henne. Den omsorg, 
man nu använde att återgifva henne helsan, jemte den 
stora längtan hon hade att uppsöka Fogel Blå, verkade så 
mycket , att hon innan kort blef frisk , då hon anbefallte lan- 
dets styrelse åt de förnämste herrarne, tog flera dyrbara kle- 
noder och ädelstenar med sig och begaf sig så en mörk nätt 
på vägen att söka sin älskade. 

Emedlertid hade konung Amundi vise vän lagt hans väl- 
färd synnerligen på sitt hjerta; men då han icke bade magi 
att göra öm intet hvad Sysis förordnat, beslöt han söka till- 
vägabringa en förlikning, på det konungen måtte få sin förra 
skapnad igen. Han tog alltså den flygande vagnen och for 
till Sysis. »Välkommen min fader,» sade hon till honom, »är 
det något, hvari jag kan vara eder till tjenst?» — »Ja,» sva- 
rade han, »det beror på er att göra mig ett stort nöje. Det 
angår en af mina bästa vänner, en konung, hvilken ni bragti 
el y eka.» — »Jag vet hvem ni menar,» svarade hon, »det gör 



Digitized by Google 



BLÅ FOG KL. 



9t 



mig ondt, men jag kan icke bjelpa honom med mindre än att 
han tager min fosterdotter till äkta. Se sjelf huru vacker och 
intagande hon är.» Svartkonstmästaren blef stum vid åsynen 
af Forelle; ty ett så vederstygglig varelse hade han ännu al- 
drig sett. Dock ville han icke fara derifrån, innan han uträt- 
tat något godt hos Sysis, emedair hans vän ny ligen varit i stor 
fara. Sedan han bragt honom till sitt slott i en bur, hände 
sig nemiigen, att spiken, som buren hängde på, gick sönder, 
buren föll neder och konungen stötte sig illa; men ej nog der- 
med, katten, som icke var långt derifrån, passade på tillfäl- 
let och gaf honom med ena framtassen ett slag pä hufvudet, 
att ena örat så när följt med. Svartkänstmästaren betänkte, 
att sådana olyckor kunde ske oftare och kom derföre öfver- 
ens med Sysis, att man skulle föra Forelle till konung Amim- 
dus och låta henne förblifva der några månader, for att för- 
söka om han ej skulle kunna vänja sig vid henne och slute- 
ligen låta sig beqväma att taga henne till gemål. Den kloka 
Syns klädde Forelle i guld och silfver, satte henne bakom sig 
i vagnen och for så till konung Amundi slott. Sysis slog ho* 
nom tre gånger med sin staf, och strax blef han menniska 
igen, lika skön och ätskelig, som han varit före sin förvand- 
ling. Men då han hörde, det han ej under annat vilkor kunde 
få förblifva i sin nuvarande sképnad, än om han toge Forelle 
till äkta, kom blotta tanken häruppå honom att skälfva och 
bäfva. Hans vän sökte med alla skäl, han någonsin förmådde 
upptänka, öfvertala honom att foga sig i sitt öde, men kunde 
icke beveka honom, och konungen var mera bekymrad om 
att kunna förlänga den utsatta tiden för sitt giftermål med 
Forelle, än om hela*sitt rike. 

Under tiden hade drottning Florinna förklädt sig till bond- 
piga, låtit håret hänga, så att ansigtet deraf betäcktes, tagit 
en halmhatt på hufvudet och en lärftspåse på ryggen, samt 
så utrustad begifvit sig ut på sin vandring att uppsöka Blå 
Fogel. En dag blef hon varse en springkälla, som utgöt sitt 
klara vatten öfver några småstenar. Hon fick lust att tvätta 
sina fötter i det friska vattnet, bandt upp sitt guldfärgade hå# 
och steg ned i. källan. Man skulle väl kunnat taga henne for 



Digitized by Google 



92 



BLÅ FOG EL. 



gudinnan Diana, som gått att bada efter jagteos mödor. 1 
detsamma kom en liten krokryggig gumma, stödjande sig vid 
en stor staf. Hon stadnade och sade til) Florinna: »Hvad gör 
du der så ensam, min vackra jungfru?» — »Ack,» svarade 
Florinna, »jag är ej utan sällskap, ty harm och sorg och miss- 
öden följa mig hvart jag går,» och dervid begynte hon gråta. 
— »Var icke bedröfvad, min dotter,» sade gumman, »utan 
förtälj mig sannt och uppriktigt hvad som ligger dig på hjer- 
tat.» Drottningen förtäljde henne då från början till slut sina 
olyckor, och huru trollqvinnao Sysis förvandlat hennes älskade 
Amundus i en blå fogel, samt att hon var sinnad uppsöta 
denne. Den krokryggiga gumman rätade sig nu upp, såg med 
blida ögon på Florinna och sade: »Ronungen, som du söker, 
är icke mer någon fogel. Min syster Sysis har återgifvit ho- 
nom sin förra skapnad och han är nu i sitt rike. Derföre 
sörj icke längre, du skall komma dit och vinna en önskelig 
utgång på ditt förehafvande. Se här äro fyra ägg, hvar gång 
du kommer i någon nöd, så slå sönder ett af dem, så skall 
du finna hjelp.» Sedan hon sagt dessa ord försvann hon. 

När nu Florinna hade gått i åtta dagars tid, kom hon till 
ett ofantligt högt berg af idel kristall, så brant och halt, att 
man ej kunde gå ett steg deruppför, utan att halka neder. 
Hon böd väl tusende gånger till, men förgäfves, ty hon hal- 
kade strax ned igen. Sluteligen påminte hon sig de ägg hqn 
fått, hvaraf hon nu tog ett och slog det sönder samt fann fyra 
guldhackor, hvilka hon satte på händer och fötter och gick s& 
upp utan ringaste möda. Men när hon nu var uppkommen på 
öfversta spetsen, blef hennes nöd icke mindre att komma ut- 
före igen, ty hela den andra sidan var bara spegelglas, öfver. 
två mil i bredden och sex i längden, och på höjden voro mer 
än sextiotusen qvinnor, som speglade sig med högsta förnö- 
jelse; ty hvar och en, som betraktade sig i denna spegel, såg 
sig sådan hon önskade att vara. Man hade kunnat skratta sig 
till döds öfver de behagsjuka qvinnornas många löjliga åthäfvor 
och kroppsställningar, hvilket äfven hade ditiockat en stor hop 
manliga åskådare att förlusta sig åt dem. Ännu hade aldrig 
någon af qvinnorna hunnit bergets högsta topp; de bl ef vo der- 



Digitized by Google 



Bl Å FOG EL • 



93 



före högeligen förvånade, då de sågo Florinna öfverst på ber- 
get, och ropade, somliga af medlidande: »Huru skall välden 
arma varelsen komma utföre!» Andra af ängslan: »Hon torde 
väl vara så galen att gå på vårt -spegelglas och skämma bort 
det för oss.» Drottningen stod rådlös och visste ej hvad hon 
skulle taga sig för; derpå slog hon sönder det andra ägget, 
hvarur kommo två dufvor, spända for en vagn, som inom nå- 
gra ögonblick blef så stor, att hon kunde med beqvämlighet 
sitta deri, och knappast var^t skedt, förr än dufvorna be- 
gynte flyga och Tora henne så sakteligen utföre. »Mina små 
vänner,» sade hon till dem, »viljen J föra mig till konung 
Amundus, så skolen J icke hafva tjenat någon otacksam.» 
Dofvorna lydde; de uppehöllo sig icke hvarken dag eller natt 
förr än de kommo till porten af den stad, der konung Amundi 
slott var, då Florinna steg ur vagnen, och gaf hvardera en 
varm kyss, den de mera aktade än många skänker. 

O, huru slog icke hjertat i Florinnas bröst, när hon be- 
sinnade huru nära hennes käraste var. Hon frågade de för- 
bigående hvar hon kunde finna konung Amundus. De skrat- 
tade och sade: »Hvad vill du honom, kära trappsoperska? Gå 
först och tvätta dig.» Drottningen svarade ingenting häruppå, 
utan gick sakta sin väg och frågade andra hvar hon skulle 
ställa sig, att hon kunde få se konung Amundus. Man gaf 
henne till svar, att han dagen derpå skulle följa Forelle till 
kyrkan, för att der vigas med henne. Vid denna underrät- 
telse blef hon så öfverväldigad af sorg, att hon hvarken för- 
mådde tala eller svara. Hon satte sig ned på en sten utan- 
för en port, drog håret ned i ansigtet, att ingen kunde känna 
igen henne, och sade vid sig sjelf: »Jag olyckliga har då kom- 
mit endast för att vara vittne till min oväns seger och deri- 
genom göra den ännu större 1 Det är då för hennes skull, 
som han blifvit mig trolös, och det då jag föraktade min egen 
välfärd för att frälsa hans lif!» 

Dagen derpå skyndade hon till kyrkan, men måste utstå 
många stötar af vakten, innan hon kom nog nära att få se 
throaen, som man uppfört åt konungen och Forelle, hvilken 
redan alla höllo i samma vördnad, som Vore hon deras drott- 



Digitized by Google 



94 



blX fog el. 



ning. Florfnoa satte sig invid en pelare och sflg nu konungen 
komma, så älskelig och skön, som han någonsin varit. Efter 
honom följde Forelle uti dyrbara kläder, men lika vanskaplig, 
som hon var Uppblåst och högfärdig. »Hvem är du,» sade 
hon , »som understår dig att komma min höga person så nära 
och nalkas min gyllene thron?» Florinna svarade: »Man kal- 
lar mig Trappsoperskan och jag kommer från fjerran land, att 
bringa eder sällsamma ting till köps.» Perraed tog hon ur 
sia påse de smaragdarmband, /om konungen gifvit henne i 
tornet. »Ha ha,», sade Forelle, »se der ett par artiga glas- 
ringar; hvad vill du ha för dem?» Och dervid visade hon 
dem för Amundus. Vid åsynen af dessa armband kom han 
ihåg, att Florinna fått dem af honom; han bleknade och teg 
en lång stund stilla, fruktande att låta märka sig. Ändteligen 
svarade han: »Jag tror, att dessa armband äro mer värda än 
hela mitt rike, ty i hela verlden finnes icke mer än ett par 
ännu, som liknar dessa.» Forelle gick tillbaka till sin thron, 
der hon ej såg bättre ut, än bödeln på sin stege, och frågade 
ännu en gång hvad armbanden kostade. »Ni lär knappast 
kunna betala dem, min fru,» sade Florinna, »om jag skulle 
begära för dem så mycket, som de äro värda; derföre är det 
bättre jag föreslår eder ett ringa pris. Om ni vill så laga* 
att jag denna natt får sofva i konungens echo-kanxmare, så 
vill jag skänka eder dem.» — »Det skall du säkert få, Trapp- 
soperska,» svarade Forelle, h varvid hon skrattade som en få- 
nig menniska och visade sina vackra tänder, som icke voro 
etika viWs vins-betar. Konungen vårdade sig icke att efter- 
fråga hvarifrån armbanden voro komne, emedan hon, som 
sålde dem, föreföH honom alltför ringa och förakteJig; men 
man bor veta, att medan han ännu var Blå Fogel, hade han 
berättat för Florinna om echo-kammaren, hvilken var så gjord, 
att allt hvad man der talte sakta för sig sjelf, det kunde ko- 
nungen höra i sitt sofrum. 

Man förde alltså Ftorinna in i echo-kammaren, efter Fo- 
relles befallning. Hon klagade der öfvei? sina missöden till 
dess dager vardt ljus, och konungens kammartjenare, som hade; 
hört henne sucka och tala för sig sjelf, berättade det för Fo- 



Digitized by Google 



bl! fogbl. 



95 



relle, hvilken frågade henne hvad det var för buller hon gjort 
under natten. Florinna svarade, att hon visste af ingenting, 
emedan hon hade insomnat tungt och förmodligen talat i söm- 
nen. Hvad konungen beträffar, så hade han, af en särdeles 
händelse, icke hört ett ord; ty alltsedan han begynte älska 
Florinna, hade han aldrig kunnat sofva roligt, utan man må- 
ste alltid gifva honom en sömndryck, när han gick till sängs. 

Florinna tillbragte en del af följande dagen med obeskrifr 
lig otålighet. »Om han hört mina ord,» sade hon, »så måste 
han icke akta dem; men har han icke hört dem, huru skal) 
jag ställa mig, att han må få höra dem?» Hon hade nu in* 
genting sällsamt i behåll, utom åtskilliga ädla stenar; men så- 
dana hade Forelie förut, och der före måste något annat upp- 
täckas att väcka hennes åtrå. Florinna tog alltså sin tHlflygt 
till de båda äggen, hon ännu hade qvar; hon slog sönder det 
ena, då derur framkom en liten stålvagn, dragen af sex gröna 
möss och med en råtta, hel röd, till körsven. Uti vagnen 
sutto fyra stycken gycklaredockor, som bedrefvo allehanda 
gycklerier, särdeles tvenne Egyptiskor"), som icke gåfvo nå- 
gon dansmästare efter i att dansa passe-pied och sarabander. 
Florinna gladde sig mycket åt detta fynd, och mot aftonen, 
då Forelie plägade gå ut att förlusta sig, ställde sig Florinna 
i en gång, der hon gick fram, och lät mössen löpa med vag- 
nen. Forelle förundrade sig mycket öfver ett så ovanligt 
konststycke och ropade två, tre gånger: »Hvad kostar det t 
Hvad vill du hafva derför?» — »Fråga de kloke i riket, hvar- 
till de skatta det,» svarade Florinna; men Forelle, som icke 
ville vara någon undergifven, sade: »Förtreta mig icke längre 
med din orena närvaro, utan säg mig genast hvad det kostar.» 
— »Att jag må ännu en natt få sofva i echo-kammaren,» sva- 
rade Florinna. Forelle vände sig till sina fruntimmer och 
sade: »Hafven J någonsin sett en sådan toka, som icke bättre 
vet taga sin tid i akt vid dylika sakers försäljande?» 

Natten derpå kom alltså Florinna åter i echo-kammaren 
och talade der allt hvad hon någonsin kunde upptänka att be- 



*) Zigenerskor. 



Digitized by Google 



96 



BLI FOGFt.. 



veka konungen ; men äfven nu hade han tagit in en sömndryck 
om aftonen och hörde icke det ringaste af alltsammans. Kam- 
martjénaren, som hört det, sade, att denna bondepiga icke 
måtte vara rätt klok; kärleken måtte hafva förvillat hennes huf- 
vud. Florinna afbidade dagen för att se hvad verkan hennes 
ord haft. »Ack,» sade hon, »har han då alldeles tillslutit sina 
öron för mig? Vill han icke mera höra sin Florinna, som 
förut varit honom så kär? Men hvilken dårskap att älska 
honom ännul Jag är väl värd att lida detta för honom, då 
jag ej kan slita honom ur mitt hjerta!» Allt detta oaktadt 
kunde hon dock icke upphöra att älska honom och beslöt att 
ännu göra ett försök att återvinna hans ömhet. Hon hade nu 
blott ett enda ägg qvar. Äfven det slog hon sönder, och derur 
kom en pastej med sex foglar uti, hvilka sjöngo de vackraste 
sånger, spådde och gåfvo råd i sjukdomar, såsom de erfarna- 
ste läkare. Florinna fägnade sig mycket åt denna underbara 
pastej och gick dermed ut i förmaket, der kammartjenaren 
sade till henne: »Vet du, Trappsoperska, att om konungen 
icke tog in om aftnarne för att få sofva, så hade han länge 
sedan blifvit förryckt af ditt pladder hela nätterna igenom.» 
Häraf erfor nu Florinna, till sin stora glädje, orsaken till den 
kallsinnighet, som hon tyckte konungen hafva visat. Hon tog 
derföre med handen i påsen och sade till kammartjenaren: 
»Jag är så viss att icke störa konungen i sin sömn, äfven om 
han ej tog in något derför, att jag vill gifva dig dessa perlor 
och diamanter, om du lofvar mig, att i afton, då jag får sofva 
i echo-kammaren., icke gifva konungen någon sömndryck.» 
Kammartjenaren var icke svår att öfvertala härtill. En stund 
derefter kom Forelie och fick se Florinna med sin pastej , den 
hon låtsade vilja äta upp. »Hvad gör du der, Trappsoperska?» 
ropade hon. »Jag håller på att äta upp ett par sångare och 
spåmän,» sade hon, och i detsamma begynte alla foglarne låta 
höra sig: ett par sjöngo; en tredje ropade: »Gif mig ett par 
styfver, så säger jag hvad dig hända skall,» och en kanarie- 
fogel öfverröstade alla de öfriga, skrikande: »Tyst, tystl jag 
är en läkare, som botar alla sjukdomar, utom dem kärleken 
förorsakar.» — »Vid min tro,» sade Forelle, »detta är enko- 



Digitized by Google 



bl! fog b i. 



97 



sielig pastej; livad skall du hafva för den?» — »Det vanliga, 
att få ännu en natt sofva i echo-kammaren» , svatadé Florinna. 
— »Det skall du iå, Trappsoperska,» sade Forélle, hélt glad 
att få ega en sådan sällsamhet. Florinna var ej mindre glad 
i sitt hjerta, synnerligast som hon nu hoppades, att konungen 
säkert skulle komma att höra hvad hon hade att säga. 

När aftonen var inne, lät hon således åter föra sig in i 
eqho-kammaren, innerligen önskande, att kammartjenaren måtte 
hälla sitt löfte. Så snart hon nu trodde, att alla voro insom- 
nade, begyute hon med sin vanliga klagan: »Ack, för hvilka 
faror har jag ej utsatt mig, då jag begifvit mig på vägen att 
uppsöka dig, som nu flyr mig och föresatt dig att taga Forelle 
till äkta! Hvad har jag då brutit mot dig, att "du öfvergifvit 
mig och förgätit hvad du så dyrt besvurit? Påminner du dig 
då icke mera din förvandling, min ömhet och våra kärliga 
möten?» Detta och allt annat, som tillförene förefallit dem 
emellan, uppräknade hon så noga, att man väl kunde förmärka 
huru tt-oget det var fästadt i hennes minne. Konungen, som 
icke fick någon blund i sina ögon den natten, hörde tydligen 
sin Florinnas ord och röst, men kunde icke begripa hvarifrån 
dö kommo. Hans kärleksfulla hjerta förde honom dock hans 
älskade så lifligt till minnes, att han icke kunde afhålla sig 
att svara henne: »Ack, grymma Florinna, är det väl möjligt, 
att ni är här och att ni öfveflemnat mig i vår gemensamma 
oväns händer?» Florinna lät icke svar fela häruppå och sade, 
att om han ville tala vid Trappsoperskan, så skulle han få 
nöjaktig upplysning om hela hemligheten. Konungen sände 
då genast sin kammartjenare att kalla till honom Trappsoper- 
skan; men kammartjenaren sade, att det var omöjligt, eme- 
dan hon sof i echo-kammarén. Nu visste konungen icke hVäd 
han skulle tänka. Omöjligt föreföll det honom, att en så 
mägtig drottning, som Florinna, skulle hafva förklädt sig till 
en trappsoperska; men ej mindre ogörligt förekom det honom, 
att hennes röst skulle så helt och hållet likna Florinnas, och 
att någon annan än hon sjelf skulle veta så mycket om hvad 
de haft sig emellan. Under detta tvifvel steg han upp, klädde 
sig i hast och gick utför en iönntrappa ned till echo-kamma- 

Sv. Folkböcker. II. 7 



Digitized by Google 



9S 



BLa fogbl. 



ren; den var väl stängd, men han öppnade den utan svårig- 
het med en hufvudnyckel, som tog upp alla låsar i slottet. 

Han träffade Florinna klädd i en tafts-nattrock , som hon 
dolt under sina slarfvor; hennes sköna hår låg utåt axlarne; 
hon hade kastat sig på en säng, och lampan, som hängde ett 
stycke derifrån, brann helt dunkelt. Konungen steg in i hast 
och öfverväldigad af sin kärlek och sin sinnesrörelse, kunde 
han icke yttra ett ord, utan kastade sig för hennes fötter, 
fuktade hennes händer med sina tårar och hade så när för- 
gåtts, af fröjd och sorg och de många tankar, som nu på en 
gång strömmade till hans hjerta. Drottningen blef å sin sida 
icke mindre häpen; hennes hjerta klappade så, att knappast 
en suck kunde tränga sig fram ur hennes bröst; hon såg på 
honom med ofrånvända ögon, utan att kunna framföra det rin- 
gaste ord, och om hon än förmått tala honom till, så hade 
hon dock icke kunnat göra honom några förebråelser ; ty den 
glädje, hon fann af hans närvaro, kom henne att alldeles för- 
gäta hvad hon trott sig hafva att beklaga sig öfver honom. 
Slutligen förtäljde de hvarandra. alltsammans och, hvar på sin 
sida, ursäktade sig för sina misstankar; deras kärlek blef 
upplifvad i all sin förra styrka , och det enda de numera fruk- 
tade, var den kloka Sysis. 

Men i samma ögonblick infann sig svartkonstmästaren , 
konungens vän, och med honom den namnkunniga trollqvin- 
nan Gentile, densamma som gifvit Florinna de fyra äggen. 
Dessa båda förklarade, efter en vänlig helsning, att de till ko- 
nungens och drottningens bästa förenat sin magt och visdom , 
så att de icke längre behöfdc frukta Sysis, utan bröllopet 
kunde utan uppskof gå i fullbordan. 

Det vore svårt att beskrifva hvilken glädje denna försäk- 
ran uppväckte i de båda ungas kärliga hjertan. Så snart da- 
ger vardt, lät man förkunna hofvet hvad som händt, hvaråt 
alla gladde sig och fägnade sig att få se Florinna. När dessa 
tidender kommo för Forelies öron, lopp hon strax till konun- 
gen och blef högeligen häpen att der träffa Florinna. Hon 
ville utbryta i förebråelser, men så snart hon öppnade mun- 
nen , blef hon af svartkonstmästaren och trollqvinnan förvand- 



Digitized by Google 



inmXbkning. 



99 



lad i en fläckig so, hviJket bast passade hennes natur, vext 
och utseende. Då bidade hon ej längre qvar, utan lopp grym- 
tande bort åt gården, der hennes gelikar voro, och ett all- 
mänt skratt hörde$ öfver de artiga skumpsprång hon gjorde. 
Konung Amundus och drottning Florinna sågo sig således be- 
friade från en varelse, som gjort dem så mycket förtret, och 
tänkte numera på intet annat än sin bröllopsfest, hvilken fira- 
des med all den prakt och ståt, som höfves sådana personer, 
och efter så många olyckor, som de utstått, fingo de ändteli- 
gen nu lefva med hvarandra i ostörd glädje och förnöjelse. 



+4nmUrlening. 

t) I fransyska originalet: 

»Que notre sort est déplorable, 

Et que nous souflrons de tourment! 

Pour nous aimer trop constameat! 

Mais e'est en Vain qu'en nous accabie; 

Mtlgré nos cruels enufemis 

Nos eoeurs seront toujours unis.» 

(Cabinet des Fées. 11,96.) 



Digitized by Google 



LY0S«AL1ÖHETIW8 ö. 



16. 

Cscksaligljf tens ®. 



Originalet till den svenska folkboken med denna titel igenfinnes i Hl- 
stoire d'Hypolite Corate de Duglas. Par Madame d'Aulnoy 
(Paris 1714. II, 143—181), öfversatt på svenska under titel : »Hy pol i t! 
Grefwens Af Duglas Historia, Öfwersatt ifrån Fransöskan 
af M:Ie B***. Stockholm, Tryckt uti Kongl. Tryckeriet 1746.» Sagan 
pra Lycksalighetens Ö utgör här en episod, som under titel I/Ile de la 
Felicité finnes införd bland Voyages imaginaires, Songes, Vi- 
sions, et Romans cabalistiques. Amsterdam 178*. XXVII, 27—50. 
Tvifvelsutan har Mad. d'Aulnoy här, likasom i sina Ofri ga sagor, bearbetat 
någon gängse fransysk folksaga, h vilken åtér troligen är af gaeliskt ursprung. 
Åtminstone förekommer en liknande berättelse i en å Kongl. Bibliotheket 
i Stockholm befintlig Ersisk bandskrift från 7:de århundradet eller ännu 
tidigare, der det förtäljes, huru en ersisk höfding på ett träd nära sin 
borg funnit en gyldene gren , betäckt med rika blommor af guld och ädel- 
stenar. Han bröt grenen från trädet och tog den in i borgen, der, me- 
dan han och hans män som bäst beundrade densamma, en skön qvinna 
inträdde och yrkade sin rätt till den dyrbara grenen, sägande att hon 
kom från en ö, der sådane voro allmänna och der män och qvinnor al- 
drig åldrades. Hon rådde höfdingen att utrusta ett fartyg och följa henne 
till ön, det han ock gjorde, bemannande fartyget med tre gånger 9 man. 
Be anlände till ön, der de dröjde någon tid och dagarne försvunno så 
lycksaligt, att de ej visste huru de flydde. Sluteligen återvände höfdin- 
gen till Irland, der ingen kände honom, ty mer än 100 år hade under 
tiden förflutit (Stephens, Förteckning öfver de förnämsta Brit- 
tiska och Fransyska Handskrifterne uti Kongl. Bibliothe- 
ket i Stockholm. Stockh. 1847, s. 18, 19). 

Den äldsta upplaga, Utg. sett af den svenska folkboken, saknar 
tryck-år, men tyckes vara från 1760— 1770-talet. Öfversättningen är här 
en helt annan, än den som förekommer i de svenska upplagorna af Hy- 
politi Grefvens af Duglas Historia , samt har blifvit troget aftryckt i alla 
de sednare upplagorna. Den år temligen fri och föga vårdad. Flera, 



Digitized by Google 



nUSMtlNft» 



m 



till en del ritt besatta misstag vittna huru litet öfversaUaren varil måg- 
Ug originalspråket, Den nämda upplagan bar följande titel: »Lycksalig- 
hetenes Ö, Förestäld Uti en skön Historisk Dikt, Som wisar deras fl- 
fängelighet, h vilka söka at winna den rätta Lycksaligheten bär i Werl- 
den, samt huru tiden och Afwnnden alt til intet gör, ehuru stort nöja 
man tycker sig bafWa ftrnådt. Mycket nöjsam och lustig. Tryckt nu 
Nyligen», aa sid., fco. Öfriga Utg. bekanta upplagor, aUa med lika ti- 

toi son» den nysa anförda, iro: »Lycksalighetenes Ö — Lustig. 

Tryckt År 1772» , 24 sid. , 8:o ; »Lycksalighetens ö ärnådt. Mycket 

lustig och nöjsam at läsa. Tryckt i Gefle, 1784. Hos E. P. Sundqwist», 
16 sid., 8:o ; »Tryckt i Linköping 1786», 16 sid., 8:o,* »Gefle, tryckt hos 
Ernst Peter Sundqwist 1801», 16 sid., 8ro; D-.O1802, 16 sid., 8x>; »Fah- 
lun, 1804», 16 sid. 8:0; »Fahlun, 1810, Tryckt hos Pehr CM. Aimar», 
16 tid, 8:0; »Wexift, 182», Tryckt i Kongl. Gymnasii-Doktrjekeriet»; 16 
sid», 8:0; »Stockholm, tryckt i Marquardska Boktryckeriet, 1824», 16 
sid., 8:0, »Lund, 1834, i Lundbergska Boktryckeriet», 16 sid., 8:0. 

Ämnet är för öfrigt poetiskt behandladt i »Saga Om Prints Adolph, 
Och Printsessan Lycksalighet. Ifrån Fransöskan öfVersatt Af A. K. Stock- 
holm, PS Lars Salvii kåstnad 1747», £6 sid. 4:o. öfvérs&ttaren , förnw 
deligen Antok Kalmitcr, tfppgffvnr sitt original harva varit en fransjnfc 
dikt, tryckt i Irassel 1706. Hans skaldeqvWe, i aleatandrfeer, följer s*- 
gan temligen troget, utom att man här och der anträffar några hänsyft- 
ningar å dåvarande kronprinsen Adojf Fredrik och dess gemål. Ensednare 
poetisk-dramatisk behandling af samma ämne är den bekanta Lycksalig- 
hetens Ö. Sagospel i fem Äfyentyr af Atterbov. Första AfdeF- 
ningen. TJpsala 1824. Sednare Afdelningen. Upsala 1W7. 



Högt upp i norden ligger ett land, hvarest man sällan ner 
någon vacker o«h angenäm dag. Bergen äro der nästan all- 
tid täckta af snö och träden öfverdragne med is, så att, när 
solen lyser derpå, nynäs de såsom glittrande kristall. Der äro 
dessutom ofantliga skogar, hvari hvita björnar hafva sitt till- 
håll och blifva som oftast jagade at landets invånare; men 
som den jagten icke är utan hvarken möda ellev fara, har 
dea blifvit det ädlaste och mest omtyckta tidsför^rif för de 
modige inbyggarne. 



Digitized by Google 



LYCIfALlGflKTEftt 0. 



Öfver detta land regerade en ung furste, vid namn Adolph, 
en sä skön, älskvärd och klok herre, att man knappast skulle 
kunnat tro honom vara född under ett så bistert luftstreck. 
Han var ännu icke tjugu är gammal, då han redan bragt till 
ända ett svårt krig med sitt lands fiender och derunder åda- 
galagt lika mycket mod som klokhet, så att sedermera ingen 
vidare vågade att ofreda hans undersåter. Men ehuru hart 
alltsedan lät dessa sitta i fred och ro, njöt han sjelf icke myc- 
ket deraf, utan for som oftast på den farliga björnjagten. 

En dag, då han var sysselsatt dermed, lät han så hän- 
föra sig af sin ifver, att han sluteligen blef helt och hållet 
skiljd från sitt talrika följe och befann sig ensam i en stor 
skog, utan att veta hvarest han var. Han blåste väl i sitt 
horn, för att tillkalla sitt folk, men ingen hörde honom. I 
detsamma uppstod ock ett förfärligt oväder, så att det lilla, 
som återstod af dagen, blef mörkare än sjelfva natten. Man 
kunde ingenting se, utom vid skenet af blixtarne; dundret bra- 
kade förfärligt, regnet nedflöt i strömmar, och stormen rasade 
med ständigt tilltagande styrka. Fursten sökte skydd under 
ett träd, men måste snart åter lemnadet, emedan regnet ned- 
föll ännu häftigare från de våta grenarne. Han beslöt då att 
söka uppnå öppna fältet, men blef i detsamma högt upp öfver 
trädtopparne varse ett ljus, hvilket han genast, ehuru med 
mycket besvär, närmade sig. Det syntes från ett ganska högt 
berg, hvars alla sidor voro oingifna med branta klippor, hvilka 
han måste öfverklättra, och han fann nu att ljuset lyste genom 
dörren till en kula i berget. Han betänkte sig något, innan 
han steg in, ty han trodde, att röfvare der kunde hafva sitt 
tillhåll; men emedan furstar vanligen äro högsintare och dri- 
stigare än andra, så härmades han sjelf öfver sin betänklig- 
het, och gick in i kulan, dock med handen på svärdfästet, 
för att kunna försvara sig, i händelse han blef ve anfallen. 

Vid ingången till kulan kände han en stark köld och blef 
nu varse en gumma, hvars höga ålder utvisades af hennes 
grå hår och skrynkliga panna. Hon syntes högst förundrad 
att se honom och sade: »Herre, ni är den första menniska, 
jag här sett; vet ni väl hvem som här har sitt hemvist?» — 



Digitized by Google 



LTCI9ALI6BBTEKS O. 



103 



»Nej,» svarade fursten. — »Då skail ni veta,» sade hon, »att 
det är vädrens gud, jEolus, som med alla sina barn bor här 
Inne. Jag är deras moder, och ni finner mig nu allena derföre, 
att de för närvarande äro allesamman borta hvar på sin ort 
att göra godt eller ondt. Men ni tyckes vara genomvåt af 
det regn, som fallit, och jag vill derföre göra upp eld, att 
ni må få torka edra kläder. Det gör mig ondt, att jag endast 
har en ganska slät kost att bjuda eder på; ty vädren göra 
alltid helt lätta måltider, då menniskorna deremot gerna vilja 
hafva en stadigare anrättning.» 

Fursten tackade henne for sitt vänliga tillbud och skyn- 
dade sig fram till elden, som i största hast uppblåstes af 
Östanvinden, hvilken i detsamma ankom. Straxt derefter 
infann sig äfven Nordvestvinden , jemte några andra från 
norden kommande vindar; så Nordan sjelf och efter honom 
Sydvestvinden och Sunnan. Alla voro de våta med uppblåsta 
kinder och oredigt hår. De visade föga belefvenhet, och då 
de skulle tala med sin gäst, hade de så när förstelnat honom 
med sin andedrägt. En af dem berättade, huru han skingrat 
en flotta, en annan huru han frälsat några fartyg från sjöröf- 
vare; en tredje skröt att han hvälft omkull flera skepp, an* 
dra att de kullkastat hus och träd. Hvar och en berömde 
sig af sina bedrifter. Den gamla gumman visade sig orolig 
och sade: »Hafven J icke råkat eder bror Vestanvinden?* Det 
är ju redan helt sent Och han kommer inte.» Alla svarade 
sig ej hafva blifvit honom varse; men i detsamma såg furst 
Adolph vid kulans ingång en liten gosse så täck och behag- 
lig, som sjelfva kärleksguden afmålas. Han hade vingar, hvars 
hvita med blekrödt blandade fjädrar vofo så fina, att de tyck- 
tes vara i ständig rörelse; hans vackra ljusa hår nedföll i långa 
lockar på hans axlar; hans hufvud var prydt med en liten 
krans af flere slags rosor och hans anlete var gladt och vän* 
ligt. »H varifrån kommer du, lille sjelfsvålding?» frågade gum- 
mau med hes röst. — »Min kära moder,» svarade han, »det 
gör mig ondt, om ni varit bekymrad för min skull; jag har 
varit på Lycksalighetens Ö,«i dess trädgård, der jag sett prin- 
sessan och alla hennes nymfer förlusta sig. Några dansade, 



Digitized by Google 



104 



LYCKSéUaHRIBNS b. 



andra sjöngo; den sköna prinsessan sjelf satt i en lund af la- 
gerträd; jag närmade mig hennes täcka mun, jag sväfvade 
omkring henne och rörde vid hennes lena fockar. Zephyr, 
sade bon till mig, du är mig mycket välkommen, och så 
länge du är här, går jag ej härifrån. — Så ljiifva ord från en 
så söt mun gjorde mig så betagen, att jag försäkrar er min 
mor, det jag aldrig kunnat skiljas ifrån henne, om jag kke 
fruktat för ert missnöje. Om riu jag, som likväl är ett luf- 
tigt väsende, kunde blifva så intagén af en dödlig, huru myc- 
ket mera skulle hon då ej förtjusa en mensklig varelse!» 

Då Adolph hörde dessa ord, blef han så hänförd af åtrå 
att få se den undersköna prinsessan, att han önskade sig 
Phoebi vingar eller Fausti kappa för att hastigt som blixten 
kunna hinna mälet för sin längtan, och han föresatte sig att 
våg$ det yttersta för att vinna det ljufva nöje, Zephyr beskrif- 
vit. Han skyndade sig derföre att fråga honom hväd land den 
sköna prinsessan rådde öfver. »Det heter Lycksalighetens 
Ö,» »varade Zephyr; »men ingen dödlig kan. komma dit; ty 
ehuru man icke underlåter att söka denna ö, är det dock 
flienniskans öde att alltid söka den förgäfves. Man gläder sig 
icke sällan att hafva funnit den, emedan man hunnit hamnar, 
som man trott tillhöra denna ö; men de äro ej på tusende 
mil att likna vid densamma. Den flyttar sig ständigt, och 
ofta, när man tror sig vara densamma närmast, förlorar man 
den åter ur ögonsigte; ty Afunden, som icke tillåter menni- 
skorna att ens se skuggan af lycksalighet, håller vakt om denna 
ö och drifver bort alla, som söka den, så att jag hvar dag ser 
många, som fikat derefter, der förgås och finna sin undergång.» 

Då prinsen hörde detta, blef han högeligen bekymrad, 
och ju mera tjusande hans inbillning visade honom denna säll- 
hets-ö, desto mera grämde det honom, att det skulle vara 
omöjligt att hinna densamma; ty likasom hoppet om en till- 
kommande lycka ger ett icke ringa nöje, så ger det icke min- 
dre bekyäimer, när man finner den väntade fröjden vara svår 
eller omöjlig atb ernå. 

Bet var nu helt sent, och den goda modren befalltesina 
barn gå till säftgs livar i sin kammare, då Zephyr tillböd prin- 



Digitized by Google 



LYCKSALIGHETENS Ö. 



105 



sen sin lilla säng, täckt prydd med rosor och andra välluk- 
tande blommor. I Zephyrs nim var det ock mindre kallt än 
i de öfriga. 



sessan å Lycksalighetens Ö gjorde, att natten föreföll honom 
ännu svårare än den föregående dagen med allt hvad han der- 
under utstått af regnet och ovädret. Han sökte skingra siri 
oro genom samtal med den lille Zephyr, hvilken vänligt och 
förståndigt besvarade alla hans frågor. Prinsen ville veta, om 
det icke funnes någon möjlighet för honom att, medelst Ze- 
phyrs tillhjelp, komma till den omtalade ön. Zephyr svarade, 
att sådant vore ganska vådligt, men att, om prinsen hade nog 
mod att anförtro sig i Zephyrs händer, skulle han väl föra 
honom dit genom den vida rymden. »Jag har en kappa,» till- 
lade Zephyr, »som jag vill gifva eder. Då ni vänder dess 
gröna sida utåt, blir ni osynlig, hvilket är eder så mycket 
nödvändigare, som edert lif beror deraf, emedan grymma djur 
äro satte att vakta ön, och om de blifva eder varse, kan ni, 
så käck ni än är, icke mot dem värja edert lif.» Adolph för* 
säkrade, att han gerna ville underkasta sig alla farligheter, 
de måtte vara hvilka som helst, allenast han kunde få se 
henne, som redan fängslat hans hjerta i de starkaste band; 
han antog derföre Zephyrs tillbud med största glädje. 

Knappt tade Phoebus hunnit visa sig på sin perlevagn 
och sända sina första strålar till deras bostad, förr än Adolph 
väckte Zephyr som inslumrat »Min hurtige Zephyr,» sade 
han, »nu är väl tiden inne att vi begifva oss på vägen.» — 
»Må göra,» svarade Zephyr, »jag har ingenting deremot; ty 
jag kan gerna tillstå för er, att jag är kär i en täck ros der 
på ön, som skulle visa sig ganska tyckmycken, om jag för- 
summade att i god tid infinna mig hos henne.» Derefter gaf 
han prinsen kappan och sade: »Jag skall föra eder på samma 
sätt, som jag, på Kärleksgudens befallning, förde Psyche till 
det slott, han för henne låtit bygga,» hvarpå han tog prinsen 
i famn och utsträckte så sina snabba vingar till flygt. 

Ehuru öförskräckt den unge prinsen var, kunde han ej 
hindra sig att känna någon fruktan, då han såg sig på detta 




tanken på den sköna prin- 



Digitized by 



Google 



to* 



LYCKSALIGHETENS tf. 



sätt föras genom luften i en späd ynglings famn ; men , tänkte 
han, denne yngling bör dock vara starkare än en pilt, sådan 
som kärleksguden afmålas, hvars krafter och magt dock äro 
större än någons af de andre gudarne. Han blef derföre snart 
tillfreds och öfverlemnade sig helt och hållet åt sitt öde, samt 
började att nyfiket betrakta de orter, han flög förbi; men att 
kunna beskrifva alla de land, riken, städer, haf, floder, land- 
skaper, vildmarker, skogar och slätter, han härunder såg, vore 
så mycket omöjligare, som Zephyrs hastiga flygt i början 
knappast tillät honom att ens få dem i sigte. Efterhand be- 
gynte likväl Zephyr, på Adolphs begäran, att flyga saktare 
och underrättade nu prinsen om allt hvad han såg. En stund 
hvilade han på berget Kaukasus. »Om än den vackra rosen 
som jag älskar,» sade Zephyr, »skulle i förtreten sticka mig 
med någon af sina taggar, kan jag likväl icke fara en så lång 
väg utan att gifva er tid att närmare betrakta alla de under, ni 
möter.» Adolph betygade honom sin erkänsla, men ock det 
bekymmer, som nu fallit honom in, att furstinnan öfver Lyck- 
salighetens Ö ej förstod hans språk, och han icke hennes. 
»Var ej bekymrad häröfver,» sade Zephyr, »jag försäkrar eder, 
att denna ljufva herrskarinna snart skall lära er tala samma 
språk som hon.» 

Så flögo de åter till dess ändteligen den så länge efter- 
längtade ön begynte synas på långt håll, då prinsen straxt 
fann af de behag och 1 jufligheter, hvaraf den öf verflödade , att 
detta måtte vara den rätta. Luften var frisk, mild och ren, 
vattenkonster kastade sina klara strålar upp mot skyn, sko- 
garne bestodo af de kostbaraste fruktträd och blomstren prun- 
kade öfverallt med de skönaste färger; strömmarne gjötomed 
sakta sorl ett vatten klarare än solen, och foglarne samman- 
stämde i toner så ljufva, att prinsen ej kunde tro sig vara 
annorstädes än i sjelfva paradiset. Sjelfva slottet var dock 
tusende gånger skönare än allt det öfriga, och att beskrifva 
dess herrliga byggnad, dess praktfulla inredning, dess konst- 
rika anordning, vore icke möjligt för någon mensklig för- 
måga; man kan i alla fall förstå, att till en gudabild höfves 
ett gudahus. 



Digitized by Google 



LYCKSALIGHETENS Ö. 



107 



Zephyr lemnade prinsen i en angenäm lund, sägande; 
»Jag har nu uppfyllt mitt löfte; nu beror det öfriga på eder 
sjelf.» Derpå togo de hvarandra kärligen i famn och Adolph 
tackade den hulde ynglingen hjertligt för den godhet, han be- 
visat honom. Zephyr, som längtade att få se sin älskade ros, 
lemnade Adolph ensam i den ljufliga trädgården , der han gick 
genom flera skuggrika lunder och doftande blomsterland till 
dess han slutligen kom till en stod af marmor, föreställande 
Kärleksguden, ett mästerstycke af den mest fulländade konst. 
Han höll i handen ett bloss, hvarur strömmade en vattenstråle 
i stället för låga, och, stödd mot en klippa, tycktes han läsa 
följande ord, skrifna på en jaspistafla: 

»Den, ännu obekant med kärleksnöjen är, 
Kan aldrig sägas än ha någon sällhet njutit, 
Ty endast kärlek kan förnöja vårt begär 
Och göra lycklig den, i sina hand han knutit.» ') 

Nu gick Adolph in i en löfsal af kaprifolium och lade sig 
der att hvila på en mjuk mossa invid en källa. Det var nära 
middag, då han vaknade, och han blef helt harmsen, att han 
försofvit så mycken tid, hvarföre han genast skyndade till 
slottet for att ersätta hvad han förlorat. På prinsens kappa 
var ännu alltid den gröna sidan utåt, så att han sjelf såg allt, 
men ingen blef honom varse. Han fann slottets portar stängda 
och sökte länge förgäfves huru han der skulle komma in, till 
dess han sluteligen märkte huru en skön qvinna öppnade ett 
kristalls-fönster, då i detsamma en liten trädgårdsflicka kom 
och emottog en korg, hvilken den andra hissade ned med be- 
fallning till flickan att deri hemta blommor för prinsessan. 
Flickan skyndade att fullgöra denna befallning, och när hon 
kom tillbaka, satte sig Adolph på blomstren i korgen och blef 
så upphissad i fönstret; ty likasom kappan gjorde honom osyn- 
lig, gjorde den honom äfven så lätt, att ingen märkte det nå- 
got annat än blommor fanns i korgen. Så snart han på detta 
sätt kommit in i slottet, smög han sig in i en sal, der han 
fann församlade en stor mängd unga flickor, af hvilka ingen 
syntes öfver 18 år gammal, och alla voro så sköna, att Adolphs 
hjerta och sinnen väl kunnat blifva tjusade af hyar och en 



Digitized by Google 



1*1 



LYCKSAtlGUBtKN* Ö. 



bland dem. Medan han osynlig betraktade dem, bSrjade de 
uppstämma den skönaste sång till följande ord: 

»Låt stadig trofasthet din kärleks följsven blifva 

Och du, var viss derpå, tfll slut din Önskan når; 

Hon, som du älskar, väl skafl sig omsider gifva 

Uti ditt våld, ty vet, på allt alt tiden rår 

Och låta skall till slut en lika låga brinna 

Uti det hjcrta ej du trodde dig att vinna.» 5 )! 

Under det denna säng utfördes, blef prinsen af en bän^- 
delse stående bakom en af flickorna, hvars slöja nedföll och, 
utan att ihogkomma det han för närvarande var osynlig, böjde 
sig prinsen ned, tog upp slöjan och gaf den åt sin egarinna. 
Hennes förfäran härvid kan man väl föreställa sig. Hon gaf 
till ett anskri, som satte alla de öfriga flickorna i förskräc- 
kelse. De frågade om orsaken till hennes rop, och då hon 
svarade, att slöjan, som fallit åf hfcnnes hufvud, kommit af 
sig sjelf tillbaka igen, likasom om en osynlig handhade räckt 
benne densamma, hegynte alla aty le, och flera ibland dem 
giogo in till prinsessan för att roa benne med denna berät- 
telse» Adolph följde efter och kom pi detta sätt, med till— 
bjelp af sin kappa, in i det rum, hvarest prinsessan satt pi 
en konglig stol , sjelf så strålande af skönhet, att Adolph, som 
du ändteligen fick se den han så länge efterlängtat, fann sig 
ajjdeles förvirrad af hennes åsyn. Detta hufvud, gnistraade 
af diamanter, bvilkas glans dock vida öfverträffades af hennes 
ögops; den fina, täcka munnen, de alabasterhvita händerna, 
den majestätiska hållningen, hela denna gudabild, som kunnat 
väcka kärlek hos sjelfva gudaroe — huru skulle icke den f 
huru skulle icke dessa hvar för sig så fullkomliga egenska- 
per, förenade till ett så oförlikneligt helt , sätta Adolphs hjerta 
i lågal 

I det nu Adolph, fördjupad i prinsessans åskådande, glömde 
allt annat, föll kappan honom af axlarna, utan att han märkte 
det, och han blef synlig ft>r alla närvarande. Prinsessa», 
som aldrig tillförene sett någon man, blef litet skrämd; men 
Adolph föll vördnadsfujli ned för hennes fötter och sade: »O * 
gudinna! jag har genomrest hela världen endast för att har 



Digitized by Google 



LYCKSAU0I1BTBK8 Ö» 



169 



få se den oförlikneliga skönhet, hvars åskådande, af alla an- 
setts för den 6törsta lycksalighet. Nu, då jag sett eder, ne<*- 
laller jag inför eder gudatbron och beder om nåd och tillgift, 
för det jag, obekant, vågat framtränga ända till eder, och öf- 
verleranar mig utan förbehåll åt edert välbehag.» 

Prinsessan, som trodde honom vara fogelnPhoenix, hvil~ 
ken hon ofta hört omtalas, svarade: »Käre Phoenix, det är 
mig en stor fägnad att få se eder, och jag beklagar endast, 
att ni skall vara den enda af edert^lag i verlden; ty så vackra 
foglar, som ni ar, skulle vara rätt artiga att hafva.» Adolph 
smålog åt dessa hennes ord, som ljödo ganska behagligt i hans 
öron; men ville dock ej, att den sköna prinsessan, för hvil- 
ken han redan fattat den häftigaste kärlek, skulle vara i okun- 
nighet om hvem han var. Han skyndade derföre att under- 
rätta henne derom, och ingen lärjunge har lättare fattat mä- 
starens ord, än hon Adolphs, så att det icke dröjde många 
ögonblick förr än hon älskade honom lika högt, som han 
henne. Allt hvad nöjen kärleken eger, allt hvad det mest 
upplysta förstånd har angenämt, allt hvad hjertat har kärleks- 
fullt och ömt, all den sällhet dygden ger, njöto nu de båda 
älBkande, så att aldrig någon dödlig kunnat föreställa sig, långt 
mindre erfara den lycksalighet, de kände; ty allt ökade men 
ingenting rubbade deras ro, och inga årskiften minskade deras 
ungdom, emedan de drucko ur ungdomskällan, som fanns på 
samma ö, och således aldrig föråldrades. 

En dag, då Adolph satt hos sin älskade, frågade han 
henne huru länge, han väl nu njutit af hennes ljufva sällskap. 
»Det skall jag säga eder,» svarade hon, »om ni först säger mig 
huru länge ni tycker eder hafva varit här.» — »Omkring en 
vecka,» sade han; »men af åtskilligt som jag drager mig till 
minnes, förmodar jag dock, att jag måste ha varit här i tre 
månader.» Härvid begynte hon småle och sade honom nu, 
att tre hundrade år förflutit sedap hans ankomst till ön. Ack, 
hade hon vetat hvad dessa ord skulle komma att kosta henne, 
så hade hon aldrig yttrat dem. »Tre hundrade år!» utropade 
prinsen. »I hvad tillstånd är vät nu verlden? Hvem regerar 
väl nu i mitt rike? Hvem skall känna igen mig» då jagkom- 



Digitized by Google 



tiO 



LYCKSALIGHETENS ö. 



mer dit tillbaka? Jag vet ju icke ens deras seder eller lagar, 
hvilka jag då måste styra.» — »Huru,» inföll prinsessan, »ni 
talar om att återvända till edert rike ! Är detta lönen för den 
oändliga kärlek jag egnat eder alltsedan första dagen af eder 
hitkomst ? Eller hvad är det som i sådan hast förändrat edert 
sinne?» — »Ack,» svarade Adolph, »den godhet och ömhet, 
ni visat mig, skola alltid vara oförgätliga i mitt hjerta och 
det vore en oförlåtlig otacksamhet om jag icke alltid skulle 
erkänna det; men om jag långt för detta afsomnat, hade jag, 
som jag hoppas, dock lemnat efter mig ett odödligt namn, 
i stället att jag nu lefver såsom en, hvilken genom inga brag- 
der eller berömliga gerningar gjort sig namnkunnig eller följt 
förfädrens lofvärda efterdömen. Sådan som min var ock den 
tappre R$nauds belägenhet, då han dröjde hos sin Armida; 
men den åtrå, han hade att genom manliga bedrifter förskaffa 
sig ett odödligt namn, ryckte honom derifrån.» — »Så skall 
samma åtrå äfven rycka dig ifrån mig, du omensklige,» ro- 
pade prinsessan med bittra tårar; »du vill lemna mig ensam 
med alla de qval din frånvaro skall hos mig väcka.» 

Vid dessa ord föll hon vanmägtig i hans armar, och han 
kände sig på det högsta upprörd så öfver sin egen som prin- 
sessans sinnesförfattning. Han älskade henne ännu mer än 
mycket, men var ändå illa till mods, att han låtit en så lång 
tid gå förbi utan att tillvägabringa något, som kunde lända 
honom till beröm. Väl bjöd han till att dölja sin misslynt- 
het, men den hade så öfverväldigat honom, att han knappast 
var igenkänlig. Han, som tillförene hade räknat hundrade år 
för en månad, räknade nu en dag för ett år, hvilket prinses- 
san ej kunde undgå att till sin stora sorg förnimma. Hon 
ville då ej längre hålla honom qvar, utan lät honom förstå, 
att, då hennes öde det så beslutat, kunde han resa när ho- 
nom godt syntes, ehuru hon fruktade, att någon olycka kunde 
hända honom. Hennes ord bedröfvade honom djupt, men 
åtrån efter ära och rykte behöll dock till slut hos honom öf- 
verhanden, och han tog under många tårar afsked af henne, 
försäkrande, att så snart han genom några manliga bragder 
-hade visat sig värdig hennes ynnest och uträttat något, som 



Digitized by Google 



LYCKSALIGHETENS Ö. 



iii 



kunde spörjas efter honom i kommande tider, skulle han 
komma tillbaka och då med ett ännu fullkomligare nöje visa 
henne vara hans hjertas enda herrskarinna och högsta sällhet. 

Med dessa och dylika yttranden sökte han väl att mildra 
hennes sorg och öfverskyla hvad som kallnat i hans kärlek; 
men prinsessan var för klok att kunna dåras, och så mycket 
hon än sökte beherrska sig, erfor hon dock en ängslan och 
en oro, som ej låter sig beskrifvas. 

Vid skiljsmessan gaf hon åt Adolph de dyrbaraste vapen 
och den raskaste häst, hvilken skulle föra honom hvart han 
ämnade sig och med seger ur hvarje strid, men från hvilken 
han ej finge stiga af förr än han återvändt till sitt land. 

Prinsen lofvade att troget följa hennes råd, och så skilj- 
des de från hvarandra under bittra tårar och de ömmaste om- 
famningar, hvarefter han satte sig upp på sin eldiga häst , men 
qvarglömde i brådskan sin kappa. Hästen sprang med sin 
herre öfver både vatten och land, och så kommo de mot af- 
tonen på en trång, stenig och på alla sidor med tistel om- 
gifven stig, der midt på vägen stod en kärra fullastad med 
gamla vingar gjorda på åtskilligt sätt, och under kärran låg 
en gammal gubbe tvärs öfver den smala stigen, så att Adolph 
ej kunde komma fram med sin häst. Den hjelplöse gamle, 
hvars skalliga hufvud utmärkte en hög ålder, hans klagande 
rop och fruktlösa sträfvanden att göra sig fri från kärran y 
bevekte prinsen att, emot prinsessans förbud, stiga af hästen 
och hjelpa honom. Men huru häpen vardt han icke, då han 
nu såg gubben ganska behändigt hjelpa sig sjelf och fatta tag 
i honom, innan han kunde värja sig. »Jag har nu länge nog 
i tre hundrade år väntat på dig,» ropade gubben med hotande 
röst. »Jag är Tiden och har utnött alla dessa vingarne för 
att leta efter dig. Så har jag då nu ändteligen funnit dig, så 
gömd du än varit , ty mig kan ingen dödlig undgå.» Vid dessa 
ord satte han sin hand för prinsens mun så hårdt, att han på 
ögonblicket qväfde honom. 

Straxt derefter for Zephyr förbi och såg med största be- 
dröfvelse sin väns olycka. Så snart den grymme gubben lem- 
nat honom, skyndade han att försöka, om han ej med sin Ijuf- 



Digitized by Google 



ii* 



LYCK8AU€I»ITRNS ö, 



liga anda kunde åter blåsa lif i hans kallnade lemmar; men 
förgäfves. Då tog han honom i famnen och förde honom till- 
baka till trädgården på Lycksalighetens O, der han nedlade 
honom på den gröna gräsmattan i en ljullig lund, höljde ho- 
nom med blommor, satte en krans på haq$ huf v ud och hängda 
hans vapen i ett träd der ofvan. Sedan högg han i enjaspis* 
sten följande minnesskrift öfver den afsomnade: 

»Vet, Tidens magt på allting rår. 
För honom allt här vika får, 
För honom skönheten" försvinner; 
Sitt sinne menskan ombytt finner, 
Ett ostördt lugn det når ej här, 
Ty lust och olust täfla der. 
En evig kärlek här ej Onnes, 
Fullkomlig sällhet här ej vinnes.» s ) 

I denna lund brukade prinsessan tillbringa en stor del af 
dagen, för att ostörd öfverlcmna sig åt sin sorg öfver Adolphs » 
frånvaro. Huru stor blef då icke hennes fägnad, när hon 
oförtänkt såg honom vara återkommen I Hon trodde, att han, 
trött af resan, lagt sig att hvila och ville först icke väcka 
honom; men hennes längtan att åter få tala med sin åter? 
komne vän blef till slut alltför stark, och hon slöt honom i 
sin famn för att få honom att vakna. Då fann hon till sin 
förskräckelse, att han var stel och kall och utan rörelse. 
»Adolph!» ropade hon, »du svarar mig icke! Ar du då död?» 
— Endast echo gaf till svar: »Död!» Då undföll prinsessan 
ett rop af den bittraste sorg och under tusen tårar klagade 
hon: »O du, den förste på jorden, som jag älskat! hvarföre 
har icke ödet heldre låtit mig vara ofödd , än att jag skulle 
heröfvas dig! Ett qval, som det jag nu känner, skall röra till 
medömkan de grymmaste vilddjur, ja sjelfva stenarne, berg, 
dalar och skogar! Ack, är då allting skapadt blott för att 
åter varda till intet? Nå väl, jag skall ock här i tiden aldrig 
mer ega något nöje, för att icke göra Afunden den fägnaden 
att åter beröfva mig detsamma.» 

Så klagade prinsessan , och i hennes klagan instämde alla 
foglarne och alla djuren på ön; alla blomstren föllo af och 



Digitized by Google 



LYCKSALIGHETENS ö. 



iiS 



vissnade, alla träden förtorkade, så att, 'i stället att ön förut 
varit all förnöjelses och lycksalighets ö, blef den alltsedan en 
skådeplats endast för ängslan och bedröfvelse. 

Prinsessan inneslöt sig i sitt rum, och ingen har seder- 
mera kunna säga sig hafva sett henne. Den lefvande ung- 
doms-källan blef af Afunden tillsluten och sedan aldrig mera 
öppnad, så att man väl här med skäl kunde säga: 

AU Tidens magt till slut dock öfver all ting rår 
Och ingen sällhet här beständig vara får. 



JLnmärl&ning ar. 

1) I originalet lyda dessa verser sålunda: 

»Quiconque de 1'Amour ignore les plaisirs 
N'a jamais éprouvé de douceur veritable. 

Lui seul peut remplir nos desirs 

Et rendre la vie agréable. 

Sans lui les plus grands biens 

N'ont qu'un charme impuissant 
Et tout est languissant.» 

1 den rimmade svenska sagan: 

»Thens hjerta, som kärlekens löje 

Ej ännu har upfylt och tändt, 
Then vet ej, hvad smickrande nöje 

The älskande själarna kändt. 
Jag fyller Er önskan med lust och behag, 

Med tusend vällust Er lefnad; 

Men utom mig bortflyr all trefnad, 
Och Solen skin matt å ljusaste dag.» 

2) I originalet: 

»Soycz tendre, soyez fldele, 
Perseverez jusqu'au bout, 
Amant, vous toucherez le coeur de votre belle, 
Le temps vient å bout de tout. 
Sv. Folkböcker. II. 



Digitized by Google 



i|4 



LYt.KSALIGHFTERS i>. 



Vous qut brulez d'une ardeur mutuelle 
Si du destin la rlgueur tTop cruelle 

Vous refuse d'heureux momens 
Vous devez esperer une saison plus bellc 

On obtint tout du temps.» 

I don rimmade sagan: 

5 älskare, som aren trogna, 

Om J beständigt härden ut, 
Skal lyckan Er med tiden mogna, 

Och plågan få et önskeslut. 
Fast ödet nu Er tyckes plåga, 
Som lika ren och kärl ig låga 

I Ijuft och ledt ger ömma bröst, 

Er Jofras dock af Tiden tröst » 

5] I originalet: 

»Le Temps est le maltre de tout, 

Il n'est rien, dont il ne vient k bout; 

La beauté passé avec les années; 

L'homme forme å la fois mitte nouveaux desirs, 

Et son esprit se trouble au milieu des plaisirs; 

S'il croit ses peines couronnées, 

S'il parait content quelque jour 

D'une conquéte qu'il a faite; 

II éprouve bien-töt par des facheux retours 

Qu*il ne trouve point d'eternelles amours. 

Ni de fidelité parfaite.» 

I den rimmade sagan: 

»Tiden är, som all ting fäller : 

Tiden öfver allting rår: 
Hjeltars styrka intet gäller, 

Skönhet bort med åren går. 
Mänskan gör sig tusen tankar 

Älskar thet hon ej kan få, 
Och när största glädjen vankar 

Trifs hon icke väl ändå.» 



Digitized by Google 



RfSBCSKEN. 



17. 

<? n b u 8 k e n. 



Den tyska folksagan »Von dem Manande! Bohm» i Buschings Volks- 
Sagen, Mährchen und Legenden. Leipzig 1812, s. 245— 258, samt 
»Von dem Machandelboom» i bröderne Grimms Kinder- und Haus- 
mä renen. Göttingen 1850. J, 275—286, i båda samlingarne uppteck- 
nad på folkdialekten efter mundtlig berättelse, utgör originalet till den 
svenska folkboken med ofvanstående titel. Sagan är gängse flerstädes i 
Tyskland och förekommer i åtskilliga varianter (Grimm, I. c. Berlin 
1822. III, 79—81). 

De svenska upplagor Utg, sett äro: »Enbusken. En mycket märk- 
värdig Historia om en Gosse, hwars Fader blef bedragen att uppäta ho- 
nom, hwarefter benen förwandlades till en Fogel. Jemte en Dryckes- 
Wisa för Gubbar. Sjunges som: Om ett godt råd du följa kan. Stock- 
holm , tryckt i Marquardska Tryckeriet 1824» , 16 sid. (hvaraf s. 1—15 
upptagas af sagan om Enbusken), 8:o; »Enbusken. En mycket märkvär- 
dig Fogel. Jemte en Historia om Röfvare-Brudgummen. Lund 

1854, i Lundbergska Boktryckeriet», 16 sid. (hvaraf s. 1—12 innehålla 

ifrågavarande saga), 8:o; »Enbusken. En mycket märkvärdig 

Fogel. H varefter följa Trenne mycket vackra och roliga Wisor, 1) Kom, 
sköna Maj, och blicka, etc. 2) Ljufva vestan med dinflägt etc 5) För- 
gät ej mig, — O Flicka! etc. Jönköping, 1856. Tryckt hos Nils Eric 
Lundström», 16 sid. (hvaraf sagan om Enbusken upptager s. 1—15), 8:o; 

»Enbusken. En mycket märkvärdig — Fogel. Hvaréfter följer 

Trenne mycket vackra och roliga .Wisor, 4) Ingen säHhet jorden »ger, 
etc. 2) Kom, sköna Maj, och blicka etc. 5) Ljufva västan med din flackt 
etc. Stockholm , Kongl. Ordens-Boktryckeriet , 1858» , 16 sid. (hvaraf s. 
1— IQ innefatta sagan om Enbusken), 8:o; samt »Tvenne mycket märkvär- 
diga Historier, Den Första: Om en Gosse , hvars Fader blef bedragen att 
uppäta honom, hvaréfter benen förvandlades till en Fogel. Den Andra: 
De Sex Svanorne, eller Den ädelmodiga Systern. Jönköping, hos N. E. 
Lundströms Enka, 1845», 16 sid. (hvaraf s. 1—10 innehålla sagan om 
Enbusken), 8:0. — Samma öfversättning förekommer äfven bland Folk- 



Digitized by Google 



116 



ENBUSKBN. 



Sagor för Gamla och Unga. Örebro 1848, II, 51—61: »Enbusken», 
och i en annan öfversättning finnes sagan införd i Barnvännen. Jul- 
gåfva åt gnälla Barn 1889. Geflel839, s. 21—32: »Sagan om Man- 
delträdet» 



För mycket länge sedan, visst öfver två tusende år, var det 
en landtman, som hade en vacker och god hustru. De äl- 
skade hvarandra ganska mycket, men fingo inga barn, fastän 
de högeligen önskade det, och hustrun natt och dag bad derom. 

På gården utanför deras hus vexte en stor enbuske. En 
gång om vintern stod hustrun bredvid den och skalade ett 
äple; då skar hon sig i fingret, så att blodet dröp i snön. 
»Ack,» sade hustrun suckande, stirrade ned på blodet och blef 
så underlig till mods, »om jag ändå hade ett barn, så rödt 
som blod och så hvitt som snö.» Och när hon sagt detta, 
blef hon så innerligt glad, och v det föreföll henne, som om 
hennes önskan komme att uppfyllas. Derpå gick hon tillbaka 
in i huset, och nu förled en .månad, då smällte snön bort, 
och två månader, då var det grönt 9 och tre månader, då sprucko 
blomstren ut, och fyra månader, då stodo både träd ochvex- 
ter i full fägring, då sjöngo foglarne, så det genljöd genom 
skogen, och blommorna föllo af träden. Nu var femte må- 
naden förbi, och hon stod åter bredvid enbusken. Den dof- 
tade så skönt, och hennes hjerta hoppade af glädje, så att 
hon ej kunde afhålla sig från att tacksamt knäfalla. Och när 
den sjette månaden var förbi, mognade frukten, och hon blef 
helt stilla och lugn. Den sjunde månaden gick hon till en- 
busken och åt af dess bär under tårar; derefter blef hon be- 
dröfvad och sjuk. Nu gick den åttonde månaden förbi ; då lät 
hon kalla sin man, gret och sade: »När jag dör, så begraf 
mig under énbusken.» Derefter kände hon sig tröstad och 
gladde sig; men då den nionde månaden var öfver, födde hon 
ett barn, så rödt som blod och så hvitt som snö, och då hon 
fick se det, dog hon af glädje. Hennes man sörjde mycket 
och begrof henne, som hon begärt, under enbusken. 



Digitized by Google 



ENBUSKEN. 



117 



Men då någon tid var förbi, började mannens sorg att 
minskas, och någon tid derefter upphörde han alldeles att 
sörja, och efter ännu en liten tid, tog han sig en ny hustru. 
Med denna sin sista hustru fick han en dotter; men det barn, 
hans första hustru födde, var en son. Hustrun älskade sin 
dotter högt, men så snart hon kastade ögonen på den lille 
gossen, blef hon ond och tänkte alltid på huru hon skulle 
kunna skaffa sin dotter fadrens hela förmögenhet. Denna tanke 
rotade sig så i hennes hjerta, att hon riktigt hatade gossen t 
knuffade honom från det ena hörnet af stugan till det andra, 
nöp och slog honom så, att det stackars barnet var i ständig 
ångest. 

En gång, då hustrun gått in i kökskammaren, kom den 
lilla flickan och begärde ett äple. Modren öppnade kistan, 
hvari äplena lågo, och gaf henne ett. »Mamma, får inte bror 
också ett?» frågade flickan. Det fortröt modren, men likväl 
sade hon: »Åh jo, när han kommer hem*» I detsamma fick 
hon se gossen komma, och då var det alldeles som om den 
Onde fått magt med henne. Hon tog hastigt äplet åter från 
flickan och sade: »Du skall ej ha förr än din bror också får.» 
Dermed kastade hon äplet i kistan och läste igen den. Men 
deu hade ett stort tungt lock med ett skarpt jernlås. Då gos- 
sen kom in genom dörren, sade hon helt vänligt: »Vill du ha 
ett äple, min son?» Men ilskan lyste i hennes ögon. — 
»Mamma, du ser så ond ut,» svarade gossen; »men gif mig 
ändå ett äple.» — »Kom hit och välj dig sjelf ett,» sade mo- 
dren och öppnade locket. Då bugade sig gossen ned i kistan, 
och i detsamma slog hon locket till, så att den lilles hufvud 
föll ned bland äplena. En rysning genomfor henne härvid» 
och hon tänkte: »Om ändå detta vore ogjordt!» Derpå gick 
hon in i ett annat rum, tog en hvit halsduk, satte gossens 
hufvud på halsen igen, och bandt halsduken deromkring, så 
att ingen kunde märka något, hvarefter hon satte honom på 
en stol vid dörren och stack äplet i hans hand. 

En stund derefter kom den lilla Malena in i köket till 
modren, som stod vid spiseln och hade en gryta med kokande 
vatten framför sig, hvari hon rörde oupphörligt. »Mamma, « 



Digitized by Google 



tts 



ENBUSKEN. 



sada Malena, »bror sitter vid dörren alldeles blek och liar ett 
äple i handen. Jag har bedt honom, att han skulle ge det åt 
mig, men han svarade intet, och då blef jag förskräckt.» — 
»Gå in igen,» sade modren, »och om han ej svarar dig, så 
gif honom en örfil.» Malena gick och sade: »Bror, gif mig 
äplet»; men han teg. Då gaf hon honom en örfil, och i det- 
samma föll hufvudet af. Häröfver blef hon fasligt förskräckt, 
började gråta och skrika, sprang till modren och sade: »Ack, 
mamma, jag har slagit hufvudet af min bror I» och gret och 
gret, och ville ej gifva sig tillfreds. »Malena,» sade modren, 
»hvad har du gjort? Men tig bara, att ingen själ märker det; 
det kan nu i alla fall icke mera hjelpas. Vi vilja i stället 
göra en rätt af honom.» Så tog modren den lilla gossen f 
hackade sönder honom, och lade honom i grytan, som stod 
på elden; men Malena stod bredvid och gret, och tårarne föl lo 
i grytan, så att intet salt behöfdes. 

Nu kom fadren hem, satte sig till bords och frågade hvar 
hans son var. »Ack,» sade hustrun, »han har gått till sin 
morfar och vill vara hos honom någon tid.» — »Hvad skall 
han göra der? Och han har inte tagit afsked af mig.» — »Åh, 
han ville så gerna dit och bad mig att få bli der i sex vec- 
kor. Han är ju alltid välkommen.» — »Men detta gör mig 
ledsen,» sade fadren; »det var ej rätt af honom, ty han hade 
först bort säga mig till.» Han började nu att äta och sade 
till Malena: »Hvarföre gråter du? Bror kommer väl igen. — 
Ack, min hustru,» fortfor han, vändande sig till henne, »hvad 
den maten smakar mig väl; gif mig mer!» Och ju mer han 
åt 9 desto mer ville han ha, och ropade oupphörligt på mer. 
»Du får ej något med,» sade han till sin hustru, »ty det fö- 
rekommer mig, som om den här rätten hörde mig ensam till.» 
Och allt efter som han åt, kastade han benen under bordet, 
tills han slutligen förtärt alltsammans. 

Men Malena gick efter sin bästa silkeshalsduk, plockade 
alla benen tillsammans och knöt in dem i halsduken, hvarefter 
hon gick ut på gården, lade dem i det gröna gräset under en- 
busken, och gret bittra tårar. Dock, så snart hon ditlagt be- 
nen, blef hon genast glad i sitt hjerta och gret sedan ej mera. 



Digitized by Google 



K* BUSKEN. 



I detsamma böjde sig qvistarne nedåt, så att de alldeles öf- 
vertäckte benen, en stark dimma omgaf busken och midtderi 
brann en eld, hvarutur flög en underskön fogel, h vilken sjöng 
så berrligt och flög högt i luften. Då fogeln var borta, stod 
enbusken återigen lika som förut, men halsduken med benen 
var borta. Malena blef glad i sitt hjerta, ty det föreföll henne 
som om hennes bror ännu lefde. 

Men fogeln flög bort till en guldsmeds hus, der han satte 
sig och började sjunga: 

»För mig 'min moder lade forsat; 
Jag dog, och min fader mig åt. 
Min syster Malena 
Tog alla bena, 

Knöt in dem i silkesduk^ till slut 
Hon lade dem under enbusken ut. 
Klivit , klivit ! Då blef jag en fogel så vacker» ! '} 

Guldsmeden satt i sin verkstad och arbetade på en guld- 
ked; då hörde han fogeln, som satt på taket och sjöng, och 
han tyckte det lät så vackert Han steg upp, sprang ut på 
gatan, men tappade sin ena toffel i en rännsten; förskinnet 
hade han på sig, i ena handen höll han guldkeden och i den 
andra en tång. Solen sken klart, och han ställde sig så, att 
han rätt noga kunde betrakta fogeln. »Min vackra fogel ^ 
sade han, »hvad du sjunger skönt; sjung om det der stycket 
en gång till.» — »Nej,» sade fogeln, »två gånger sjunger jag 
ej för intet; gif mig den der guldkeden, så skall jag sjunga 
en gång till.» — »Der,» sade guldsmeden, »har du keden, 
sjung nu en gång till.» Då flög fogeln ned, tog guldkeden i 
sin högra klo, satte sig å nyo på taket och sjöng: 

»För mig min moder lade försåt, 

Jag dog, och min fader mig åt,» o. s. v. 

Derefter flög han till en skomakare, satte sig på taket 
och sjöng samma sång. När skomakaren hörde den, sprang 
han ut i skjortärmarne, såg uppåt taket, och måste hålla han-* 
den för ögonen mot det starka solskenet. »Kära fogel,» sade 
han, »hvad du sjunger vackert!» och ropade på sin hustru, 
att hon skulle komma ut och se den sköna fogeln, som hade 



Digitized by Google 



180 



BNBOS&EN. 



röda ocb gröna fjädrar, och sken om halsen som rent 
guld, och hade ögon strålande som stjernor. Hustrun ro* 
pade ut sin dotter och sina andra barn, sina gesäller, gossar 
och pigor, och alla kommo ut att betrakta fogeln. »Kära fo- 
gel,» sade skomakaren, »sjung om det der stycket en gång 
till.» — »Nej,» svarade fogeln, »två gånger sjunger jag ej för 
intet; du måste gifva mig någonting derför.» — »Min hustru,» 
sade skomakaren, »gå in i verkstaden, på nedra hyllan står 
ett par nya röda skor, tag hit dem.» Hustrun gick och kom 
igen med skorna. »Der,» sade hennes man, »sjung nu en gång 
till.» Då kom fogeln, tog skorna i venstra klon, flög upp på 
taket och sjöng: 

»För mig min moder lade förråt, 
Jag dog,» o. s. v. 
Då han hade sjungit, flög han bort. Keden höll han i 
högra klon och skorna i den venstra, oeh flög så långt bort 
till en qvarn, som var i full gång. I qvarnen sutto 20 mjöl- 
nardrängar och höggo på en sten. Då satte sig fogeln i en 
lind, som stod utmed qvarnen och sjöng: 

»För mig min moder lade försåt» — 
Då höll en af mjölnardrängarne upp att hugga. 

»Jag dog, och min fader mig åt.» 
Då stannade tvenne och lyssnade. 

»Min syster Malena» — 
Då höllo fyra opp. 

»Tog alla bena» — 
Nu höggo bara åtta. 

»Knöt in dem i silkesduk. — Till slut» — 
Nu voro de endast sju som höggo. 

»Hon lade dem under enbusken ut» — 
Nu högg blott en. 

»Klivit, klivit! då blef jag en fogel så vacker!» 
Och nu stannade äfven den siste. »Fogel,» sade han, 
»hvad du sjunger väl. Låt mig också få höra dig. Sjung om 
det der stycket en gång tHl.» — »Nej,» sade fogeln, »två gån- 
ger sjunger jag ej för intet. Gif mig den der qvarnstenen, s§ 
skall jag sjunga för dig.» — »Ja,» svarade han , »om den bara 
hörde mig ensam till, så skulle du nog få den.» — »Sjunger 



Digitized by Google 



BNBGSEEN. 



121 



han en gång till,» sade de andra, »så skall han gerna fäste- 
nen.» Då flög fogeln ned, och alla mjöltiaredrängarne hjelp- 
tes åt att välta fram stenen, men fogeln stack halsen genom 
hålet, tog så stenen med sig upp i trädet och sjöng sin sång 
ännu en gång, och då han sjungit den till slut, lyftade han 
vingarne, höll keden i den högra klon, och skorna i den ven- 
6tra, och om halsen hade han qvarnstenen, och flög långt, 
långt bort tills han åter kom till sin faders hus. 

Der sutto fadren, modren och Malena till bords, och fa- 
dren sade: »Hvad jag i dag är lätt omhjertat, jag känner mig 
så väl till mods.» — »Nej,» sade modren, »jag känner mig så 
tung, som om det vore åska i luften.» Men Malena sade in- 
tet, utan gret blott. I detsamma kom fogeln flygande, och 
när han satt sig på taket, sade fadren åter: »Ack, hvad jag 
är nöjd i dag; det förekommer mig alldeles, som om jag 
skulle få återse någon gammal vän.» — »Nej,» sade hustrun, 
»jag är tvärtom så orolig, att tänderna skallra i munnen 
på mig, och det är, som hade jag eld i ådrorna.» Malena 
satt i ett hörn och gret, så att tallriken, som hon höll för 
ögonen, blef alldeles våt af tårar. Då satte sig fogeln på ta- 
ket öfver dörren och sjöng: 

»För mig min moder lade försåt» — 

Då höll modren för öronen, tillslöt ögonen och ville hvar- 
ken se eller höra; men det brusade för öronen på henne som 
den starkaste storm, och hennes ögon brände i hufvudet som 
eldkol. 

»Jag dog, och min fader mig åt» — 
»Ack, min hustru,» sade mannen, »hvad den fogeln sjun- 
ger herrligt! Solen skiner så klar, och luften doftar som de 
kostligaste vällukter.» 

»Min syster Malena» — 
Då gömde Malena hufvudet i sitt halskläde och gret. 
Men fadren sade: »Jag går ut, jag måste se den fogeln på 
närmare håll.» — »Ack nej,» ropade hans hustru, »gå ej ut; 
det förefaller mig som om hela huset skakade och stod i lju- 
san låga.» Mannen gick likväl ut och såg på fogeln. 
»Tog alla bena, 

»Knöt in dem i silkesduk. — Till slut 



Digitized by Google 



122 



KN BUSKEN. 



Hon lade dem under enbusken ut. 

Klivit, klivit! då blef Jag en fogel så vacker!» 

I detsamma lat fogeln guldkeden falla, och den föll just 
om halsen på fadern. Då gick fadren åter in och sade: »Hvil- 
ken rar fogeli Se sådan guldked han skänkt mig, och huru 
vacker är han inte!» Men hustrun blef så ängslig, att hon 
sprang längst bort i rummet och det med sådan hast, att mös- 
san föll af henne. 

Åter började fogeln att sjunga: 

»För mig min moder lade försåt» — 
»Ack,» ropade hon, »att jag låge tusende famnar under 
jorden hellre än att höra denna sång!» 

»Jag dog, och min fader mig åt» — 
Då bleknade styfmodern som ett lik. 

»Min syster Malena» — 
»Ack,» sade Malena, »jag vill gå ut och se, om inte fo- 
geln också ger mig något,» och så gick hon ut. 
»Tog alla bena, 
Knöt in dem i silkesduk» — 
1 detsamma kastade fogeln ned skorna. 

»Till slut 
Hon lade dem under enbusken ut. 
Klivit, klivit! då blef jag en fogel så vacker!» 

Malena blef nu så glad, tog på sig skorna och hoppade 
in. »Ack,» sade hon, »jag var så bedröfvad när jag gick ut, 
men nu är jag så lätt om hjertat. Det kan jag säga är en 
söt fogel, som gifvit mig ett par så vackra skor.» — »Nej,» 
sade modren, sprang upp, och håren reste sig på hennes huf- 
vud, »för mig är det, som om verlden skulle förgås. Jag vill 
också ut att hemta frisk luft.» Och så gick hon ut, men i 
detsamma hon kom utom dörren — brask — lät fogeln qvarn- 
stenen falla på hennes hufvud, så att hon blef alldeles sön- 
derkrossad. Fadren och Malena hörde det och sprungo ut. 
Då uppsteg en stark rök och en brinnande låga frän enbusken, 
och när den var Förbi, stod der den lilla gossen alldeles lef- 
vande, och tog sin far och sin syster i handen. Då fick fa- 
dren veta huru allt hade tillgjUt och vardt innerligen glad, 



Digitized by Google 



ainmXhrning. 



123 



att han återfått sin kära gosse, och sedan leide de alla lyck- 
ligt till döddagar. 



.Énmärkning. 

') Alt denna saga äfven varit Goethe bekant, synes ar hans Faust, 
der Margareta sjunger i fängelset: 

»Meine Mutter, die Hur, 

Die mich umgebracht hat, 

Mein Väter, der Schelm, 

Der mich gessen hat! 

Mein Schwesterlein klein 

Hub auf die Bein 

An einen kuhlen Ort; 

Da ward ich ein schöncs Waldvögelein , 

Fliege fort, fliege fort t» 



Digitized by Google 



124 DE SEX 3VAN0RNA ELLER DEN ADELMODIGA SYSTERN. 



18. 

SDe sejc 0manoma eller ©en ciöelmobiga 
©östern. 

Den svenska folkboken med denna titel är en öfversättning från sagan 
»Die sechs Schwäne» i bröderne Grimms samling (Kinder- und Haus- 
märchen. Göttingen 1837. I, 291—297), der den är införd efter en 
uppteckning från Hessen, hvari man dock utan svårighet igenkänner en 
sednare, af andra folksagor modifierad behandling af den gamla sagan 
om Svanriddaren, som förekommer i en mängd medeltids-dikter* 
Denna saga utgöres egenteligen af tvänne särskilda, som med tiden sam- 
mansmält till en enda, ehuru man äfven, så i äldre som nyare tider, 
finner dem behandlade såsom utgörande hvardera ett helt för sig. 

Den ena handlar . om en riddare, hvars hustru födde honom sex söner 
och en dotter, af hvilka de förra, förföljda af hans moder, förvandlades 
till svanor, men sluteligen, medelst sin systers bistånd, återfingo sin 
menskliga gestalt. I denna form förekommer sagan redan i den fran- 
syska bearbetningen af sagan om De sju vise Mästare, kallad Do- 
lopathos från 1200-talet (se Band I, s. 95), äfvensomien tysk hand- 
skrift från 15:de århundradet å Leipziger-Bibliotheket (Haupt und Hoff- 
mann , Altdeutsche Blätter. Leipzig 1836. I, 128—136), efter hvil- 
ken Bechstein meddelat denna saga i Deutsches Märchenbuch. 
Leipzig 1845, s. 206—211: »Die sieben Schwanen.» 

Den andra* beskrifver huru en obekant riddare anlände i en båt, dra- 
gen af en svan, Och erbjöd sig att kämpa för en ädel fru (eller jungfru,) 
som förföljdes af en mägtig frände (eller granne), men hvilken den okände 
svanriddaren besegrade och blef sedermera den ädla jungfruns (eller ädla 
fruns dotters gemål. I denna form finner man sagan i den tyska rid- 
daredikten Parcival af Wolfram von Eschenbach från början af 1200- 
talet (Parcival, Rittergedicht von Wolfram von Eschenbach. Aus 
dem Mittelhochdeutschen zum ersten Male Ubersetzt von 
San-Marte. Magdeburg 1836, s. 569—571), der skådeplatsen är för- 
lagd till Antwerpen och den obekante riddaren är Loherangrin, son af 
Parcival, en bland riddarne af Runda Bordet, samt Loherangrins gemål 
en hertiginna af Brabant; likaså i en annan gammal tysk dikt, kallad 



Digitized by Google 



INLEDNING. 



125 



Lohengrin (Lohengrin, cin altteulsches Gedicht, nach der 
Abschrift des Vaticanischen Manuscrlptes von Ferd. Gloekle. 
Herausgegeben von J. Görres, Heidelberg 1815. — Jfr Grimm, Deut- 
sche Sägen. Berlin 1818. II, 306— -310); i Helinandi krönika från 
början af 1200-talet, der händelsen berättas föregå i Nimwegen år 711, den 
okände riddaren heter Helias och hans brud Beatrix, dotter till hertig 
Derichaf Cleve (Görres, Lohengrin, s. LXXI. — Grimm, 1. c, s. 305); 
iSpeculum Historialeaf Vincentius Bellovacensis från medlet af 
1200-talet, der händelsen föregår i Ju värnen, en borg vid Rhen i Köll- 
ner-Iandet (Görres, 1. c); i Der Schwanenritter, en tysk dikt af 
Konrad von Wurzburg (död mellan 1280 och 1287), der händelsen till- 
drager sig i Nimwegen, och svanriddaren kämpar med hertigen afSach- 
sen, en broder till hertig Gottfried af Brabant, hvars enka hertigen vill 
fördrifva ur brödrens land, men dödas af svanriddaren, som erhåller her- 
tigens dotter till belöning (Grimm, Altdeutsche Wälder. Frankfurt 
1816. III, 82— 96, och Deutsche Sägen. II, 312—314. — Genthe, 
Deutsche Dichtungen des Mittelalters. Eisleben 1841. II, 
280—309); i den isländska och danska Kejsar Karls krönika , der 
händelsen föregår i Reinsborg och riddaren heter Gerard Swan, som för- 
mäles med kejsarens syster Elisa och erhåller hertigdömet Ardena i för- 
läning (Nyebup, Morskabslssning, s. 91. — (jrimm, Deutsche Sä- 
gen. II, 315); i Reumonts Rheinlands Sägen, Geschichteo und 
Legenden. Köln und Aachen 1844, s. 9—15, m. 11. 

Båda berättelserna finner man förenade i en gammal fransysk 
dikt: Ystoire du Ghevalier au Cygne, begynd af en viss Renax 
eller Renaus i början af 13:de århundradet och fulländad af Gandor db 
Docai (Roqdefort, Etat de la Poesie francaise, aux XII:e et 
XIII:e siécles. Paris 1811, s. 162. — Histoire de 1'Academie 
des Inscriptions. I, 314. — Histoire littéraire de la France. 
Paris 1824. XVI, 232. — Michaud, Bibliothéque des Croisades. 
I, 273. — Sybbl, Geschichte des ersten Kreuzzugs, s. 155), hvar- 
efter af Pierre Desrav utarbetades prosa-romanen Les faictz et gestes 
du preux Godeffroy de Boulion. Paris, utan tryck-år, 4:o; 
Paris 1511, fok, och 1525 , 4:o, samt Lyon 1580, 8» (Brunet, Ma- 
nuel du Libraire. Paris 1820. II, 104, 105. — D'Orville Mé- 
langes tirés d'une grande Bibliothéque. Paris 1780. F, 4—62), 
öfversatt på engelska af Caxton (Westminster 1480, fol.), på hol- 
ländska (Harlem 1480 och Amsterdam, utan tryckår, 4:o), och på ty- 
ska (Augsburg 1482 och 1502, 4:o). Den gamla fransyska dikten af Renax 
och Gandor de Douai har äfven blifvit öfverflyttad på engelska un- 
der titel Chevelere Assigne or de Cigne (Chevelere Assigne a 
poem printed from a ms. of the Cotton Collect. by Utterson 
London 1820, 4:o), äfvensom sagan blifvit Holländsk folkbok (Histo- 



Digttized by Google 



186 DB Srx 8V ANORNA I I I FR DB* ÄDELMODIGA 8YSTKRN. 

rie van den riddcr van avonturen Hellag, welken genaemd 
word den rid der me t de Zwaene. Gent, utan tryckår, i 2:o, fe Van den 
Bergh, De Nederlandsche Yolksromans. Amsterdam 1837, a. 23), 
samt blifTit öfverflyttad på isländska (Godfreys saga, se Grässk, 
Literirgeschichte. II, 3, s. 222). I denna förening af båda sa- 
gorna heter fadren till de sju barnen, sex söner och en dotter, Oriant; 
modren Bietris; Oriants mor, som förföljer dem, Matabrune; den äldste 
af barnen Helias, h vilken af sin yngste till svan förvandlade broder, som 
ej kunnat återfå sin menniskoskapnad , föres till Nimwegen, der kejsar 
Otto håller sitt hof. En grefve af Franquebourg anklagar enke-hertigin- 
nan af Bouillon, att hennes dotter Clarice är oäkta och landet följakteli- 
gcn hemfallet till honom. Helias kämpar för hertiginnan, segrar oeh får 
Clarice till belöning. Deras dotter Ydain, förmäld med grefve Eustache 
af Boulogne, är mor till Gottfried af Bouillon (Göaaxa, 1. c, s. LXXJII 
—LXXV. — Gris*, Deutsche Sägen. II, 221—304). 

På danska förekommer biand Winthbrs Danske Folkeeven- 
tyr. Kjöbenh. 1823. I. 7—11, en saga, kallad »De elleve Svaner», som 
nära överensstämmer med den tyska folksagan i bröderne Grimms samling. 

Af den svenska folkboken har Utg. sett följande upplagor: »De 
Sex Swanorne, eller Den ädelmodiga Systern. Stockholm, tryckt i Mar- 
quardska Tryckeriet, 1824», 8 a. 8:o: »Twenne aldeles nya samt myckel 
märkvärdiga Historier, Den Första: De Sex Swanorne, eller Den ädelmo- 
diga Systern. Den Andra: Om twenne ryktbara Swenska Stortjufwars Lef- 
nad och ymkeliga Död. (Hvars Figurer synas å 8 sidan). Till Slut: Flicko- 
Lirwet. Jönköping, 1836. Tryckte i N. E. Lundströms Boktryckeri», 16 
sid. (hvaraf s. 2—7 innefatta sagan om DesexSvanorna), 8:o; D:o, Stock- 
holm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 1841», 16 sid. (hvaraf s. 2—8 upp- 
taga ifrågavarande saga), 8:o; samt »Twenne mycket märkwärdiga Hi- 
storier, Den Första: Om en Gosse, hwars Fader blef bedragen att upp- 
äta honom, hwarefter benen förwandlades till en Fogel. Den Andra: De 
Sex Swanorne, eller Den ädelmodiga Systern. Jönköping, hosN. E. Lund- 
ströms Enka, 1843», 16 sid. (hvaraf denna saga upptager s. 11—16), 8:0. 
Samma öfversättning förekommer för öfrigt äfven i A. I. Arwidssons 
Läse- och Lärobok för Ungdom. Stockholm 1230. I, 72—76, samt 
i Folk-Sagor för Gamla och Unga. Örebro 1843. II, 62—68. 



Digitized by Google 



DR 0BX 8 VANOR NA ELLER DUN ÄDELMODIGA SYSTEBN. 127 

Ed konung jagade en gång i en stor skog och förföljde ett 
djur med sidan ifver,*att ingen af hans sällskap kunde åtfölja 
honom. Sluteligen förvillade han sig och hittade ej tillhaka. 
Då fick han se en gammal gumma komma, lutande och run- 
kande på hufvudet, och det var en hexa. Konungen had 
henne visa honom vägen genom skogen. »Gerna, min herre 
och konung,» svarade hon, »om ni vill gifta er med min dot- 
ter och göra henne till drottning, men eljest icke; då måste 
ni blifva bär och dö af hunger, ty utan min hjelp kan ni al- 
drig komma ur denna skog.» Konungen, som ej hade lust 
att dö så snart, svarade i ångesten ja, och derpå förde honom 
hexan till sin dotter. Hon var mycket vacker, men konun- 
gen kunde ändock ej hålla af henne, och ryste hvar gång han 
såg på henne. Hexan förde dem båda på vägen till konun- 
gens slott, och när de hunnit dit, måste konungen hålla sitt 
löfte och gifta sig med hexans dotter. 

Konungen hade en gång förut varit gift, och hans första 
gemål hade födt honom sex söner och en dotter, hvilka han 
älskade ganska högt. Som han fruktade, att styfriiodern skulle 
göra dem förtret, så förde han dem till ett enstaka slott, som 
stod midt i en skog. Vägen dit var så svår att hitta, att ko- 
nungen ej en gång sjelf kunnat det, om han icke af en klok 
gamma hade fått ett trådnystan, som, när han kastade det 
framför sig, uppvecklade sig af sig sjelft och visade . honom 
hvart han skulle gå. 

Konungen gick så ofta till sina älskade barn, att det till 
slut väckte drottningens uppmärksamhet, och hon blef nyfiken 
att få veta hvad som var orsaken till hans många ensamma 
vandringar i skogen. Hon letade snart ut af hans tjenare hela 
hemligheten, och det första, hon nu gjorde, var att genom 
list åtkomma nystanet, hvarefter hon sydde några små skjor- 
tor, med hvilka hon begaf sig till skogen. Nystanet visade 
henne vägen, och då de små prinsarne sågo någon komma, 
trodde de, att det var deras fader, hvarföre de sprungo fram, 
fulla af glädje. Då kastade hon en skjorta öfver hvar och en 
af dem , och i samma stund förvandlades de allesamman till 



Digitized by Google 



128 DB SEX 8VAN0KNA ELLER DEN ÄDELMODIGA SYSTERN. 

svanor och flögo bort i luften. Nu trodde hon sig hafva röjt 
alla styfbarnen ur vägen , emedan den lilla prinsessan ej hade 
kommit fram och hon dessutom ej visste af henne. Hon gick 
således helt nöjd tillbaka till slottet. 

Dagen derpå kom körningen, men fann ingen mer än sin 
lilla dotter, som berättade honom, att hon från sitt fönster 
sett, huru hennes bröder flugit bort som svanor, och visade 
honom fjädrarne, hvilka de tappat på marken och hon plockat 
tillsamman. -Konungen blef högeligen bedröfvad; dock trodde 
han ej, att det varit drottningen, som utfört denna onda ger- 
ning, och då han fruktade att äfven förlora sin dotter, om 
han lät henne blifva qvar, så ville han taga henne med sig 
hem. Men hon var rädd för styfmodern och bad, att hon åt- 
minstone måtte få dröja natten öfver, hvilket konungen tillät. 

När det blef mörkt, flydde hon och gick rätt fram in i 
skogen. Så vandrade hon hela natten och hela den följande 
dagen, utan att hvila, till dess hon slutligen för trötthet ej 
kunde komma längre. Då blef hon varse ett litet hus, der 
hon gick in och fann ett rum med sex små sängar; men hon 
tordes ej lägga sig i någondera, utan lade sig på golfvet un- 
der en deribland och tänkte på detta sätt tillbringa natten. 

Kort före solens nedgång fick hon höra ett susande i luf- 
ten och såg i detsamma sex svanor flyga in genom fönstret. 
De satte sig på golfvet och blåste på hvarandra, så att 
fjädrarne föllo af; derpå kröpo de ur svanhuden, som ur en 
skjorta, och flickan igenkände sina sex bröder och sprang nu 
fram med stor glädje. Då bröderne fingo se sin lilla syster, blefvo 
de mycket glade, men den glädjen räckte icke länge, ty de 
visste väl, att hon ej kunde få stanna hos dem. »Här kan 
du ej bli qvar,» sade de till henne, »ty det är ett röfvarher- 
berge; när röfrarne komma hem, så mörda de dig.» Hon 
blef mycket förskräckt häröfver, men frågade, om de ej kunde 
skydda henne. »Nej,» svarade de, »ty blott en fjerdedels 
timma hvarje afton kunna vi aflägga vår svanhud och återfå 
vår menniskoskapnad ; sedan blifva vi åter förvandlade.» — 
»Kan då jag icke befria er?» frågade flickan. — »Ack nej,» 
svarade de, »det kan du ej, ty det är för mycket svårt. I 



Digitized by Google 



DE SEX SVAN0RMA ELLER LE* ÄDELMODIGA SYSTERN. 129 

sex år måste du hvarken tala eller svara eller skratta, och 
under den tiden sy oss sex skjortor af stjernblommor. Om 
du under hela denna tid talade ett enda ord, så vore hela 
arbetet förgäfves.» Då bröderne sagt detta, var qvarten förbi 
och de blefvo åter förvandlade till svanor. 

Men systern lofvade i sitt hjerta, att hon skulle befria 
sina bröder, om det ock kostade hennes lif. Derpå tog hon 
afsked af dem, gick ut i skogen och lade sig der. Följande 
morgonen samlade hon en stor mängd stjernblommor, satte sig, 
i ett stort, högt träd och började sy. Der fanns ingen, som 
hon kunde tala med, och att skratta hade hon ingen lust, 
utan fortfor oafbrutet med sitt arbete, utom den korta tid 
hon behöfde för att med bär och vatten släcka sin hunger 
och törst. 

Sedan hon tillbragt en lång tid på detta sätt, hände sig 
en gång, att konungen i det landet jagade i skogen, och hans 
jägare kommo till trädet, der den unga flickan satt och sydde. 
De ropade: »Hvem är du? Kom ned till oss.» Men hon sva- 
rade intet, utan runkade blott på hufvudet. Då de å nyo ro- 
pade henne, tänkte hon med skänker ställa dem tillfreds och 
nedkastade derföre sin guldked till dem; men de fortforo än- 
dock att ropa. Då kastade hon till dem äfven sitt bälte, och 
då detta ej heller hjelpte, gaf hon dem sina strumpeband och 
så efter hand allt hvad hon kunde umbära, att hon till slut 
blott hade de nödvändigaste kläderna qvar. Men jägarne läto 
ej nöja sig härmed, utan stego upp i trädet, lyfte ned flickan 
och förde henne till konungen. Äfven han frågade henne hvem 
hon var och huru hon kommit dit, tilltalande henne på alla 
språk han kunde, men hon svarade intet, utan förblef stum 
som en fisk. Men som hon var så skön att konungen tyckte 
sig aldrig hafva sett någon fagrare mö, så vann hon strax 
hans hjerta. Han svepte henne in i sin kappa, satte henne 
framför sig på hästen och förde henne med sig till sitt slott. 
Der lät han förfärdiga präktiga kläder åt henne, så att hon 
strålade som ljusa dagen, men ingen kunde få ett ord af hen- 
nes mun. Likafullt satte han henne bredvid sig vid bordet 
och blef så intagen af hennes blygsamma väsende, att han 

Sv. Folkböcker. II. 9 



Digitized by Google 



150 OTt SEX 8f ANORNA ELLER DEN ÄDELMODIGA SYSTERN. 

sade: »Hon skall blifva min gemål , och ingen annan», ecti kort 
derefter förmälde han sig med henne. 

Men konungen hade en elak moder, som var missnöjd 
med detta äktenskap, talade illa om drottningen och sade: 
»Hvem vet hvarifrån den der stumma flickan kommit? Hon 
är sånnerligen ej värd en konung.» Ett år derefter, då drott- 
ningen födde sitt första barn, tog den gamla bort det och öf- 
versmorde drottningens mun med blod. Derpå gick hon till 
konungen och anklagade henne, att hon uppätit sitt eget fo- 
ster. Men konungen älskade henne för. högt att tro sådant 
och tillät ej att något ondt vederfors henne. Hon satt bestän- 
digt och sydde på skjortorna, och brydde sig ej om något 
annat. 

Då drottningen födde sitt andra barn, en vacker gosse, 
föröfvade svärmodern samma bedrägeri; men konungen lät 
ändock ej öfvertala sig att sätta tro till hennes ord, utan 
sade blott: »Hon är stum och kan ej försvara sig, eljest 
skulle nog hennes oskuld komma i dagen.» Men då den 
gamla för tredje gången bortstal barnet och anklagade drott- 
ningen , som ej sade ett ord till sitt försvar, kunde konungen 
ej längre hindra lagens gång, utan hon blef dömd att brännas 
lefvande. 

Dagen, då denna dom skulle fullbordas, var just den 
sista af de sex åren, under hvilka hon ej fick tala eller 
skratta, så vida hon ville befria sina kära bröder från troll- 
domens verkan. De sex skjortorna voro färdiga, blott på 
den sista fattades venstra ärmen. När hon utfördes till bå- 
let tog hon skjortorna med sig, och just som bålet skulle 
antändas, hördes ett susande i luften och sex svanor kommo 
flygande. Då gladdes hennes hjerta, och hon tänkte: »Ack, 
nu måste väl den hårda tiden vara förbi.» I detsamma ned- 
sänkte sig svanorna utmed henne, så att hon kunde kasta 
skjortorna öfver dem, och i ögonblicket stodo hennes bröder 
i sin rätta skepnad framför henne; blott på den sjette fatta- 
des v nstra armen, och i dess ställe hade han en svanvinge. 
De omfamnade och kysste hvarandra och begåfvo sig deref- 
ter till konungen, som blef högst bestört, när drottningen 



Digitized by Google 



DB SEX SVANORK A ELLER DEN ÄDELMODIGA SYSTERN* l3å 

tilltalade honom, bedyrade sin oskuld och berättade hvem 
hon var, hvarföre hon måst tiga, huru svärmodern beljugit 
henne och att hon höll sönerne gömde. Då framfördes dessa 
till konungens stora glädje, men den gamla måste sjelf un- 
dergå det straff, som hon beredt åt sin oskyldiga sonhustru. 
Sedermera lefde konungen och drottningen med sina barn och 
bröder i beständig frid och välgång. 



Digitized by Google 



132 



GKÄKAPPAN. 



19. 

(Gråkappan. 



Denna saga är af inhemskt ursprung. Schböter och efter honom brö- 
derne Grimm (Kinder- und Haus-Märchen. Berlin 1822. III, 407, 
408) meddela densamma i sitt enkla, ursprungliga skick efter en munt- 
lig berättelse från Östergöthland , i hvilken form den äfven förekommer 
på danska i Molbkchs Udvalgte Eventyr og FortsIIinger. 
Kiöbenhavn 1843, s. 54— »6: »Graakappen.» 

Beslägtade tyska folksagor finner man i bröderne Grimms samling 
(Kinder- und Hausmärchen. Göttingen 1837. I, 11—17, och Ber- 
lin 1822. III, 7—9: »Marienkind» , samt II, 7—14: »Das singende sprin- 
gende Löweneckerchen») äfvensom slutet af denna saga nära liknar det i 
sagan om »De sex Svanorna». En walaclilsk saga, meddelad på ty- 
ska i Schotts Walachische Maehrchen, s.90— 96: »Die eingemauerte 
Mutter» har äfven en ögonskenlig frändskap med den svenska, så väl 
som med den nämda tyska. 

En liknande fransysk saga: »La Belle et la Béte» af M:me de 
Villenkuvb (död 1755) finnes införd i Cabinet des Fées. XXVI, 
33—238, samt en annan förkortad uppteckning deraf i Mad. Le Prince 
de Bbaumonts Magasin des En fans. Stockholm 1786. I, 63—94, 
hvilken åter påminner om Apdleji bekanta Araor och Psyche (öfver- 
satt på svenska: »Then Underskiöna Psyche utaf Apuleio Madurense Ut- 
dragen ock Förswänskad, igenom M: N: (Martin Nyman) Sampt efter 
mångens åstundan med flit å nyo uplagd. Stockholm 1690», 8:o, efter 
en äldre upplaga af Upsalal666, samt »Kärleks-Guden Cupidos Och Den 
Undersköna och Priswärda Prinsessan Psyches Historia. Öfwersättning. 
Stockholm 1778», 8:o, en nyare upplaga af samma öfversättning , h var- 
emot en sednare version från originalspråket förekommer i tidningen 
Mnemosyne, Åbo 1820, s. 225—227, 229—232 , 374—376 , 381—384, 
405—408). 

Folkboken företer flere tillägg och utsmyckningar, lånade, som 
det tyckes, från den nämda fransyska sagan. Den sirliga stilen deri 
röjer en påtaglig härmning af den i äldre folkböcker från medlet af 



Digitized by Google 



GRÅKAPPAN 



133 



4700-talet , ehuru flere tecken utvisa, att denna är af långt sednare till- 
komst. De upplagor Utg. sett äro: »Grå Kappan, eller en bedröflig och 
mycket angenäm Historia om den däjelige Prinsen Rosimandro, hvilken 
af en elak TroIIqwinna blifvit på det ömkeligaste förwandlad ; dock slu- 
teligen genom ljuflig älskog igen till sin rätta gestalt återställd. Nykö- 
ping, tryckt hos P. E. Winge, 1818», 24 sid., 8:o; »Stockholm, tryckt 
i Elméns och Granbergs Tryckeri 1825», 24 sid., 8:o; »Linköping, 1825; 
Tryckt i Petreska Boktryckeriet», 16 sid., 8:o; »Grå Kappan, eller En 

mycket angenäm Historia återställd. Carlshamn 1833, Tryckt hos 

Joh. Magn. Stenbeck», 15 sid., 8:o; »Lund, tryckt hos Lundberg och 
Lönnegren, 1833», 16 sid., 8:o; »Trenne både underbara och nöjsamma 
Historier, 1) Grå Kappan, eller den sköna Prinsen Rosimandro, hwilken 
blef af en elak TroIIqwinna på det ömkeligaste förwandlad , dock omsider 
genom en underbar händelse till sin förra gestalt återställd. 2) Riddaren 
Blåskägg , 3) Ben trogne Hunden. Jönköping , 1833 , Tryckt hos N. E. 
Lundström», 16 sid. (hvaraf de 10 första innehålla ifrågavarande saga), 
8:o^ »En högst ömklig Historia, om Prinsessan Jucunda och Prins Rosi- 
mandro, hwilken sednare af en elak TroIIqwinna blef på det ömkeligaste 
förwandlad; dock sluteligen genom ljuflig älskog igen till sin rätta gestalt 
återställd. Jönköping, 1832, Tryckt hos Direct. J. P. Lundström», 15 
sid., 8:0; »Jönköping, 1845, Tryckt hos J. P. Lundström», 15 sid., 8:0. 

Samma bearbetning förekommer för öfrigt äfven bland Folk-Sagor 
för Gamla och Unga. Örebro 1842. I, 251—269: »Prinsessan Ju- 
cunda och Prins Rosimandro.» 



I fordna dagar var det en gång en mägtig konung, af Gu4 
mycket välsignad med klokhet och visdom, och dessutom med 
stora rikedomar af guld, silfver och ädla stenar. Detta allt 
skattade han dock ganska ringa emot den nåden, Gud gifvit 
honom, att ega en förträfflig gemål, hvars väna utseende och 
ödmjukhet i hjertat öfvergick alla andra drottningars på den ti- 
den. Hon hade ät sin herre och gemål födt tre prinsessor, 
ljufliga för hvar man att skåda, såsom de skönaste rosenknop- 
par. Den äldsta prinsessan var nu i sitt sextonde år och den 
yngsta i sitt fjortonde, då den milda glansen af deras skönhe" 
började så utveckla sig, att ingen kunde se dem utan klappande 



Digitized by Google 



GHAKAPPAN. 



hjerta. Aldramest var den yngsta, Jucunda, sin fader, konun- 
gen, kär. Om morgonen var hon hos honom bittidast af alla, 
om aftonen sednast. Men eftersom konungen älskade henne 
mer än sina andra döttrar, blef honom en svår pröfning af Gud 
tillsänd. 

En dag for han ut att jaga med en väldig skara af ryttare, 
jägare och hundar. Sedan han kommit i den stora, vilda sko- 
gen, som låg några mil från hans residensstad, åkte # Jian till 
sitt jagtslott, som var bygdt på en svart berghäll bland v åldriga 
furar. Här lemnade han sin vagn, satte sig till .häst och ja- 
gade, åtföljd af sitt hoffolk, hela dagen. Nu vardt det brådtom 
för hjortar, hindar, vildsvin och björnar, hvaraf konungen fällde 
en stor mängd. När det led mot solnedgången, lät han blåsa i 
hornen, så att alla åter samlades i jag&lottet, der de undfäg- 
nades så rikligen, att de till slut föga visste hvad de gjonfe, 
då hvar och en grep till sin häst och red hem till staden > utan 
att bida på deras herre, såsom rätt hade varit. 

Nar sluteligen konungen satte sig i sin vagn att äfven fika 
hem, var det kolmörka natten, och han hade ingen med sig 
mer än sin kusk. Denne körde en stund raka vägen fram, 
såsom han tyckte; men blef dock till slut varse, att vägen var 
borta. Han vågade likväl ej säga till konungen, att han kört 
vilse, utan fortfor att styra mellan träden så godt han kunde; 
men på en gång tvärstadnade hästarne och ville ej gå längre, 
så mycket han än slog dem. Undrande hvad som vållade detta, 
såg han nogare efter och blef nu med förskräckelse varse , huru 
en stor grå kappa stod der midt framför hästarne. Kusken 
vek då af åt sidan, men hade icke kört många steg förr än 
Gråkappan åter stod der och hästarne stannade. Otålig frågade 
konungen, om vinet gjort både kusken och hästarne galna, men 
körsvennen pekade skälfyande och bäfvande på Gråkappan. 
På blef konungen förbittrad, fattade sin lans och ropade hotande 
åt trollet att gifva rum och vända tillbaka dit, hvarifrån det 
kommet var. Men Gråkappan stod orörlig och gaf ej ett ord 
till svar. Förgäfves gjorde nu kusken alla möjliga svängningar 
med vagnen; huru han än vände, stod Gråkappan alltid i vä- 
gen. Då blef konungen ängslig till mods och fann det rådHgast 



Digitized by Google 



gbJkappan. 



135 



att i en höfligare ton uoderhandla med den besynnerliga natt- 
vandraren, b vilken han bjöd ända till tredjedelen af sitt rike, 
om han icke vidare ville förhindra hans hemfärd. 

Gråkappan, som allt hittills tegat, svarade nu med en så 
underlig röst, att både konungen och hans körsven, ja sjelfva 
hästarne darrade dervid: »Ditt rike, herre konung, sköter jag 
ej om, och ditt guld vill jag icke heller hafva; men du måste 
svärja qjig en dyf ed, att det första lef vande, som möter dig, 
när 'du /nu kommer hem, det skall du skicka ut till mig här i 
skogenT» 

Konungen tänkte: »Det första jag möter der hemma är 
säkert Gratiana» — så hette hans älsklingshund, som alltid, då 
han varit borta, brukade springa emot honom och fägna honom 
— »och ehuru det kan vara synd om det trogna djuret, blifver 
det väl ingen annan råd än att uppoffra det, för att slippa här- 
ifrån.» Han aflade derföre den fordrade eden, hvarefter trollet 
strax försvann, och konungen fick utan något vidare hinder 
fortsätta sin resa. 

Emedlertid hade Jucunda sutit hela natten och väntat pl 
sin faders återkomst, och då det nu led mot gryningen och han 
ännu ej syntes, kunde hon för oro ej längre stadna inne, utan 
skyndade ut genom staden, och just som hon hunnit genom 
stadsporten, mötte hon fadcens vagn. Hon befallte kusken att 
stadna, hoppade glad in i vagnen till konungen och föll honom 
om halsen med många glädjetårar och ännu flera kyssar. 

Men konungen, som förr alltid visat så mycken glädje vid 
hennes möte, blef nu på det djupaste bedröfvad. »OmipGud,» 
utropade han, »skall det väl nu gå mig, som domarep Jeftha? 
Ack, mitt fromma, älskeliga harn, huru glad sprang du icke i 
mina armar och visste icke att du med detsamma sprang ne- 
der i afgrunden! O Gud, förbarma dig öfver oss bådal» Jq- 
cunda aftorkade hans tårar med sina ljusa lockar, och var lika 
förundrad, som bedröfvad öfver hans sorg; ty han ville ej säga 
henne orsaken dertill, och hade äfven förbjudit kusken att för 
någon yppa hvad som händt. 

När de så kommit till slottet , beslöt konungen likväl för- 
söka, om ej trollet skulle vilja åtnöja sig med någon af hsps 



Digitized by Google 



GRÅKAPPAN. 



äldre döttrar, så att han måtte få behålla sin älskling. Han 
skickade der före sin äldsta dotter först till skogen, der hon" 
också mötte Gråkappan, som denna gång var helt vänlig och 
gaf henne ett hårband af perlor och granater, men tillsade 
henne att vända om till sin fader och bedja honom bättre min- 
nas sitt löfte. Konungen fann nu, att Gråkappan icke var så 
lätt att narra, men ville dock göra ett försök äfven med sin 
andra dotter. Detta aflopp likväl på samma sätt. Prinses- 
san blef artigt emottagen och erhöll i föräring ett halsband af 
guld och rubiner, men återsändes med samma helsning, som 
hennes äldre syster. Då blef konungen djupare bedröfvad än 
någonsin; men sin ed kunde han ej bryta, och han yppade nu 
för Jucunda hvad som händt honom den der natten och hvartill 
han måst förbinda sig. Hon visade ingen förskräckelse häröf- 
ver, utan tröstade sin far och förklarade sig gerna vilja våga 
sitt lif för honom. 

Hon gick alltså till skogen, glad och nöjd till sinnes, som 
om Gud bott i hennes hjerta. Sedan hon vandrat en stund och 
begynte tröttna, lade hon sig ned för att hvila, och det var li- 
kasom alla vackra englar skulle ha blåst omkring henne ångor 
af liljor och rosor, så att hon slutligen signade ned med kinden 
mot en tufva och slumrade stilla, och en Ijuflig dröm kom öf- 
ver henne. Hon tyckte sig vara i ett ståtligt rum, der taket 
var af silfver, väggarne af guld, och golfvet, som hon gick på, 
en spegel. Hon undrade derföre ej litet, att när hon blickade 
nedåt, såg hon i denna spegel icke sig sjelf, utan likasom ett 
annat ännu grannare rum, der en ung prins gick fram och 
åter med sorgsen blick, men så fager och älsklig till hela sin 
gestalt, att prinsessan blef helt varm om hjertat. Och alltsom 
detta begynte klappa häftigare, blef hon ock oroligare i söm- 
nen, så att hon till slut stötte pannan mot en sten och vak- 
nade — och straxt var den sköna synen försvunnen och den 
vackra ynglingen borta. Men i skogen hördes ett så gräsligt 
tjut, att hon förskräckt spratt upp, och se då stod der Grå- 
kappan vid hennes sida och tycktes med många bugningar vilja 
ge tillkänna sin fägnad öfver hennes åsyn. Han bad henne 
icke vara rädd, utan trygg följa honom utåt heden, och hon, 



Digitized by Google 



G fil KAPPAN. 



137 



som ännu hade hufvudet fullt af den sköna drömmen, följde 
honom, utan att rätt veta hvad hon gjorde. 

Sedan de så vandrat en stund, kommo de till en djup dal, 
der ett högt, präktigt slott var beläget. Vid denna syn kom 
prinsessan till full besinning, och då hon nu såg Gråkappan vid 
sin sida, kunde hon ej återhålla ett anskri. Hennes följesla- 
gare tog likväl detta icke illa, utan bugade sig med mycken 
vördnad och bad henne vara utan fruktan. Så gingo de nu 
tillsammans in i slottet. Gråkappan följde prinsessan genom 
alla rummen, af hvilka det ena var praktfullare än det andra, 
och ju flera hon såg, desto mera ökades hennes förvåning. 
Hennes följeslagare visade henne all aktning och tilltalade henne 
så vänligt, han med sin hesa och underliga röst förmådde. 
Han sade sig frukta, det tiden kunde blifva henne för lång, då 
i hela slottet icke fanns någon varelse af det slag, som kallas 
menniska, till hennes sällskap; men hoppades likväl, att slottet 
skulle innehålla tillräckligt många föremål att skingra hennes 
ledsnad. Önskade hon fördrifva tiden med läsning, så var der 
ett helt stort rum, hvarest bakom präktiga sidenförhängen på 
hyllor af doftande ceder lågo otaliga böcker, fulla af de under- 
baraste historier. Ville hon måla, så fann hon i det h vi ta ala- 
baster-rummet väggarne fulla af de vackraste taflor och på bord 
af silfver stodo guldskålar med färger och penslar. Älskade 
hon sköna utsigter, så behöfde hon blott se ut genom diamant- 
fönstren, d& hon, till sin stora förundran, icke mera fann den 
trånga dalen och den ödsliga heden, utan det herrligaste land- 
skap, der forssande strömmar genomskuro blomsterhöljda än- 
gar och lummiga pomeranslunder, och der klara springkällor 
hoppade i yppiga trädgårdar. Blefve sommarvärmen för stark, 
så stod der under välluktångande rosor och dallrande popplar 
och skuggande cypresser ett badkar af perlemor med breda 
guldband, i hvilket ur en urna af karneol rann ett vatten klart 
som kristall, och rundt omkring fladdrade stora granna fjärilar, 
som fläktade en ljuflig svalka med sina skimrande vingar. Ville 
hon leka bort en eller annan stund, så fanns der ett stort 
skåp fullt af de raraste leksaker: små gubbar med mjöl i hå- 
ret och så fundersam uppsyn, som om hela verlden h vilade på 



Digitized by Google 



138 



geIkappan. 



deras axlar; andra, som al sig sjelfva gjorde de löjligaste bock- 
språng, och det med den aldra frommaste kyrkmiu; ekorrar, 
som muntert hoppade upp och ned, och med sina Unga svan- 
sar slogo mjölet ur håret på de fundersamma gubbarne, björ- 
nar med den tftest gravitetiska hållning, och markattor, som 
grinade så, att man kunde skratta sig till döds åt dem. 

Sedan Gråkappan så fort prinsessan omkring i hela slot- 
tet, kommo de tili slut i ett rum, som var ännu rikare än de 
andra på guld och siden och ädelstenar; men midt på golf vet 
var en stor lucka. ' Öfver allting i slottet fick prinsessan råda 
efter eget behag, men denna lucka skulle bon ej få -öppna. 
Skedde sådant, blefve hon olycklig. 

Prinsessan kunde i början icke se sig matt på slottets alla 
herrligheter. Under det hon beundrade det ena efter det an- 
dra och noga betraktade hvarje sak, förgick tiden hastigt, och 
hon fann sig rätt väl i sin enslighet. Sjelfva Gråkappan be- 
gynte synas henne mindre vederstygglig, i synnerhet som han 
icke påtrugade henne sitt sällskap, utan syntes aldrig till utom 
vid måltiderne, då han flinkt och beställsamt passade upp. 
Men när en vecka så hade förgått, började hon likväl finna sitt 
lif nog enformigt. De underbara historierna föreföllo henne led- 
samma, -då hon icke egde någon att meddela sina tankar der- 
öfver; att måla var ett tråkigt göra, då der fanns ingen, som 
beundrade hennes konst; utsigten, så vacker den än var, för* 
blef dock alltid sig lik; leksakerna tyckte hon sig ha vuxit 
ifrån. Derföre, då det led mot Lördagsq vallen, och hon gått i 
sitt granna badkar, och det susade stilla i popplarne och cy- 
presserna derofvan, kom ett djupt vemod öfver hennes själ. 
Hennes minnen vaknade allt sorgligare; hon såg sitt hem och 
sina systrar och sin far blek och sörjande, och beupes egna tå- 
rar runno och blandade sig med vattnet omkriog henne. De 
vackra fjärilarne fingo nu ingen vänlig blick, de doftande ro- 
sorna ingen huld kyss. Prinsessan gick sorgsen in i sitt sof- 
rum, pedsjöuk på sängen och lutade sina tårfyllda ögon mot de 
mjuka kuddarne. Då spridde sig en ljuflig domning öfver hela 
hennes varelse, och ännu en gång hade hon samma dröm som 
i skogen. Hon såg åter den unge älskeMge prinsen. Nu, Ii- 



Digitized by Google 



guIkappan. 



139 



kasora förra gången , yttrade han icke ett ord; men dl de blic- 
kade pS hvarandra med de aldramildaste ögon, tyckte hon sig 
så salig, att hon gerna ville dö, blott de finge dö tillsammans. 
Härvid gungade hennes barm i sömnen, och hennes kinder Tod- 
nade, utan att hon sjelf i sin oskuld förstod hvarföre; att bon 
brann af ljuf karlek kunde blott englarne märka. 

Men då prinsessan vaknade om morgonen och fann, att 
alltsammans endast varit en dröm, blef hon ännu svårmodigare 
än dagen förut Hela slottet föreföll henne som en ödemark, 
och trefnad fann hon ingenstädes. Hvarje afton hoppades hon 
att under natten återfå sin sköna dröm; men ehuru hon på 
detta sätt framsläpade ett helt långt år, återkom den dock al- 
drig, så att hon hade ingenting till sm tröst. Det enformiga 
lif, hon förde, blef henne sluteligen så odrägligt, att hon tyckte 
sig aldrig kunna blifva olyckligare än hon var" och blott längtade 
efter en förändring, den måtte blifva h vilken som helst. Då 
rann henne i sinnet den förbudna luckan, hvilken hon hittills 
knappast tänkt uppå. Hon blef allt mera nyfiken att erfara 
hvad som kunde vara derrmder, och hon föresatte sig att uu- 
dersöka det vid första tillfälle, då hon kunde vara säker för 
Gråkappan 

En dag, då hon stod i ett af slottsfönstren, såg hon ho- 
nom helt ifrigt gå öfver åkrarne och ängarne derutanför, och 
hoppa öfver gärdesgårdar ne, likasom han haft särdeles brådtom. 
Hon följde honom med ögonen så långt hon kunde, men då 
han helt och hållet försvunnit i fjerran, skyndade hon i rum- 
met, der luckan var, böjde sig ned till golfvet och lyftade upp 
den. Dock, på Ögonblicket lät, hon den åter falla, ty till sin 
stora förskräckelse såg hon Gråkappan stå derunder. Knappt 
vetande hvad hon gjorde sprang hon tillbaka till fönstret, och 
se, der var åter Gråkappan långt i fjerran, men närmande sig 
med väldiga skutt, så att han inom få ögonblick stod vid prin- 
sessans sida och frågade med en röst, som denna gången var 
ännu hesare och hemskare än vanligt: »Prinsessa, hvad såg ni 
under luckan?» 

Bestört öfver hvad hon sett och öfver Gråkappans fråga 
kunde prinsessan icke svara ett ord, utan nedföll afdånad. Så 



Digitized by Google 



140 



GRÅKAPPAN. 



låg hon länge, och då hon vaknade och darrande reste sig upp , 
var hela slottet försvunnet och hon satt på en berghäll ensam 
i vilda skogen. Hon ville nu försöka leta sig hem till sin far, 
men fann snart, att hon befann sig på ett helt annat ställe, än 
der hon först träffat Gråkappan, och att trakten var henne 
alldeles obekant. Så vankade hon i flera dygn omkring i sko- 
gen, utan hvarken mat eller dryck, och blef till slut så matt 
af hunger och gående, att hon dignade ned mot en sten och 
föll i en djup sömn. 

Medan hon så låg der, kom en konung, som jagade i sko- 
gen och ifrigt förföljde en dofhjort, att närma sig stället* der 
hon var. Förvånad vid denna syn och förtjust öfver hennes 
skönhet stannade han, och hjorten fick obehindradt fortsätta sitt 
lopp. Ju längre han betraktade den sofvande, desto mera blef 
han intagen af kärlek, och då hon till slut slog upp sina milda 
ögon, blef han så hänryckt, att han nedföll till hennes fötter 
och bad henne följa honom till hans rike och blifva hans ge- 
mål. Prinsessan, förvirrad af allt hvad hon den sednare tiden 
upplefvat och' färdig att anse alltsammans för en dröm, neg 
ödmjukt och följde honom, utan att rätt veta hvad hon gjorde. 
Så kommo de hem till hans konungaborg, och här lät han an- 
rätta ett ypperligt gästabud och vigde sig samma afton med 
Jucunda, som så blef hans drottning. Men ett var underligt 
härvid, det likväl ingen visste mer än konungen sjelf: att me- 
dan han stod i brudstolen och just som han skulle utsäga vig- 
sel-orden, öfverkom honom i hast en dvala, så att han icke 
mera visste hvad han sade eller gjorde. Ingen annan hade lik- 
väl märkt detta, utan alla hade riktigt hört de ord, brudgum- 
men borde säga. 

När nu ett år var nära förlidet, födde drottningen en son. 
Men samma natt barnet föddes, medan alla sofvo utom drott- 
ningen, såg hon hastigt Gråkappan stå vid sin säng och hörde 
honom hotande fråga: »Prinsessa, hvad såg ni under luckan?» 
Då drottningen af häpnad ingenting svarade, tog han det ny- 
födda barnet samt strök blod om modrens fingrar och mun. 
När så drottningens hoffolk vaknade och sågo, att hon var för- 
löst, men funno intet barn, blott att hennes mun och händer 



Digitized by Google 



grIkappan 



Ut 



voro blodiga, blefvo de högligen förskräckta och trodde henne 
vara ett troll, som åt upp sitt eget foster. De ville likväl in- 
genting säga härom för konungen, utan berättade i stället, att 
drottningen af en olycklig tillfällighet fltt ett missfödsel, och 
sjelf vågade drottningen, af fruktan för Gråkappan, ingenting 
yppa. Konungen blef väl mycket bedröfvad öfver att hafva 
gitt miste om en arfvinge, men älskade emedlertid sin gemål 
icke mindre efteråt än förut. 

Andra året gick det på samma sätt. Knappt hade drott- 
ningen födt ännu en son, så stod der åter Gråkappan och frå- 
gade Jfienne: »Prinsessa, hvad såg ni under luckan?» Och då 
hon denna gången, lika litet som de föregående, kunde af för- 
skräckelse någonting svara, strök han åter blod om hennes 
mun och händer, tog barnet och gick bort. Drottningens kam- 
marfruar gjorde för konungen samma berättelse, som förra 
gången, och han blef ännu djupare bedröfvad, men hans kär- 
lek till drottningen minskades dock icke. 

Men när det tredje året tillgick på samma sätt som de fö- 
regående, ville hoffolket icke längre dölja sanna förloppet för 
konungen, utan omtalade, huru drottningen alia tre gfingerne 
ätit upp sina barn och funnits blodig om morgonen. Då blef 
konungen på det högsta förtörnad och trodde, likasom de öf- 
riga, att hans gemål endast var ett skogstroll, som antagit en 
skön, älskelig skepnad för att förblinda honom. Förgäfves sökte 
hon under heta tårar och de heligaste försäkringar jofvertyga 
honom om sin oskuld; han trodde henne icke, och hennes fruk- 
tan för Gråkappan var ännu så stor, att hon icke vågade yppa 
verkliga förhållandet Hon blef då kastad i ett mörkt fängelse 
och ett stort bål upprestes midt på torget, h varpå hon skulle 
brännas. 

När nu bålet var färdigt, och bödlarne stodo deromkring 
med facklor i händerna, att antända det, fördes drottningen ut. 
Väl var hon* blek och tärd af sorg, men dock ödmjuk och from 
till sinnes, och bon syntes icke bestört eller fruktande, utan 
nöjd och lugn gå döden till mötes. Men just då hon skulle 
bestiga bålet, stod der åter Gråkappan och ännu en gång 
hörde hon hans skränande stämma: »Prinsessa, hvad såg ni 



Digitized by Google 



gbI&appan* 



under luckan?» Dä blef hon så förbittrad öfver att icke ens i 
sina sista stunder slippa denna plågoande, att harmen öfver väl- 
digade hennes fruktan, och hon svarade häftigt: »Jag såg ingen 
annan än dig, Gråkappa, som jag hatar af hela min själ och 
förbannar in i döden.» 

Knappt hade hon utsagt dessa ord, så föll den gråa kap- 
pan, lik en aska, till jorden, och i stället stod der samma unga, 
sköna prins, som Jucunda sett i drömmen, och på sina armar 
bar han trenne små älsklige barn. Han bad henne nu så in- 
nerligt förlåta alH det onda han gjort henne, hvartill icke han, 
utan hans grymma öde varit vållande. Barnen, som han förde 
med sig, vore hennes. Det var vid honom hon i sjeJfva verket 
blifvit vigd, och barnen voro hans och icke konungens, som 
dömt henne till döden. 

Då konungen hörde detta, mindes han väl hvad som händt 
honom uqder vigseln och äfven flere gånger sedermera; dock 
ville han icke med godo lem na ifrån sig den sköna Jucunda» 
som aldrig synts honom skönare än nu. Men hon tog sina barn 
på armen och tryckte sig hårdt i den sköna prinsens famn , 
och han drog sitt blanka svärd och trängde sig så genom spets- 
gården, utanför h vilken stodo ett par präktiga guldbetslade hä- 
star, h varpå Rosimandro — så hette den unge prinsen — och 
Jucunda hoppade upp och redo så långt, långt bort, till dess 
de kommo till hans rike. Här berättade han nu, huruledes, 
då han en gång, under ett fälttåg, trött efter en hård strid 
hade insomnat i en skog, han vid uppvaknandet funnit vid sin 
sida en qvinna af ryslig fulhet, som betraktat honom med 
brinnande blickar. Hon hade då sagt honom, att hon vore en 
mägtig trollqvinna, som fattat kärlek till honom, och lofvade 
honom stort välde, om han älskade henne tillbaka. Han hade 
icke dolt den afsky, hon ingifvit honom, .utan svarat: »Kan man 
väl på en gång älska och hata en och samma person? Huru 
vill du då, att jag skall kunna älska en, som är mig så för- 
hatlig som du ?» Då hade hon blifvit på det grymmaste för- 
bittrad och utropat: »Efter du så tror, så skall du också vara 
förtrollad, till dess du finner någon, som på en gång älskar 
och hatar dig.» I detsamma hade hon kastat öfver hans axlar 



Digitized by Google 



Glti KAPPAN. 



en stor grå kappa, som gjort hela hans gestalt osynlig, så att 
hvart han gick märktes endast den fula kappan. Denna för- 
trollning skulle han ej bli qvitt, förr än han träffade en ung 
prinsessa, som älskade honom af hela sin själ och med hvil- 
ken han blefve vigd och hade tre söner; men h vilken tillika 
hatade och fruktade honom öfver allt annat och förbannade ho- 
nom ännu i sin sista stund. 

Dessa svåra vilkor voro nu uppfyllda och förtrollningen löst, 
och Jucunda for nu med sin gemål hem till sin far, som knap- 
past visste till sig af fröjd att återse henne och gaf dem båda 
sin välsignelse, hvarefter de lefde i många år lyckliga och nöjda. 



Digitized by Google 



144 



FEL t K BÅTSMAN. 



20. 

flelle Båtsman. 

Denna saga, af inhemskt ursprung, utgafs första gången , efter en munt- 
lig berättelse från trakten kring Göthcborg, i Svenska Folksagor. 
Samlade och Utgifne af H-d (Hammarsköld) och I-s (Imnelius). 
Stockholm 1819. I, 157—189. Sedermera har den, såsom folkbok, ut- 
kommit i flere upplagor, alla noggrannt aftryckta efter den nyssnämda. 
De, Utg. sett, aro: »Pelle Båtsman. Stockholm, 1824, hos Johan Haegg- 
ström», 16 sid., 8:o; »En ny, märklig Historia, om Pelle Båtsman, hwil- 
ken, sedan han från ett stort röfwareband räddat Konungens af Arme- 
nien Dotter blef med henne förmäld, samt efter Konungens död, blef en 
mäktig och aktad Regent öfver samma Rike. Jönköping, 1835, hos Di- 
rect. J. P. Lundström», 20 sid., 8:o; »En sällsynt märkwärdig och lustig 
Historia om Pelle Båtsman. Lund, tryckt hos Lundberg och Lönnegren. 
1833», 16 sid., 8:o; »Wexiö, 1837, tryckt hos Sven Rasks Enka», 16 
sid., 8:o; »En alldeles ny och wacker Historia, om Pelle Båtsman. Norr- 
köping, 1835, Ad. Fredr. Raams Enka», 15 sid., 8:o; »Norrköping. 
Adolph Fredrik Raams Enka. 1837», 16 sid., 8:o; »Norrköping, tryckt 
hos E. Törnequist 1840», 15 sid., 8:o, samt »En mycket märkwärdig 
Historia om Pelle Båtsman, bvilken ,. sedan han från ett stort röfware- 
band räddat Konungens af Armenien Dotter blef med henne förmäld, 
samt efter Konungens död, blef en mäktig och aktad Regent öfver samma 
rike. Sundswall, A. P. Landins Boktryckeri, 1841», 15 s., 8:o. 

Sagan finnes dessutom aftryckt bland Folk-Sagor för Gamla och 
Unga. Örebro 1859. I, 9—26. 



En konung i Armenien, vid namn Elmansib, förlorade gin ge- 
mål genast efter det hon till verlden framfödt en skön prin- 
sessa. Till henne vände konungen derföre hela sin kärlek, 
och hans enda tröst, i sin stora bedröfvelse, var omsorgen om 
hans dotters värdiga uppfostran. Så uppvexte hon till sitt fem- 
tonde år, och öfver alla länder spridde sig ryktet om hennes 
skönhet och dygder. 



Digitized by Google 



PELLE BÅTSMAN. 



Vid denna tiden hände det sig en dag, att prinsessan tog 
orlof af sin far för att gå och spatsera några timmar i lundarne 
kring hufvudstaden; men eftet denna spatsergång kom hon 
icke tillbaka. Konungen lät söka henne i h varje hus, i h varje 
skogsdunge, öfver hela sitt land, och då han icke återfann 
henne, kan man lätt tänka af h vilken hjertans sorg han blef 
betagen. Hans rådsherrar sökte på allt sätt att trösta honom 
och visa honom fåfängligheten al hans sorg, i det dé föreställde 
honom, att. prinsessan förmodeligen vore död, och att han, så- 
som eo förnuftig man, borde besinna det intet dödligt kan lefvå 
beständigt; men konungen hade 1 inom sig en fast öfvertygjjfee , 
att hön ännu lefde i stort betryck så att hon väl behöfdé han* 
hjelp och bistånd, Derföre lät han utrusta alla sina. skepp t>ch 
befallte sina sjötmän att kring alla haf och främmande länder 
sökadeta sköna prinsessan, samt utlofvade tillika, att dén, som 
'kunde finna och hemföra henne, skulle till belöning erhålla 
hennes hand och genast hälften af hans konungarike. 

Denna uppmaning efterkommo alla skeppskaptener i hela 
Armenien, och en af dessa anlände slutligen till Trapezuht» der 
han noga efterspanade prinsessan, men hela hans sökande var 
dock fåfängt. Då han en dag, helt nedslagen häröf ver, van- 
drade omkring i staden , råkade han på gatan* en 1 stor fullväxt 
gosse, som af tvenne starka karlar var gripen och obarmher- 
tigt piskades, utan att dock gossen mycket klagade öfver den 
smärta honom vederfors. Då gkk kapitenen till dem och 
sporde dem till, hvi de så obarmhertig^ förforo med pilten; 
de svarade, att han vore satt i lära hos en skomakare, men 
att han aldrig ville göra gagn, utan hela dägaroe lopp om- 
kring på gatorna och försummade arbetet. Då vände sig kapi- 
tenen till gossen och föreställde honom huru illa hän gjörde 
att så förstöra sin ungdom utan att något lära. Gossen sva- 
rade, att han mot sin vilja blifvit satt till skomakaren, hvars 
handtverk han alldeles icke ville lära, men om han blott finge 
följa sin egen böjelse i val af yrke, så skulle han nog vara 
flitig. »Hvartill har du då böjelse,» frågade kapitenen »och 
huru heter du?» — »Mitt namn är Pelle,» sade* goésen, »och 
från min spädaste barndom har hela min håg lekt på att få 

Sv. Folkböcker. II. 10 



Digitized by Google 



PELLE BÅTSMAN. 



resa till sjös, utstå äfventyr och farligheter och förvärfva mig 
ära och länder, som mina förfäder; ty jag är af adelig börd, 
fastän olyckor bragt mina föräldrar och mig efter dem i fattig- 
dom.» — »Denna din lust för sjöresor kan du lätt få tillfredsställd,» 
sade kapitenen, »om du vill följa mig, emedan jag ligger här i 
hamnen med ett stort skepp, som tillhör konungen i Armenien.» 
Gossen lät icke säga sig detta tvenne gånger, utan följde honom 
genast på hans skepp, der han af alla kallades Pelle Båtsman. 

Han förblef dock icke länge bara båtsman, emedan hans 
flit, raskhet och skicklighet påskyndade hans befordran, så att 
han, inom en kort tid, genomlopp alla grader, ända till dess 
han blef närmaste mannen under kapitenen och det medsamt- 
lige sjöfolkets bifall, ty han var af alla mycket afhållen. Det 
Väckte derföre icke ringa oro, att Pelle Båtsman efter någon 
tid blef helt underlig till sinnes, så att ingen förstod h varken 
hvad han talade eller förehade. Och ännu mera häpne blefvo 
alla, då en dag, medan skeppet var midt ute i sjön, Pelle in- 
trädde till kapitenen, begärande sin aflöning för den tid han 
tjenat honom, emedan han ej längre ville eller kunde följa ho- 
nom. Kapitenen svarade, att då han allt jemt tjent honom är- 
ligt och väl, hade han all rätt att, när som heldst, erhålla 
fullt ut sin belöning, och likså stod det alldeles i hans skön 
att, när han behagade, träda från skeppet, och derföre skulle 
han i första hamn kunna lemna dem, ehuru de alla skulle 
sakna honom mycket. Men Pelle förklarade, att han icke 
ville vänta till dess de anlände till någon hamn, utan var det 
för honom nödigt att genast lemna skeppet, och derföre be- 
gärde han, att de ville gifva honom skeppsluckan, på hvilken 
han sedan ville anförtro sig åt vågornas välbehag. Häpne före- 
ställde honom alla, att en sådan färd alldeles icke, utan hans 
säkra undergång, lät sig verkställa, h vadan de åter bådo ho- 
nom att gifva sig tålamod och dröja till dess skeppet fick nå- 
gon landkänning, då de åtminstone med båten kunde säkert 
bringa honom på fast mark. Pelle deremot bedyrade, att han 
genast måste lemna skeppet och tillade: »Om J icke gifven mig 
skeppsluckan, så skolen J alla inför Gud ansvara för min död, 
ty om jag icke får den, så nödgas jag, att, så som jag nu här 



Digitized by Google 



PRLLB BÅTSMAN. 



147 



slår, störta mig i böljan, emedan en oemotståndlig kraft tvin- 
gar mig att i detta ögonblick öfvergifva er.» Då de na hörde, att 
inga förnuftiga skäl på honom verkade, gåfvo de efter för hans 
envishet och lemnade honom skeppsluckan, efter hans begäran. 

Sedan han den bekommit, hängde han den pung, i hvil- 
ken han hade sina pengar förvarade, omkring sin hals, bandt 
sig sedan fast vid luckan och lät den derefter varsamt nedsläp- 
pas, med flätan förut, i hafvet. 

Till all lycka var det denna dagen stilla och lugnt, så att 
endast vågornas gungande, i sakta mak, framdref Pelle Båts- 
man, på hans underliga farkost, der han satt upprätt, alldeles 
stilla, försänkt i djupa och besynnerliga tankar. Så fördref 
han hela dagen; men mot aftonen sqvalpade vågorna honom 
uppå land, och så snart han det märkte, fattade han i ett när- 
beläget träd och höll sig fast. Derefter löste han sig frånjuc- 
kan, gick längre uppåt stranden, nedgräfde sina penningar på 
ett säkert och för honom lätt igenkänneligt ställe och lade sig 
sedan uoder ett träd att sofva. 

Efter någon stund vaknade han dock af ett ovanligt bul- 
ler, och när han skådade fram i månskenet, såg han tvänne 
gastar, hvilka med den största bitterhet slogos med hvarandra. 
Då Pelle Båtsman märkte detta, sprang han upp, trädde midt 
ibland dem och sade: »Kunnen J, stackare, icke ligga stilla och 
roligt i grafven, utan med edert slagsmål störa en fattig ut* 
tröttad resande i hans sömn. Det heter ju, att döden försonar 
all fiendskap, är det skäl då att så här spöka omkring, för att 
fortsätta edra tvistigheter ?» Då svarade den gasten, som synbart 
var sin motståndare underlägsen: »Gerna skulle jag vilja i ro 
sofva den långa sömnen, om ej denne min fordna granne, den 
jag vid mfh död hade den olyckan att vara skyldig sex styf- 
ver, hvarje natt jagade mig ur grafven, för att piska mig, eme- 
dan jag är oförmögen att återgifva honom denna summa. Och 
som jag i mitt dödstillstånd icke är i stånd att förvärfva något 
till betalning af min skuld, så Tärer väl detta öde öfverhänga 
mig ända till domedag.» Då Pelle detta hörde, sade han: »Arma 
mask! har då ingen annan velat betala för dig de sex styfverna?» 
— »Nej, visst ingen,» svarade gasten. Nu vände sig Pelle Båts- 



Digitized by Google 



116 



PRLL.B bItSMAN. 



man till den andra och frågade, om, i Tall han skulle betala 
för den olycklige gäldenären, denne di lemnades i fred, och då 
borgenären detta bejakade, gick Pelle till det ställe der han 
nedgräft sina penningar, upptog sex styfver och gaf dem St for- 
dringsägaren, h varefter denne genast försvann. Men den andra 
befriade gasten gick nu fram till Pelle, tackade honom förbind- 
ligt för den tjenst han honom visat, och lofvade, att, i fall han 
skulle komma i någon nöd, så. ville han vid första påkallande 
vara till hands med hjelp och bistånd. »Hvad bistånd skulle 
vät du,: usla skugga! kunna göra mig?» frågade Pelle, — »Åh,» 
sade gasten, »ingen är så mäktig, att han icke någon gång be- 
höfver den svagares hjelp, och bör du betänka,» tillade tian. 
»att sjeltva lejonet, utan bistånd af den föraktade råttan, skulle 
hafva varit förloradti» — »Härmed må nu vara huru del vill,» 
inföll Pelle, »men visst är, att du nu gjorde mig stöiista tjen- 
sten, .om du gick bort och lät mig få sofvaire:» Gastea lydde 
utan gensägelse befallningen och försvann >gebast ; hvaréfter Pelle 
åter lade sig under silt träd och sof till dess solens sttålar, 
andra dagen, brände honom vaken. 

Sedan han uppstått, kände han sig besvärad af hunger, 
hvarföre Jfao beslöt att vandra längre in åt landet, för att söka 
efter négpfi by , der menniskqr funnos, hvilka för penningar 
qqh goda ord kunde gifva honom mat. Han teg derföre något 
jned sig ur sin pung, nedgräfde den åter i jorden och började 
«in yandciqg. Han hade dqck icke gått länge i skogen, förr än 
fyra, vilda beväpnade karlar rusade fram emot honom, titur en 
tät dunge, och med häftighet frågade honom hvem han var Och 
hvad han hade; der i skogen att göra? Pelle märkte genast 
fcyad slggs folk J han nu råkat i färd med och svarade derpå, 
^tt han vore en mjasterljuf, som begffvitsig ib i skogen, för 
att dölja sig: undan efterspaningar. »Då är dul just en kärkcrm- 
men medlem af vårt samfund,» svarade en af; karlarne, »ty* vi 
Uro r öf vare* , ;Vffl: du . fören* dig : med oss 2» ' " i- i WViisserlJgeB,» 
$vaiföde Pelle* . »om J icke ihafven någSot deremet:» »Irigrilun* 
d*,» ■ gew»äät0rrof.v«ren; »blott da talar sant i hvad du säger^ 
,rne»' desrpå .måste vi först se fett öfvertygande prof.» »Gahska 
%5tm>»>&t Pelle till svary »dock först boren J gifva- »Hg något till 



Digitized by Google 



PELLE BÅTSMAN. 



bästa, ty jag har icke smakat Guds lån på snart tvenue dagar.» 
— »Så kom då til) vår kula,» ropade röfrarne; och de följdesåt.; 

f>å de dit anlände, fann Pelle ännu åtta stycken andra röf* 
vare, hvilka, då de af sina kamrater hört hvem det var de 
medförde, vådligt mottogo honom och satte fram för honom så» 
mycket mat, att han rigtigt dermed kunde stilla sin, af de förra 
dagarnas svalt och mödor, uppkomna hunger. Sedan han. der** 
efter något h vila t sig, och det började lida mot natten, yrkad* 
röfrarne , att ha» skulle visa prof på sia konst att genom tjuf- 
veri skaffa dera penningar. Dertill sade han sig villig, likväl 
med det förbehåll, ' att han finge vandra ut ensam, emedan ji* 
större sällskap, ju lättare vore det att blifva röjd och gripen. Då 
de här uti läto honom råda, utgick han ajlena och hegaf sig dit, 
der han nedgräft sina penningar, dem han medtog allesammans 
och vände derefter tillbaka. Först undersökte han dock trafc^ 
ten rundt omkring och erfor snart, att detta rikes huvudstad var. 
mycket närmare till röfrarnes kula, än han hade förmodat. 

Då ban återkom till röfrarne och lemnade. dem alla.de 
penningar han ägde, gladdes de högeligen deröfver och berömde 
honom icke litet för visad skicklighet. Derefter tillsnörde de 
honom, hvarest har*, på så kort tid, kunnat forvärfva en så 
stor penningesumma. »Jo,» sade han, »det har lyckats mig att 
på östra sidan af konungens skattkammare, tu tvärhand under 
fönstret , få t vänne stenar fösa , genom hvilka jag ingått ,oeh> 
heratat dessa penningar. Men som der många egodelar för va* 
ras, så borde flere på en gång gå dit, på det att ett större för- 
råd deraf må kunna borttagas. Och det är alltså mitt råd, om 
eder så synes, att J under denna natt samtligen begifven eder 
dit, för att rent af utplundra skattkammare**. Derigenöm sko- 
len J ej allenast forvärfva stora rikedomar, utan äfven komma» 
i erfarenhet af, att jag tjent eder med nit och redlighet.» 
Detta råd tycktes dem alla godt, och der före, så snart äftooe» 
nalkades,, begåfvo sig alla röfrarne ur kulan, till hvar* vård Pelle 
Båftsittaä qvarlemnades. 

Knappt voro de borta, förr än han, enligt det beslut han 
länge inom sig fattat, började genomsöka kulan och hopsamla 
alla de egodelar och penningar, hvilka lättast kutule medföras 



Digitized by Google 



PELLE BÅTSMAN. 



Medan han så allt längre framträngde i kulan, kom han till en 
tillstängd dörr, den han med möda kunde uppbryta. Då fram- 
trädde utur ett mörkt och trångt rum, till Pelles stora förvå- 
ning, ett ganska skönt fruntimmer, frågande, om befrielsens 
dag nu vore inne, eller om hennes fängelse blifvit öppnadt, 
blott för att lemna henne till nya plågor? »Nej,» svarade Pelle, 
»om ni, nådigaste fröken, — ty så bjuder edert utseende mig 
att eder nämna — icke för någon Gudi misshagelig gerning här 
blifvit instängd, så hoppas jag att ni, genom mig, från allt be- 
tryck skall vara frälsad. Täcktes ni derföre säga mig, hvem 
ni är, och huru ni kommit att här blifva innesluten.» — »Mitt 
namn,» svarade fruntimret, »är Clelia, och är jag dotter .till ko- 
nungen i Armenien. Då jag en gång, med min älskade faders 
tillåtelse, vandrade i lundarna kring min födelsestad, blef jag af 
dessa skändliga menniskor bortröfvad och hitbragt, och, då jag 
icke velat tillfredsställa deras lustar, hafva de instängt mig i 
detta fängelserummet, menande att sålunda med våld af mig 
vinna, hvad jag ej godvilligt varit sinnad att gifva» — »Då det 
så är,» inföll Pelle Båtsman, »kunde händelsen for mig icke 
foga sig bättre, i thy jag en lång tid farit på ett skepp, som 
eder sörjande fader utsändt, att uppsöka eder, skönaste prinsessa 1 
Dock nu hafva vi ingen tid att förlora, utan får jag bedja eder 
taga något af dessa oärligt förvärfvade skatter och genast följa mig 
till den närbelägna staden, innan röfrarne återkomma. Och hop- 
pas jag att vara der ungefär vid samma tid, som de, emedan, 
efter hvad jag kan döma, de valt en längre väg än behöfligt varit.» 

Ankomna till hufvudstaden hörde de noga efter om intet 
skepp vore färdigt att segla till Armenien. Och det begaf sig, 
att vid den tiden låg der i hamnen ett af de många skepp, 
dem konung Elmansib utsändt, för att eftersöka sin dotter.. Då 
de detta erforo, gick Pelle Båtsman om bord, berättade kapi- 
tenen huruledes han funnit prinsessan och frågade om han ville 
taga dem båda med sig hem till det Armeniska riket. Då ka- 
pitenen gerna bejakade detta, begaf sig prinsessan, med sin be- 
friare och alla de i röfvarkulan tagna egodelar, på skeppet, 
hvilket straxt derefter gick till segels. Men under de dagarne, 
som de väntade på denna sin afresa , hade prinsessan af sitt 



Digitized by Google 



PELLE BÅTSMAN. 



eget hår, blandadt med fin guldtråd, flätat en pung, den hon 
skänkte Pelle Båtsman, med anmodan, det han städse ville bevara 
denna, till en åminnelse af henne; ty hon älskade icke litet sin 
befriares vackra utseende, muntra umgänge och adeliga seder. 

Då skeppet ändtligen uthunnit i öppna sjön, kunde kapi- 
tenen ej längre styra sin afund mot Pelle Båtsman, att han 
skulle hafva funnit prinsessan och således blifva egare af den 
utfästa belöningen; och som den, hvilken låter hin onde i sitt 
hjerta få taga ett steg, nödgas snart inrymma honom der hel 
och hållen, så öfvergick snart hos kapitenen denna afund till 
lust att t genom Pelles död, försäkra sig om den lön, hvilken 
denne förtjent. Derföre sammankallade han sin besättning, yp- 
pade för dem sina tankar och lofvade, att, om de ville vara ho- 
nom behjelplige, så skulle de sins emellan få dela alla de dyr- 
barheter, som han förde med sig. Och som alltid de under- 
hafvande likna sitt öfverhufvud, bestod hela denna besättningen 
af dåliga karlar, hvilka gerna deltogo i deras kapitens onda upp- 
såt. De stormade derföre, med långa knifvar beväpnade, in i 
Pelles hytt, med afsigt att genast mörda honom. Men då han 
såg deras tankar, sade han: »Mine vännerl betänken eder, att 
ett mord är en svär synd, som säkert öfver eder skall draga 
himmelens svåra straff. Jag vill alltså göra eder ett förslag, 
huruledes J må kunna bekomma all min egendom, utan att mitt 
blod faller öfver edra hufvuden. Gifven mig blott skeppsluckan, 
så vill jag vid den fastbinda mig och sedan sjelf störta mig i 
hafvet, så har jag sjelf befordrat min död, då den derefter ej 
behöfver tynga edra samveten.» Detta förslag tycktes dem 
alla vara godt, och det blef derföre genast verkstäldt, dock Så 
att Pelle, af allt hvad han egde, icke kunde medföra något an* 
nat, än den pung han af prinsessan bekommit, och den han 
beständigt bevarade invid sitt hjerta. Sedan nu Pelle Båtsman 
sålunda var kastad i bafvet, inträdde kapitenen och hans hjelpare 
till prinsessan, och tvingade henne, med dragna svärd, att med 
ed förpligta sig, det hon, vid ankomsten till sin fader, skulle säga, 
att kapitenen befriat henne ur röfrarnes händer. Med hvad hjor- 
tens bedröfvelse hon detta gjorde, kan en h var besinna, förnämli- 
gast den, som fästat sin oskyldiga kärlek vid ett värdigt föremål. 



Digitized by Google 



PELLE B1T8MAN. 



Eotedlertid drefs Pelle på sin skeppslucka hela dagen hit 
och dit af vågorna, men mot aftonen såg han land, och nu 
gjorde han sig lös från luckan och simmade dit. Dä han upp^ 
kommit på stranden, märkte han, att han landat just på samma 
ställe, som förra gången, och detta var honom icke så bcha- 
gehgt att erfara. Inga penningar har jag na, tänkte han, med 
h vilka jag, som förra gången, kan befordra min framkomst, 
och skulle röfrarne, dem jag utplundrat, öfverkomma mig, så 
har jag intet annat än en skamlig död att förvänta. Dock, som 
hans samvete var rent och han aldrig varit van vid annat än 
att sätta på himmelen sin /örtröstan, lade han sig helt Jogn att 
sofva under samma träd, som förra gången beskuggat han9 
nattläger. Han hade dock icke länge solvit, då han väcktes 
deraf, att en kall hand strök honom om pannan. Han spratt 
till, slog upp ögonen och nu märkte han bredvid sig såmma 
gast, hvars skald han förra gången betalt. Denne sade: »Min 
befriare! förr än jag förmodat har den stund kommit, då jag 
mot dig kan visa min tacksamhet. Säg mig fritt hvad du för 
din jordiska lycka anser nödigt, och det skall genast uppfyllas.» 
— - »Hm!» svarade Pelle, »för min lycka vore väl det angeläg- 
naste, att jag kunde komma 'till Armedens hufvudstad, innan 
det skeppet, som Jörer prinsessan, anländer.» — »Der,» inföll 
gasten, »skall du vara innan tuppen gal första na 1 1 väck ten.» 
Och derpå tog gasten, Pelle på ryggen, och ungefär så fort, som 
tanken flyger, nedsattes han midt på torget i Armedens huf- 
vudstad. Derefter sade gasten? »[ hvad som heidst du hehöf** 
ver någon fremmande hjelp, så tänk blott på mig och jag skall 
genast vara vid din sida.» Vid dessa ord försvann gasten och 
lemnade Pelle i glad förundran öfver hvad honom vederfarits* 

Medan han stod 6å, begrundande hvad han skulle sig fö- 
retaga, såg han nära bredvid sig en skylt, som tillkännagaf , att* 
konungens hofskomakare flerstädes bodde. Då Pelle nu erin- 
drade sig, att hän i sin barndom sysselsatt sig med detta handU 
verk , ingick han till skomakarmästaren, angaf sig för en re- 
sande gesäll och begärde arbete. Mästaren mätte den inträ- 
dande, i sjömanskläder utstyrda gästen, noga med ögonen och 
svarade derpå; »Om jag kan hos mig behålla eder, det beror 



Digitized by Google 



PfcULE tflrSMAN. 



egeutligen |>å eder skicklighet alt arbeta och det måste vi först 
försöka. Det är nu snart midnatt, jag och mina andra gesäl- 
ler be hö f va ro, men dessa konungens stöfletter måste tiHs i 
morgon vara färdiga. Kan ni nu förtjena eder törsta frukost 
hos mig dermed, att ni gör dessa stöfletter färdiga, så är jag 
nöjd med att behålla er i mitt bröd.» Och efter detta bespot- 
taode tilHal reste sig mästaren, med alla sina lärlingar, upp från 
stolarne, önskandes Pelle, med försmädliga miner, god natt och 
lyckligt arbete, hvarefter de gingo ut och tiHäste dörren. Knappt 
var Pelle ensam, förr än han påkallade gasten, hvilken genast 
infann sig, och så snart han erfor hvarom frågan var, bad han 
Pelle tägga sig i god ro att sofva, emedan arbetet i alla fal) 
vid bestämd tid skulle vara färdigt. Också, då han om morgo- 
nen uppvaknade, såg han tvänne nygjorda stöfletter ställda p8 
bordet, och med dem i handen belsade han godmorgon på mä- 
staren. Helt förvånad, efter betraktandet af ett så* utmärkt 
godt och snart förfärdigadt arbete, uppträdde denne med dem 
till konungen, som efter första försöket förklarade sig öf* 
ver mått an nöjd, och frågade mästaren huru han nu på erf 
gång kommit till färdigheten att lemna ett så ypperligt arbete, 
som vida öfverträflade allt hvad han dittills gjort, så godt det 
dock, i och för sig sjelf, ^unde vara. Då bekände skomaka- 
ren, som var en redlig man, den der icke för nigon ville un- 
daohåtla hvad honom tillkom, att Kan ej sjelf förfärdigat dessa 
stöfletter, utan att berömmet tillhörde en gesäll, den han helt 
nyligen varit så lycklig att få i sin tjenst. Glad deröfver be- 
ställde konungen ännu mera arbete, och då Pelle, på det redan 
beskrifna sättet, förfärdigade detsamma lika väl, växte hans 
rykte, inom några dagar, öfver hela staden, och skaffade han» 
mästare många beställningar. 

Emedlertid förunnades konung Blmansib den stora glädjen 
att återse sin älskade och så länge saknade dottér. Den förrä- 
diske kapitenen inlopp nemligen med sitt skepp i hamnen, 
och knappt hade konungen blifvit underrättad härom, förr än 
han utdrog till sin dotters möte och alhämtade henne, i en Btor 
procession med alla sina herrar och drabanter. Inför dem be- 
rättade kapitenen, med stolt och fräckt sinne, huruledesJian, 



Digitized by Google 



154 



PELLB BÅTSMAN. 



med osäglig möda, bekämpat en stor jätte och ur hans våld 
Återtagit prinsessan, och denna osanning bekräftades af hela 
besättningen, h varunder dock prinsessan lig högt gråtande vid 
sin faders bröst; men hvilket alla trodde vara af glädje. Se- 
dan konungen låtit till hela besättningen utdela stora belönin- 
gar, slog han skepps-kapitenen till riddare och utsatte den da- 
gen, då han med prinsessans hand skulle vinna lön för sin 
gerning, hvilken likväl i sig sjelf förtjenat helt annat. 

Snart omtalades dock i hela staden , att prinsessans fröjd 
öfver att till sin fader vara hemkommen, nog hastigt försvun- 
nit och att hon i stället beständigt var intagen af en djup be- 
dröf velse, som synbart förökade sig allt som bröllopsdagen när- 
mare nalkades. Emedlertid gjordes, till denna högtid, stora 
beredelser, och som den äfven med dans skulle firas, beställ- 
des åt prinsessan nya skor, hvilkas förfärdigande, efter gam- 
mal vana, af hofskomakaren uppdrogs åt Pelle Båtsman. Han 
lofvade äfven att till nöjes besörja detta, dock med det vilkor, 
att han sjelf fick uppbära skorna till prinsessan och för dem 
emottaga betalningen, emedan han, som han sade, hade en stor 
lust att se denna prinsessa, om hvars skönhet så stort rykte 
var utspridt i verlden. Och härtill gaf mästaren gerna sitt bifall. 

Pelle Båtsman sökte derföre att i hela sin klädnad blifva 
fullkomligen lik en skomakaregesäll, och sitt långa hår kam- 
made han fram djupt i pannan, att hans stora klara ögon till 
det mesta blefvo betäckta. Så utrustad tog han skorna i han- 
den och trädde in för prinsessan, som låg till hälften öfver 
en hvilbädd, utgjutande många bittra tårar; ty hon tänkte i 
sitt sinne, på den ynglingens ädla gestalt, som henne befriat, 
och på olyckan att förmälas med en man, till hvars brottsliga 
hjerta hon varit vittne, då hon såg honom, henne till stor sorg, 
utöfva den grymmaste och orättvisaste gerning. Då hon hörde 
Pelle inkomma, reste hon sig från bädden, aftorkade sina tå- 
rar och trädde, med röda och förgråtna ögon, honom närmare. 
Yördnadsfullt öfver räckte han skorna, och då prinsessan skulle 
betala dem, framtog han den pung hon gifvit honom, på del 
hon i den måtte inlägga penningen. Men knappt hade hon setl 
denna pung, förr än hon igenkände den och frågade, med bäf- 



Digitized by Google 



PELLE BiTSMAN. 



vande stämma, hvar han öfverkommit densamma. »Denna 
pung,» svarade han, »har jag fått till skänks af den käraste jag 
eger, af en -skön prinsessa, den jag en gång befriat från röf- 
vare och derföre bär jag den så här invid mitt h jer ta.» Då 
hon nu hörde hans stämma, blef det i hennes sinne klart, att 
det var Pelle Båtsman, som stod framför henne, men för att 
öfvertyga sig strök hon hastigt, med sin hvita hand, håret ur 
hans panna. Och då hon nu såg honom i hans klara ögon, 
igenkände hon honom genast och flög honom i famnen, och om 
ej de båda nu bevisade hvarandra, med kyssande och famnta- 
gande, all den gunst och glädje, mellan ärbara älskande öfligt 
är, det gifver jag en hvar att betänka , som efter en lång skiljs- 
mässa vinner den lyckan att råka en fulltrogen vän. 

Under detta deras ömsesidiga glädjerus, öppnades dörren; 
konungen, h vilken icke långa stunder på dagen kunde skilja sig 
från sin dotter, inträdde, och kan man väl tänka huru förvå- 
nad han blef, då han såg sin dotter i armarne på en skoma- 
karegesäll. Också underlät han icke att deröfver yttra sin för- 
trytelse; men prinsessan föll till hans fötter och sade: »Högt- 
älskade herr fader! det är ingen skomakaregesäll, fast eder nu 
så synes, utan det är han som verkligen befriat mig, väl icke 
från en jätte, utan från ett stort band vilda och fräcka röfvare.» 
Och derefter började hon berätta hela förloppet, huru Pelle 
Båtsman funnit och räddat henne, huru han fört henne på 
skeppet och huru kapitenen mot honom handlat, samt sluteli- 
gen huru hon nu igenkänt honom. När konungen det hörde, 
förundrade han sig öfver kapitenens ondska och beslöt att hårdt 
straffa honom derför; men att detta måtte ske, befallte 
han dem båda hålla allt detta hemligt. Derefter förde han 
sjelf Pelle Båtsman i ett sidorum på slottet, der han blef för 
alla andra förborgad. Men konungen lät i största hast åt Pelle 
sy de aldrapräktigaste riddarekläder, i hvilka han måtte kunna 
visa sig på den för prinsessan bestämda bröllopsdagen. 

Då denna ankom och alla gäster, till högtidens firande, 
hade församlat sig på slottet, tillkännagaf konungen, att han 
väntade att blifva hedrad med besök af en främmande prins 
och derföre bad han alla herrar och fruar att de ville låta sig 



Digitized by Google 



PKLLK BiTSMAN. 



nöja med den förändrade anordningen att först spisa, innan 
förmälningen kunde för sig gä, emedan den resande väl först 
kunde behöfva att något förfriska sig. Medan konungen så 
talade, underrättades han, att den främmande var anländ, och 
nu infördes Pelle Båtsman i full ridderlig pragt, men gjord 
oigenkännelig for en hvar, medelst ett långt under hakan fä- 
stadt skägg. Inkommen i salen hälsade han alla med en si 
behagelig höftighet och visste att föra så muntra och förstån* 
diga tal, att alla blefvo intagne af hans utseende och hela vä- 
sende. Vid bordet sattes han mellan konungen och. prinsessan, 
på högra sidan om henne, men brudgummen sätt på den vän* 
stra, och nu började konungen att öfver bordet samtala med 
Pelle Båtsman, som om denne, i sitt rike, nyligen öfver vunnit 
ett svårt förräderi, och sluteligen vände han sig till sjö-kapite- 
nen och frågade honom, hvad han väl tyckte den förtjena, som 
kunnat vara så ond, att han velat mörda denne älskvärda man. 
Men kapitenen, som härunder ingen ting anade och dels ville 
ställa sig in hos konungen, dels visa sig artig mot f remlingen, 
svarade: »Jo, den som kunnat ämna en så skamlig gerning, 
den är intet mindre värd än att lefvande kokas i tjära.» — 
»Så har du sagt din egen dom,» sade konungen och reste sig 
ifrån bordet. Då kapitenen, helt förvånad öfver dessa ord, 
vände sina ögon till den förmente fremligen, som i detsamma 
bortryckte det långa skägget, blef han intagen af en hjertans 
ångest, att i honom igenkänna den, hvilken han trodde sedan 
flera månader vara förvandlad till mat för fiskar och hafsdjur. 
Och nu störtade han sig för konungens fötter, bekände sitt brott 
och bad om nåd och försköning. Denr ville ej konungen förunna v 
men sedan Pelle Båtsman inlagt en förbön för honom, atadnade 
hans domdervid, att han, med hela sin besättning, genast skulle 
begifva sig bort, utan att någonsin mera beträda Armemens gränsor. 

Nu förmältes Pelle Båtsman med prinsessan, och då ko- 
nungen ej långt derefter dog, mottog han konungariket, ;det 
han länge styrde till sin egen ära och sina undersåters lycka. 
Äfven gjorde han sitt namn stort och aktadt genom flere herr- 
tiga hjeltedater, förnämligast utförda till sjös, hvilka alla i de 
Armeniska tideböckerna finnas beskrifne. 



Digitized by Google 



LEGENDER. 



Digitized by Google 



Digitized by Google 



JRSU BARNDOMS-BOK. 



159 



i. 

3£0tt (Barnöoma^töok. 



Tiden för denna legends tillkomst går tillbaka till de första århundra- 
derna efter Christi födelse. Den har till och med varit tillskriften evan- 
gelisten MaUh&us, och bland de skrifter, som på kyrkomötet i Rom år 
495 skiljdes från de äkta heliga böckerne och förklarades för apokry fiska, 
voroäfven Liber de infantia Salva tor is och Liberdenativitate 
Salvatoris, et de S. Maria, et de obstetrice Salvatoris. Mu- 
hamed har vid Korans författande begagnat detta arbete, och Martinus 
Polonus, som lefde omkring år 1266, anför detsamma såsom på hans tid 
allmänt läst. (Görres, Volksbucher, s. 255, 256). 

På tyska eger man ännu i behåll flere dikter öfver samma ämne 
af särskilda författare, men af en så påtaglig likhet sins emellan, att de 
tydeligen haft samma källa. Så författade Wernher, diaconus i klostret 
Tegernsee (död 1197) år 1157 ett Jungfru Marias Lefverne på vers» ut- 
gifvet under titel: Wernhers Gedicht zur Ehre die Jungfrau Ma- 
ria, mit Wörtererklärungen und 6 Bildern herausgegeben 
von F. W. Oetter. Ntirnberg und Altorf 1802 och i Hoffmanns Fund- 
gruben far Geschichte deutscher Sprache und Litteratur. 
Breslau 1837. II, 147—214. Samme Wernher öfversatte ock år 1173 
en Maria-legend från Latinet (Grässe, Literärgeschichte. Dresden 
und Leipzig 1842. Bd. II. Abth. 2, s. 950). Af Waltber von Rbeinad 
i början af 13:de århundradet har man ett Marien Leben i 15,000 
vers, hvaraf en handskrift, som år 1369 blifvit förärad klostret Amten- 
hausen vid öfra Rhen, finnes å Hofbibliotheket i Karlsruhe, och en an- 
nan, skrifven år 1388, förvaras å bibliotheket i Stuttgart (Möne, An- 
zeiger 1836, s. 322—330, der utdrag äfven meddelas). I samma år- 
hundrade författade karthusianer-munken Philip, efter latinska rim, 
Leben der Maria und Christus sammt der Heiligen Familie, 
hvaraf man ännu eger flere handskrifter i behåll (Hagen, Deutsche 
Gedichte des Mi ttelalters. I, XXII, och Lit. Grundriss, s. 
251 etc.) och hvaraf fragmenter finnas införda i Becks Martyrologia 
Ecclesifle Germans. Aug. Vindel. 1687, s. 65 etc, i Tentzels Mo- 



Digitized by Google 



160 



JE81 BARSDOMS- BOK. 



natl. Unterr. 1697, s. 559, Ä42, 548, 862, 866, i Egcers Deutscha 
Magazin 1794 Dec, i Neue Utter. Anzeiger 1806, s. 167, i 
Bibi. Uffenbach Catal. IV, 40—42, i Docens Miscellaneen zur 
Geschichte der teutschen Litteratur. II, 66—98, i Hagens 
Minnesinger. III, 168 etc. och Grundriss, s. 252 etc, i Jacobs 
und Ukert, Beiträge zur ältern Litteratur. Leipzig 1836. II, 
259—263, m. fl. I Das alte Passional från början af 13:de seklet 
förekommer äfven en dikt Von unsers herren kintheit (Mone, An- 
zeiger 1837, s. 150— 156.— Das alte Passional Hera usgege ben 
von K. A. Hahn. Frankfurt a Main 1845, s. 27 etc.) och af Konrad 
von Fussesbrunnen , som lefde i samma århundrade, har man likaledes 
en dikt, kallad Chinthcit unseres herren Jesu Christi, medde- 
lad af Hahn i Geschichte des XII und XIII Jahrhuirdérts. 
Qvedlinburg 1840, s. 67 etc., och hvaråf ett fragment är infördt i 
Wackernagels AUdeutsches LeSebuch. Basel 18*9, s. 841—548. 
Utom i dessa poetiska behandlingar igenfinner man samma dmne t den 
gamla tyska folkboken på prosa: Unsers Herren Jesu Christi Kin- 
derbuch; oder merkwurdige, historiscbe Beechreibung von 
Joachim und Anna, deren Geschlecht, aus welchem sie ge- 
boren. Item von ihrer Tochter der Jungfrau Maria, und 
von der Geburt und Auferzieh urig Christi: wie aueh von der 
Flucht Christi, und was sich sowohl auf ihrer Refse nach 
Egypten, als äuch bei ihrem siebenjåhrigen AufentbaVt 
daselbst, nicht weniger bei der Ruckrefse und hernach zu 
Jerusalem fur grosse Wunder^erke' zu g-e trägen haben. 
Gans frisen äus dem Ttaliärtiscben ins Teutscbe nbersfetzt, 
fevairaf man har upplagor af Augsburg 1474, 1476, 14fti, 1491 och 
15#8, Cöln, Altöaa och Nurnberg utan utsatt tryckår m. fl., samt hvil- 
ken- äfven' utkömmit pi plattyskat Van dié gheesteiike Kint- 
scfrey t Jesu. Lttbéck 1482 och Antwerpen 1488 (Grasse-, 1. c, s. 955). 

Från denna tyska folkbok öfversattes sannolikt den dantica, som 
trycktes hos Gottfried af Gemen år 1508' under titel: 4Hair begynn hes 
af Joachim och aff sante Åona oc aff b Va t Slaect the are 
födhoc aff theris Lefoeth Oc saa aff Jomfru Marie oc aff 
vor Herres Jesu Barndom. (Nybrup (Mors ka bs I ses o i rig; s. 176), 
och. hvarftf Utg. sett följande' irfåré upplagor: Vor Herres* og Frel- 
*eres Jesu Christi Barndoms-Bog, '- tillf ge itaed en liden Hl 
storisk BeJkri velse art 1 Joachim og Anna; aT hvaé Sfsegt dfe 
e re födde, itenT om' deres I>attér Jbmfru^ r Maria, bendes 
Barndoni og Lévnet. Trykt AM 1761», 62 *id. 86; »177&»,: 62 
sid, 4ké (anförd af NtEitoP, V t.)', samt Kjöfcenhavh. Faaes hos P. W. 
Trifclérv flolmensgade Nr. 111, Er?** hös a A. 1 Nissans Enke» , 45 
sid,: 8:0. ' *■ * ~ t .i \ 



Digitized by Google 



INLEDNING. 



161 



H *%e**ka finnes legenden om Sancta Åfme ttyekt i Upsala ar 
Paul Gfijs i«*»> mrmodeiigen tffyersatt från danskas. Det enda exem- 
plar, matt numera känner ar denna upplaga, förvara* i Skara Gymnasii- 
Mb3iotfcek\ Äei innehåller * blad i to ock slutar med följande ord: 

Thenne bogh hafwir tryckat pawel grijs 

Sancte Anne til beder loff ok prys 

Ok sa Marie ok ihesu crist 

Åt the ville kwndgöre os tbet wist 

Hwat wi skwlle tala eller göre 

Thet himmelrike skal os til hörc 

Ho som tian sancte anne med ymykt bön 

Tbet seger iak eder oppa min tro 

1 hemel rike fanger han fwlgodh lön 

Ok löffwe siden bade glad ok Tro 
'Éx upsalia Ånno domini M. D. XV. 
Die martis infra octavas sanctissime anne. 

(Giöawfcix, fiyenak* MercurUs. Åug. (W7, s. 167~Luth, Cata- 
log öfver Skara Kongk GymoasiNBibliothek. Skara 1830, s. 
f68*-J»H. Sonaönna, Incunabula artis typographic» in Sveeia. 
Upsala 1842, s. 21). 

Denna legend behandlar till en del samma ämne* Bom folkboken om 
Jesu barndom, hYiiken dock icke utgör någon fdryngrad bebandhng af 
nimda legend, utan bli/Vit öfversatt dels frän tyskan och dels från dan* 
skan, särat hvaraf följande särskilda bearbetningar a ro Utg. bekanta: 

1». »Wår Frälsares Jesu €hrisU Beredetns-händeteer, samnaaletade 
utttr sednare funne Judiska handlingar år 1776. Översättning* Tryckt 

samma år», 48 sid., 8:o; »Wår handlingar år 1746. Qfversittning»* 

Clrlsttd, Wallencrona, 1413, 48 sid., 8:o; »Wår — — Handlingar. <k+ 
rersfiUning. Stockholm, 14i4. Tryckt i Ecksteinska Boktryckeriet», 44 
skL, 4»; öco, l«td, 48 sid., Ibo; »Wår Herras eeh Frilsares Jesu Obci- 
sti Barndoms-Bok, Tillika med en liten Historisk underrättelse Om Joa* 
kimoth lam, af bwad Slagte de iro födde; Åfwealedes Om deras öotter 
Jungfru Maria, hennes Barndom och Lefwerne. Öftersftttnfng från <en 
■I tfsk upplaga. Westerås Tryckt bos T. R. Björkbom 4817», 74 sid., 
lfeo (till texten ordagrant lika de föregående); »Wår — — Lefwerne. 
(kwersÄtnrog från den nyaste tyska Upplaga. Upsala 1818. Tr jck* bas 
Zeipei ech Falna Wad», 4t sid., 8?o; »Wår — — Lerwerne. ÖfversM^ 
■ana». Ut*6$iiig, Petre, tett, 71 sid. 8x>; »Wår — — Lefwerne, Öf* 
warsäitaiasj från tyska Språket. Stockholm , tryckt nos Samuel Äarastedt, 

1830», 64 sid., 16:o; »Wår Lefwerne. Öfwerslltuiiag från en fry 

tjtfc *f>tj>iagä. Jonfconmg» «3å, hos Diréct, J* Lundström» , 74 sid., 
Ifee; »Wår — — åjefwerhe, ÖrVersaXtaing från en ny dansk upplage, 
Sv. Folkböcker. II. 11 



Digitized by Google 



JESU BARNDOMS-BOK. 



Westerwik, tryckt bos Carl O. Ekblad, 4*34», 79 sid., lfco (texten ord 

för ord lika de föregående); »Wår dansk upplaga. Nyköping, tryckt 

hos P. E. Winge 1834», 72 sid., 12:o; »Wår — — tysk upplaga. Öre- 
bro, Tryckt hos N. M. Lind b, 1833», 72 sid., 12:o; »Landskrona, bos 
N. P. Österberg, 1836», 72 sid., 12:o; Uddewalla, Malmgren, 4843, 60 

sid., 12:o v samt »Wår dansk upplaga». Norrköping, Törnequist, 

1843, 44 sid., 12:0. 

2:o. »Wår Herras och Frälsares Jesu Christi Barndoms-Bok, tillika 
med en liten Historisk Beskrifning om Joachim och Anna, af hvadslägt 
de äro födde; Äfvenledes om deras Dotter Jungfru Maria, hennes barn- 
dom och lefvernc. Från danskan öfversatt af S* R\» Weiiö, Sv. Rask, 
1810, 96 sid. 8:o; »Frälsarens Jesu Christi Barndoms-Bok, samt en liten 
Historisk Beskrifning om Joachim och Anna , Äfwenledes Om Deras Dot- 
ters Jungfru Marie Barndom och Lefwerne. öfwersättning från Danskan. 
Uddewalla, tryckt hos A. M. Hallgren, 1833» r 66 sid. 12:o (överens- 
stämma noga med de ofvan anförda danska upplagorna och förete åt- 
skilliga skiljaktigheter från föregående bearbetning, som, enligt hvad 
i de äldre upplagorna tillkännagifves, är öfversatt från tyskan, ehuru i 
några af de sednare, ordagrant aftryckta efter de förra, uppgifves, för 
modeligen endast genom ett tryckfel, att öfversättningen är gjord från 
danskan). 

3:o. »Wår Frälsares Jesu Christi Barndoms-Bok. Nyttig och läro- 
rik att läsa, i synnerhet för Barn. Jönköping, 1841, Nils Eric Lund- 
ström», 24 sid. 12:o, samt »Jönköping, hos N. E. Lundströms Enka, 
1845», 24 sid. 12:o (en betydligt förkortad bearbetning af de föregående). 

Bland dessa 3:ne bearbetningar synes den första och mest spridda 
egentligen vara afsedd att utgöra en andaktsbok, hvarföre de bibliska be- 
rättelserna om Jesu föräldrar och barndom här förekomma blandade med 
legendens, hvilka ofta blifvit afstympade, för att passa bättre in med de 
förra. Den andra åter, den från danskan öfversatta, är både den full- 
ständigaste och den som bäst återger legenden i dess ursprungliga skick. 
Det är derföre denna, som här nedan meddelas. 

Särskilda behandlingar af detta ämne äro: »Wår Frälsares Ungdoms- 
Historia efter Balter och Hess. Utgifven till läsning för Barn under Jul- 
helgen af A. J. R. Weiiö 1838», och »Wår Frälsares Jesu Christi 
Barndom och heliga Lefwerne En historisk framställning af Jesu vi- 
stande i synlig måtto på jorden. Jemte en beskrifning öfver Canaans 
Land, och en kort skildring af Israelitiska Folkets öden, äfvensom un- 
derrättelse om Jesu Lärjungar. Efter de Heliga skrifterna och lärda mäns 
forskningar — till nyttig läsning för Allmoge och Ungdom samladt och 
utgifvet. Westervik 1844.» 

Den svenska folkboken är öfversatt på finska under tilel: »Meidän 
Herramme Jesuksen Christuksen Lapsuuden Kirja, niin myös lybykäinen 



Digitized by Google 



JRdC BARNDOMS-BOK. 



*63 



tielo Neitåesta Mariasto ja hänen Wanhimistansa JoakimitU Ja Annasta. 
Suomen kiellele kännetty. Kolmas Paino. JönköpiDgissä, präntätty N. 

E. Lundströmmillä, wuonna 1840», 58 sid., 12;o; »Meidftn kän- 

netty. Neljäs Paino. Jönköpingissä 1841», 58 sid., 12:o, samt 

»Metöän kännetty. Tuckhulmissa , Berginluonna , 1845», 83 sid. 8:0. 



Bland Israels folk var en man af stort anseende, som hptte 
Joachim och var född af Ju da slägt, en af de 12 patriarcheo 
Jacobs söner, som var Abrahams son, hvilfcen Abraham Gud 
gaf det löftet, att han ville lita sin son födas af dess afkom- 
lingar. Denne Guda-Sonen skulle med sin tillf yllestgörelse, li- 
dande och död frälsa hela menniskoslägtet från deras synder. 
Detta trodde äfven Joachim, ty han fruktade Gud och tjente 
honom med mildhet och många goda gerningar. Det gods, som 
han samlade om året, skiftade han i trenne delar: en del gaf 
han det fattiga folket, den andra till gudstjensten, och med den 
tredje försörjde han sig och sitt folk. Och för det han så fruk- 
tade Gud, blefvo hans penningar många, och hans egodelar 
öfverflödige, så att ingen var hans like ibland Israeliterne. 

Då han var 25 år, gifte han sig och fick en hustru af sin 
egen slägt och konung Davids börd; de voro tillsammans uti 
20 år, dock utan lifsfrugt. En gång, då han var uti templet 
och ville offra till Gud, kom der en man benämnd Ruben och 
afviste honom derifrån och sade : »Du är icke värdig att vara i 
Guds tempel, du hafver ingen lifsfrugt med din hustru;» ty det 
var skrifvet i lagen, att de skulle vara uteslutne från templet, 
som ej fiogo barn tillsammans. Då gick Joachim gråtande utaf 
templet och ville ej fara hem igen till sin hustru, utan tog 
sina boskapshjordar och for bort uti öknen, att man ej kunde 
finna honom uti 8 månader; ty det grämde honom svårligen och 
han sade: »O allsmäktige Gud, misskunda dig öfver mig och 
hör min ödmjuka bön.» 



©m Joakim od) ftnna. 




mt BABNDOHS-BOK. 



Si *nart hans hustrti Anna sporde honom vafa börtlaren, 
varAt hött bedröfvad öch bad innerligen, sägande: »O ailsraäg- 
lige Israels Gud] där du gaf mig h varken söner eller döttrar 
med mio ma«* b vårföre hafver du då tagit honom ifrån mig? 
och jag vet icke antingen han är lef vande eller död.» Deref- 
ter gick hon i en örtagård och då hon här blef varse enfogel, 
som hade sitt näste med ungar uti ett lagerträd, föll hon på 
knä, bad ödmjukeligen och sade: »O allsmägtige nådige GudI 
du som hafver skapat alla kreatur och gjort dem frugtsamma 
hvar efter sin art» htf hafver du Uteslutit mig från denna nå- 
den? du hafver gifvit mig en äkta man, men ej söner och dött- 
rår* som skola offra i templet.* När hon yttrade dessa ort, 
uppenbarade* Guds engel för henne och sade: »Gråt icke Ann», 
to Guds torn, Wrty Göd häftar hbrt din bBn; och da skah 
föda ett foster* *om tarder till glädje öfver all verlden.» M 
han hade detta sagt, försvann han och blef borta för hennes 
ögon; och hon blef ganska förfärad Rit det hon sett denna syn 
n* Mört sådant tal, och gick in i sin kammare och lade sig pf 
tfn säng, lika som bon varit dSd; men var der i sina bönet 
hatt och dag) till Gud, sfn käre fader. 

Därefter kallade hon en af sina tjenstepigof och sade till 
tennet »Sig du mig icke i en sådan stor ångest och häpenhet 
teb ville dock icke gt tHI mig och trösta mig]» Di svarade 
pigan och stde: x#$r det Gud tog din man ifrån dig och häf- 
tet gjort dig ofruktSatti, hvad rår väl jag derföre?» DS Anna 
fick ett sådant svar af sin tjenstepfga, gret hon bitterligén och 
bed till Gtid« 

Uti sassma stund kom en engel uti en ung mansskepelse 
IM Joachite i öknen, och sade till honom: »Du Guds vän, hvt 
for du Icke hesa till din kära hustru t» Joachim svarade och 
«ade: »Gode man! uti SO år hafver min hustru och jag varit 
tm*attitt*n, odi hon födde icke *Öner eller döttrar: ty gick jag 
*it af templet med blygsel; och hvad skall jag g5ra hemma t 
Jag vill httr bhTva; dock vill jag sända fattigt folk, enkor och 
iaderWéu barn samt till gudstfensten deras delar af mitt gods och 
lormÄgfenhet, »»ed mina tjenare.» Då han tetta hade sagt, 
svarade den unge mannen honom och sade: »Jag är Guds en- 



Digitized by Google 



gel, och densamme som; hugsvalade in kära hustru, då boo 
bad till Gud, och du skall veta , att tm blifvjf frgkUam med 
en dotter af din säds och detta barn varder så upphöjd! t qttej 
des* like är eller skall (ödas pä jardea; ja, både m*dec och 
dotter skola varda saliga prisade af alla. menoiskor for Gud* 
sona, Jesu Cbristi skull, som skaH föte* bit till verkten, med 
den Heliga Andas kraft, af din välsignade dotter, den haliga 
jungfru Maria, h varmed din kära hustru är begåfvad till lifs- 
frugt; ty frukta icke, utan far hem till ditt hus och lofva Gud 
för sina stora välgerningar.» 

Då bad Joachim oogtteo brit* Hqs sig och sade: »Jag har 
funnit nåd för dina ögon; ty beder jag dig: blif en stuflli min 
bowng och säg mig, din tjeoare, hvad div min borre,, lyster?» 
Engeleo svarade och tade: »Jag är ej <jip h^rre* ty yi tjena 
båda två en Gud och eq herrej mm mat och dryck må ej se* 
af de svage dödU$e- Men tillbed och offra nu till Gud.» 

Då tog Joachim ett obesmittydt lawb och sftä> »ill enge* 
leq: »Jag vågpde icke offra, med mindre jdu bade befaUt mi% 
det» Engelen svarade och sade: »Jag hafver ej budit dig att 
göra detta, utan det hafver varit min Guds vilja, som mjgaäpdt 
hafver.» Och då han offrade y for engeleq till bimmelep« 

Och Joachim föll ned på sitt ansigte uti »ex dagar; wh 
den sjette dag*» om aftonen komma hans tjenare. och förun* 
drade sig härföre han så låg. Och då han förkunnade hvad 
som var bändt, så föllo de i förundran deröfver; och de rådde 
honom till att fara hem, utan allt förtöfvaode» och fullkomna 
eagelens tal, Men då han tänkte på om han skulle draga ben* 
eller ej, blef nan sorgfull oqb föU i en djup sömn* Då kom 
densamme engelen Ull honom och sade: »Far du dmteliga hem 
till din kära hustru r förty Gud hafver gifvtt edsr lifsfiukt till- 
hopa.» Då han vaknade, kallade han sina tjenafe till sig.oph 
sade dem hvad han bade drömt; och de bådo honom fara hem» 
utan allt dröjsmål» och ingalunda försmå engeleus tak 

Då stod Joachim upp och reste. Oeh då han var nära 
sitt hem, kom engelen till Anna» när hon låg i sin bön till 
Gud» och sade till henne: »Gwk "t emot din man \A\ dengyl^ 
dene porten , der finner du honom i dag.» Då tog hon sina 



Digitized by GooQle 



t* 



166 JESU BARNDOMS- BOK. 

jungfrur med sig och gick till den gyldene porten och bad till 
Gud; och då hon hade bedit, såg hon Joachim komma med 
sin boskap. Då blef hon mycket glad och lopp emot honom, 
helsade honom vänligen, lofvade Gud och sade: »Jag var förr 
en enka, nu är jag det ej: förr var jag ofruktsam, men nu 
är jag blifven fruktsam!» Och det vardt mycken glädje bland 
deras slägt och vänner, öfver hela landet. 



©m fnujfrtt Mana. 

Sedan 9 månader voro förbigångna, födde Anna en dotter, 
och kallade henne, efter engelens tal, Maria. Nar hon var 3 
år gammal, gingo Joachim och Anna i templet och offrade 
till Gud. Och de satte Maria bland de andra jungfrur; och 
der var hon i gudsfruktan både dag och natt, så att alla för- 
undrade sig deröfver, som voro i templet. När hon var 10 år 
gammal, var hon fullkomlig uti visdom, och gudeliga böner; 
och ju större ålder hon uppnådde, ju mer och mer blef hon 
begåfvad med den Heliga Andas näd och visdom, uti guds- 
fruktan, till alla gudeliga och dygdiga gerningar; tillika var hon 
den skönaste jungfru som fanns i verlden. Hennes ansigte 
sken, såsom nyligen från himlen nedfallen snö. Hon föresatte 
sig sjelf sina nödiga lefnadsreglor: från morgonen intill aftonen 
yar hon uti sina gudeliga och goda gerningar och i sina böner 
hvar dag. En engel förde henne mat, att hon.^ess yttermera 
kunde tjena Gud. Ibland alla jungfrur, som voro hos henne, 
fanns ingen hennes like uti dygd och goda seder; det var ingen, 
som utöfvade Herrans lag och befallning bättre än hon. Hon 
var ren både i ord och gerningar, och ingen hörde henne ban- 
nas, svärja eller vredgas. De jungfrur, som voro hos henne, 
tillstadde hon ej att synda bvarken med ord eller gerningar; 
och den mat hon fick af engelen, den lefde hon af, men den 
andra gaf hon fattigt folk; och man såg engelen ofta tala med 
henne. Alla som henne sågo och voro sjuka, blefvo friska och 
sunda igen. 



Digitized by Google 



JRSU BARK DOMS -BOR. 



167 



En prest, vid namn Abiathar, ville att Maria skulle gifta 
sig med hans son, och gaf derföre öfverste presten stor ära 
och många gåfvor. Då Maria sådant förnam, sade hon: »Det 
må ej så vara, att jag kan gifvas någon man, ty jag hafver 
lofvat Gud ifrån min barndom, att jag alltid skall förblifva en 
ren och skär jungfru.» 

När Maria var 15 år gammal, höllo Fariseerne råd och 
sade, att qvinnorna måtte ej bedja sina böner i templet. Då 
gingo Abiathar och öfverste presten på den högsta trappan och 
talade till folket och sade: »Hör oss Israel! detta tempel blef 
uppbygdt genom konung Salomo, och sedan hafver här varit så 
väl konungars döttrar, som flere rikas och väldigas, och hafva 
de alle efterföljt sina föräldrars sed; men nu hafver Maria fun- 
nit på en sed att tjena Gud med, i det hon vill förblifva en 
ren jungfru, ty tyckes oss, det vi böra spörja Gud om råd, 
hvem henne skall äkta.» Sådant tal behagade dem alla väl, 
som voro i templet; och de kastade genast lott derom , ho henne 
skulle hafva, och lotten föll £å Juda slägt. Då befallte öfver- 
ste presten att ho, som ingen hustru hade af samma slägt, 
skulle andra dagen komma med en staf i sin hand. Andra da- 
gen öfverlemnade de öfverste presten sina stafrar; och han 
gjorde sin bön och talade med Gud. Och Gud sade till honom : 
»Sätt alla deras stafrar på altaret, och bed dem komma igen i 
morgon bittida och taga sina stafrar; från hvilkens staf det då 
flyger en dufva utaf ändan och upp till himmelen, honom skall 
du lemna åt Maria.» Och det blef allt gjordt. 

När de kommo andra dagen igen, och öfverste presten hade 
tjent Gud, fick han dem deras stafrar. Och då han flytt dem 
vid pass 5000 stafrar, och dufvan ännu icke var flugen af ändan, 
klädde Abiathar sig uti prestkläder och gick in i koret, föll på 
sina knä, och bad till Gud, att tecknet måtte ske. Straxtkom 
en engel till honom och sade: »Der är en stackars man, som J 
akten litet; när han kommer fram, så sker tecknet, som Gud 
hafver sagt.» Det var Joseph, som var föraktad, ty han var 
gammal och ganska ringa, och stod nederst i templet och torde 
icke gå fram. Abiathar kallade Joseph och sade: »Gäck hit och 
tag din staf.» Joseph förskräcktes och ville icke gå dit; men 



Digitized by Google 



JESU BARNDOMS-BOK. 



dl han kom och tog sin staf, så flög dufvan fram af ändan och 
for länge omkring i templet» innan hon omsider svängde afe 
upp till himmelen; och allt folket prisade Joseph och sad*; 
»Salig är du i dia ålderdom, förty du skall akta Maria-» Och 
preslen sade till honom: »Tag henne med glädje; ty Gud haf- 
ver utvalt dig derlill.» Joseph svarade oqh sade: »Rvad skaH 
jag stackars gamle man med det unga barnet att göra?» Abi- 
athar svarade: »Lät dig pimiana, att Corah, Datan och Abiram 
försmådde Guds vilje, derföre måste de, evigt förbannad)*, 
sjunka i jorden; så kan det ock ske med dig, o» du försmår 
Guds vilje.» Då sade Joseph: »Efter det är Guds vilja , så vill 
Jag geroa göra det; men lät henne då behålla sina jungfrur hos 
sig.» AMathar aade: »Hon skall få hafva de jungfrur, hon 
haft tillföxene, att glädjas och umgås med, till er bröllopsdag 
kommer. 

Då tog Joseph Maria med sina fem jungfrur till si$ Den 
ena bette Nolka, den andra Sepbora, den tredje Susanna, den 
fjerde Abtgail oeh den femte NabqaL Dessa uppdrog öfversie 
presten att göra. purpur för templet, hviiket var en hnKg ger- 
ning; ock de kastade lott derom hvilken af dem skulle göra 
purpurn, och lotten föll på jungfru Maria. Hon tog alltså pur- 
purn att göra till templet. Då sade de andre jungfrur till henne: 
»Men du äst ödmjukast af osa» h vi kan du då vara värdig att 
göra purpur?» Då de sade dessa ord uppenbarades en engel 
ibland dem och sade: »J kallen henne jungfru* men j borde 
kalla henne för drottning;» der före, och som hon var ypperst 
i sina gerningar, så kallade de henne en skön drottning. 

När Maria en klar dag satt vid en källa, kom en engel 
till henne och sade: »Maria» du hafm Guds Inneboende hos 
dig, och det skall komma ett Ljus af himmelen och bo uti 
4ig.» Tre dagar deretyer, då Maria gjorde ett purpurkläde, kom 
det en ganska skön, ung maa till henne. Di hon såg honom, 
förfärades hon och ryste. Då sade engelen till henne: »Hell 
vare dig Maria, full af nid! Herren är med dig, välsignad äst 
du ibland qvinnorl förfäras icke, du hafver funnit nåd tär Gud» 
ty du är vorden Uatvande och skall föd» en son, och honom 
skall du kalla JESUS*» Då svarade Maria gråtandes: »Huru 



Digitized by Google 



SlRMX>Me *0S, 



skall detta tiUgå, ty jag vet af ingen man, ock hafver aldrig 
varit i någoö mans våld?» Di svarade engelent; »Den Heliga 
Ande skall komma öfver dig med sin dygd* och del fostrel 
skall kallas Guds Son. Och Elisabeth, din fränka, skall också 
Coda en son i sin ålderdom, då hon likval var ofruktsam; ty 
för Gud är ingeting omöjligt.» Di svarade Maria: »Jag är 
herrans tjeoarjnna» varde mig efter ditt tai.» 

Och tog Maria eu af wna jungfrur med rig och for 
Ull sin franka Elisabeth och ville prof va om engeleo hade sagt 
henne sann!* Uå Elisabeth sig jungfru Maria, gick hon strait 
oeh tog bewie i famn och sade: »Hon» kommer det sig, a*t 
min herras moder kommer till mig? Si, det ar mig en stor 
glädtie, att Gud hafver besökt mig och denna sin tjenarinna, li- 
kasom han fordom besökte vir kära fader Abraham ocb hana 
slägt» D4 blef Maria hos Elisabeth, Ull desr S:t Hans Bapti* 
sta eUer Johannes Döpare var född, oeh for si he» igen UH 
Nazareth till Joseph, som böd henne vara välkommen 

En dag kom Joseph hem ifrån sitt timmerarbete, och för* 
nam han med mycken blygsel, att jungfru Maria var haf vande. 
Då förfärades han och ropade: »O herre I tag min anda ifrån 
mig, ty det är mg m bättre att tö in lefva.» Då sade de 
jungfrur, som voro hos Maria, till Joseph: »Vi vete, att hon 
aldrig har varit i någon maas våld, utan är ens ren jungfru; ty 
hon är bebådad af engelen, att genom den Helige Andas* kraft si 
skulle ske.» Men Joseph ville icke tro det, utan lönliga fly 
och begifva sig ifråa henne* Di kom engelee till Joseph i söm* 
uea om natten och sade; »Frukta dig intet, Joseph, att taga Mar 
ria, din fästmö; ty éet hon är haffande med, är af den Heliga 
Anda, och det foster hon skall föda, är Guds Son, och lian 
skall kallas Jesus, ty han skall frälsa all vertöen från deras 
synder och vara en regerande konung öfver himmelns och 
jordens rike.» När Joseph det hörde, blef han ganska glad 
och öfvergaf all sin tvifian och sorg samt gick ödmjukeligen tiH 
jungfru Marta oeh bad henne, att hon ville tillgifva honom *H 
den förseelse, hvarmed han henne emot brutit: hvarpå hon sva* 
rade honom vänligen ja. Och de fördrefvo sm tid ihop med 
gudsfruktan, i lust och glädje. « 



Digitized by Google 



170 JESU BARNDOMS-BOK. 

Och då 9 månader voro framgångne, så kom tiden, att 
hon skulle föda Jesum till verlden. Samma tid kom också ett 
bud, att hvar man skulle fara till den stad och ort, der han 
var född, och gifva kejsaren af Rom en silfverdaler i skatt. 
Som nu Joseph var född i Bethlehem, så for han dit och tog 
jungfru Maria med sig och satte henne på en åsna. Bäst de 
redo på vägen sade hon : »Mig tyckes att tvennehanda folk äro 
uti mitt lif: den ene är en jude, som gråter och gifver sig 
svåra, den andre en hedning, som ler och gläder sig.» Joseph 
sporde henne då, om hon väl visste hvad det betydde? Jungfru 
Maria svarade: »Af mitt foster förnimmer jag, att förlossningen 
snart skall ske; men mer vet jag ej nu.» När de redo in i 
Bethlehem, var det natt och alla dörrar voro tillyckte. Då kom 
engelen och hade åsnan in uti ett stall , hvarest Guds Son ville 
låta sig föda; och Joseph bandt åsnan hos en oxe vid krubban. 
Då förnam jungfru Maria, att hennes tid var kommen och att 
hon skulle föda Jesum Guds Son; och hon redde sig dertill med 
stor ödmjukhet. 

©m Jtatt (fffjrtBtt barnfcom. 

Som Joseph förnam, att stunden nu var för handen, att 
hon skulle föda, så gick han fort ut i staden och hem tade 2:ne 
qvinnor, som plägade vara behjelplige då barn skulle födas. 
Under det Joseph var bortgången, klädde Maria af sigsinhvita 
kjortel och tog sitt kläde af sitt hufvud och löste sitt hår och 
lade det på sin rygg, föll på sina knän och bad ifrigt till Gud. 
Då kom der ett fagert sken fram, och hon lade sina händer 
tillsammans och såg upp till himmelen, vände sin rygg åt krub- 
ban och sig sjelf emot öster, uppfylld med den Helige Andas 
nåde; och så födde hon det välsignade barnet Jesum med stor 
ära och glädje, utan all vedermöda och smärta. Då jungfru 
Maria såg barnet, sade hon: »Välkommen, min herre och Gud! 
min kära son.» Barnet begynte litet att gråta och skalf af 
köld, som gick upp af golf vet. Då tog Maria barnet upp till 
sig med söta ord och vänligt tal, och lade det till sitt bröst, 



Digitized by Google 



JESU BARNDOMS-BOK. 



171 



och satte sig ned och tog ett linnekläde och lade om barnet 
samt svepte ett yllekläde deromkring; sä tog hon ock ett band 
och lindade om hans armar och fötter, som sedvanligt var. Se- 
dan tog hon ett annat kläde och bandt om barnets hufvud och 
lade det i krubban; ty det var ej rum uti herberget. Då af- 
höllo oxen och åsnan sig ifrån krubban och vinkade med sina 
hufvuden till bevis, att de kände sin herre och skapare. 

Nu gick Joseph in med stor ödmjukhet och glädje, och då 
han såg barnet, föll han ned på sitt ansigte och tillbad det. De 
tvenne qvinnor, som följde med Joseph in till jungfru Maria, 
tillbådo äfven barnet, och sågo att hon ej behöfde hjelp som 
andra qvinnor, och förundrade sig storligen, att hon redan hade 
mjölk uti sina bröst och gaf barnet di. Förtrytsam öfver, allt 
detta, grep den ena qvinnan efter jungfru Maria och ville i ett 
elakt uppsåt skada henne'; men straxt vissnade hennes hand. 
Häröfver gret hon bitterligen och bad både jungfru Maria och 
barnet, att de ville misskunda sig öfver henne och tillgifva hen- 
nes onda gerning, och i samma stund bief hennes hand fiel- 
bregda igen; den samma qvinnan hette Salma, och den andra 
Racheta. Och de gingo till staden, kallade allt folket tillsam- 
mans och sade: »Vi hafve sett ett stort under: en jungfru haf- 
ver födt ett barn, och ehuru det är mjölk i hennes bröst, är 
hon likväl den renaste jungfru, som verlden egt eller någonsin 
ega kan.» 

Der voro också herdar uti samma nejd, (ty i det landet är 
ej så stark vinter som här) till hvilka kommo englar vid mid- 
nattstid, densamma natt Guds Son blef född i Bethlehem, och 
sade: »Vi förkunne eder, godt folk! en stor glädje: Guds Son 
hafver antagit mandom och är född af jungfru Maria i Beth- 
lehem.» Och derefter hörde de en oräknelig englaskara med 
ljuflig stämma lofva Gud i höjdene, för hans kära enföddason, 
som här ville nedstiga till oss, eländige och förtappade menni- 
skor, och frälsa oss från satans magt och välde; treenige Gud! 
Dig ske evinnerlig tack, lof och pris derför. Herdarne gingo 
fram till Bethlehem och tillbådo barnet, och funno det i en 
krubba , som engelen hade sagt dem. Derefter gick Joseph bort 
i staden att sökff sig ett annat hemvist för jungfru Maria. 



Digitized by Google 



479 



JESU fU BK DOMS-BOK* 



Samma natt gick kejsar Augustus ocb såg upp till hun* 
melen och förnam en stjerna, som var mycket klar och sken 
öfver många länder. Då blef han förfärad och förundrade sig 
storligen deröfver, och sända atra&t bud till de visa mästare» 
som voro uti han* land, att de skulle komma och säga honom 
bvad stjeruau skulle bemärkas me» si, ingen af alla 7 kunda 
säga honom bvad den betydde* Då kom der en qvinoa t som 
hetje Sibylla, hvilken sade: »Denna stjerna betyde»-, attChristus, 
som är Guds Son och tillika en sanner Gud» är född af en rea 
jungfru på jorden och skall härefter vara konung i Jerusalem, 
och all verldeo skall tillbedja honom.» Då kejsar Augustus så- 
dant hörde, fick han en stor ödmjukhet uti sitt hjerta; ty han 
hade UUförene påbudit öfver allt sitt land, att de skulle hålla 
hans beläte för eu Gud och tillbedja detsamma; men straxt 
lät han nedbryta denna bild, som de honom till ära gjort och 
tillbedit hade. 

En lång tid tillförene hade de Romare, medan de voro 
friar från alla krig, också uppbygt ett präktigt tempel i Rom, 
på hvilket de mangraiit arbetade i tolf år» Detta tempel in* 
vigde de sedan alla sina afgudar till ära. Ocb sedan de fros- 
sat, dansat och offrat der ett helt år, och skulle nu skiljas åt» 
öfverenskommo de sig imelian, och sade: »Detta tempel skall 
stå evinnerligen och så länge, till dess en jungfru föder ett fo« 
ster». Och som de mente detta skulle blifva omöjligt, som 
det väl kunde tyckas för människors ögon, så läto de med 
gyllene bokstäfver sätta på templets port denna påskrjft: »Detta 
är det eviga templet». Men just densamma natten, vid mid- 
nattstiden, blef det så ljust och klart som om middagen: förtby 
Guds Son, det välsignade Guds Lamb, blef född; och det sam* 
ma tempel föll ned i afgrunden. Och alla afgudar, så väl i 
Egypten som i Bom, kullkastades denna natten. Och änskönt 
det var midt i vintertiden, så blef del så dejligt, varmt och 
fröjdefullt, förnöjligt, härligt, grönt och kärligt, som det hade 
varit midsommarstiden. Träden i skogen florerade och blom-» 
sirade med sina blader, ocb andra åtskilliga träd stodo och bura 
(ull dägelig, mogen ocb duglig fruktsamma natt; fogUrue sjöago, 
vatten blef vin, ocb på himmelen sågo många människor tro solar. 



Digitized by Google 



JftSti BAMtftOMS-BOK. 



IT» 



Då nti barnet vår fetta dagar gammalt, bad ioseph sina vänner 
Ull sig och lät omskära barnet, sött Modes hade budit i lagen, 
och lät kalla honom Jesus , som engelen tillf örene hade sagt honom. 

Då Guds Son var född, uppenbarades en ny stjärna för 
alla menniskor, sotti aldrig varit sedd tillförene; den lyste tffver 
att verldén och var större än afia stjernor* Den tid de helige 
tre konungar hade sett denna stjernan, förnummo de af de 
vise mästare, att den betydde Jestim vara född af en jungfru, 
som prophetétoa hade spådt lång tid tillförene. Då gjorde de 
heliga tre konungar sig redo, och togo guld, rökelse och mirr* 
ham och många attdra kösteBga saker med sig och foro åstad. 
De hade också några djur med sig, som boro deras kläder och 
annat lrtad å* hade; ty de hade én lång väg att resa. De reste 
rått efter stjernan, som syntes att hon for i skyn för dem; 
och de hade ej hinder hvarken af vatten eller något oväder. 
Då de kommo mycket nära emot Jerusalem, blef det ljusa da- 
gen, och stjernan blef osynlig; doefc blefvo de icke modfifde, 
ty de trodde sig VerkeHgen vara vid det sannskyldiga JebuS 
dier Salem. 

DS tedö de 5 kungar in uti Jerusalem med stor ära och 
härlighet, som sådana välbördiga kungar och personer ägnade; 
Och de redo upp i stadén för konung Herodis slott, och sände 
bud till köttungen och läto spörja hvar den nya judiska konungen 
och deras herr» var född, och hvarest de skulle finna honom? 
När Herodes Och Judar ne det hörde, blefvo de så sorgfulla och 
bekymrade, att de snart gfitt från sitt förstånd. D8 sände He- 
rodes bud efter de visa, och sporde dem hvar Chrfstua skulle 
födast De svarade och sade: »Det står skrifvet, att i Bethle- 
hem skall Guds Son födas.» Då sände han bud titt de 3 ko- 
nungar och tillsnörde dem, när de hade sett denna stjernan* 
Och då han fick veta det, bad han dem fara dit bort, ofch Se- 
dan de hade fdnnit denna konungen, skulle de k ömma tillbaka 
till honom igen* att äfven han kunde resa dit och tillbedja ho- 
nom samt oflVa honom heder och ära. Dt foro de åstad. Och 
när de voro komne utom Staden, sågo de stjernan och Voro 
glade. Och den ledsagade dem in i Bethlehem, och blef stån- 
dande öfver det hus, der barnet var, sjufalt förstorad. 



Digitized by Google 



174 



JESU BARNDOMS -BOR. 



Då de kommo nära staden, gingo herdarne ut emot dem 
och sade dem hvad de hade sett och hört, den natten Christus 
var född, och sade vidare: »Vi vete, att j ären komne att se 
detta barnet, som är det skönaste barn, som i verlden kan 
finnas, och vi vilja visa eder dit hän, der barnet är.» Och då 
de helige tre konungar voro komne till staden, slogo de sina 
tält upp och foro straxt dit, der barnet var. 

Som de nu skulle företräda en så väldig monark, så klädde 
de sig förut i sina högtidskläder eller konungsliga skrudar och 
medtogo kosteligt äkta guld, rökelse och mirrhara, som de ville 
offra åt gudabarnet Jesum, gåendes upp till staden med stor 
andakt och ödmjukhet. När de kommo till det hus, der barnet 
var inne, stod stjernan öfver detsamma, kastande sitt sken 
och sina strålar både upp i himlen och in i barnets hus. Då 
gingo de helige tre konungar till barnet med stor ödmjukhet; 
och jungfru Maria lät dem se barnet, hvilket var obeskriQigt 
skönt och vackert. Det hade tolf synliga englar omkring sig, 
sex vid hufvudet, två vid hvardera sidan och två vid fötterna; 
rummet hade en sådan klarhet och en så söt och ljuflig lukt, 
att ingen dödelig menniska kan hvarken beskrifva eller nog fö- 
reställa sig det; en himmelsk musik hördes der också. För- 
tjuste öfver allt detla, föllo de helige tre konungar på knä vid 
krubban och undfingo jungfru Maria samma offer de hade 
medtagit, hvilket hon emottog med tacksägelse och Guds lof. 
Sedan bjödo de jungfru Maria, barnet, Joseph och alla närva- 
rande godnattl Hvarefter de blefvo följde till sina tält af en väl- 
dig stor englaskara, som sjöngo och lofvade Gud under hela 
vägen. När de nu på detta sätt voro komne till sina tält, så 
höllo de med hvarandra ett gästabud om aftonen. Dessa ko- 
nungar voro ifrån Saba i rika Arabien: och hette de Melchior, 
Caspar och Belihasar. 

Då de nu den andra dagen ville återfara till Herodes, 
kom, om natten, en engel och bad dem fara en annan väg 
hem till deras land igen. Och det varade omkring 2 år innan 
de återhunno till sina kära hemvist 

Så snart Herodes förnam, att de helige 3 konungar voro 
allt herafarne, blef han svåra vred, att de voro hemreste utan 



Digitized by Google 



J1SU BA1ND0M9-B0K. ±79 

att vilja återkomma till honom enligt deras löfte; och befallt? 
fördenskull sitt folk att rida efter dem, för att slå dem ihjel. 
Men Gud, som frälsar alla sina vänner, han friade äf ven dessa ur 
Herodes händer, och förde dem med helsa och sundhet hem till sitt. 

Derefter ville Herodes sända sina tjenare till Bethlehem 
och andra städer uti sina länder, för att ihjelslfi alla piltebarn, 
som voro 2 år och derunder; men nu fick han bud ifrån kej- 
saren, det han skulle komma till Rom. Derföre kunde han ej 
nu framfara i sina onda gerningar, som han ville företaga med 
barnen, ty han måste straxt fara till kejsaren, för de många 
klagomål skull, som Judarna skäligen emot honom anförde, 
derföre, att han gjorde dem stor orätt. Och då förblef han 
länge i Rom, helst en af hans egna söner hade anklagat ho- 
nom hos kejsaren. 

Som nu Jesus var 30 dagar gammal, sade Maria till Jo- 
seph, att han skulle gå till templet med barnet, enligt Moses 
lag. Då tog' Joseph modren och barnet med sig och for till 
- Jerusalem, gick till templet och offrade 3 dufvor på altaret, 
som Judarnas sedvänja var den tiden. 

Då var der en gammal man som hette Simeon. Han 
bad till Gud, att han måtte få lefva så länge, till yår Herre 
tog mandom och låt sig föda, på det han måtte vara värdig att 
se Herrans Christ i sin lrfstid förr än han dödde. Då stod han 
vid altaret och tog barnet i sina armar och sade: »Väl mig 1 att 
jag sett Guds Son vara menniska.» Derefter begynte han en 
fröjdefull sång och sade: »Herre, låt nu din tjenare fara i frid, 
lika såsom du sagt hafver; ty mina ögon hafve sett dina salig- 
het, som du alla menniskor beredt hafver: ett ljus till hednin- 
garnas upplysning och ditt folk Israel till pris.» Och till Ma- 
ria sade han: »Bedröfvelsens svärd skall gå igenom ditt hjerta 
för detta barnets skull, som du nu hafver här uti temp- 
let; och han skall frälsa all verlden med sin död.» Då de nu 
hade fullkomnat lagen, tog Joseph modren och barnet samt for 
af Jerusalem med glädje hem till Nazareth, och blef der un- 
der hela tiden allt medan Herodes var frånvarande. 

När nu det året, som sagdtär, var förflutet, kom Herodes 
hem till Jerusalem. Och som han åter kom till sitt välde igen, 



Digitized by 



JR8U BARNDOMS -BOK. 



sände han ut sina svenner Ull Bethlehem och andra städer uti 
ritt land och låt ihjelsiå" alla piltebarn, som voro 2 år gamla 
och därunder. Då kom Guds engel till Joseph i en dröm och 
sade: »Joseph! lag modren och barnet och får till Egypti land, 
och blif der Ulls jag säger, atl du skall resa horn igen. 

Då gjorde Joseph 6ig redo, som engelen sagt honom* Och 
Joseph tog 10 åstiör och t oxe till sig, och satte Måna på den 
ena, men på de andra lade de sina kläder samt kost till sitt 
underhåll på resan, och foro så åstad. 

Som de nu voro på vägen och hade gjort en dagsresa , 
redo de öfv er en stor hed och a tonen kom på och ingen by 
var till hands, hv&rest de kände få herfeerge. Då sflgo de ett 
stort träd långt borta ifrån sig; och Joseph sade, att de title 
fara dit bort och blifva der öfver natten, om han der kunde 
finna något vatten. När han nu kom till trädet och kunde icke 
finna något vatten , så gaf han sig svårliga; ty vid och omkring 
åammå träd var mycket gräs, så att hans oxe och åsnor fingo 
nt>g att äta. Då satte Maria sig ned, tog barnet i sitt sköt och 
stack med sitt finger i jorden; då sprang stramt en källa opp. 
Och de fotade Gud för det stora tecknet; varaades glade, att 
de fiögo vatten till sig och sina k rea tor. 

Den andra dagen fyllde de sina flaskor och togo dem med 
sig på vägen. Som de nu redo, blef jungfru Maria varse ett 
dftgeligt trad> som vår ganska högt och bar mycken frukt, som 
var v$J mogen. Då såg hon upp och titte gerna håfvå något 
af dess frukt; men Joseph var gammal, så att han icke torde 
våga sig Upp i trädet. Då atod modren och barnet under trä- 
det; och som barnet var en sénnef Gud och visste hennes 
åstondan, så lät han trädet boja sig ned, att Maria kunde sjelf 
taga så mycken frukt deraf hon behöfde. Då de hade ätit och 
fyllt sina säckar, resté trädet sig upp igen ooh gungade med 
sina grenar. Och Joseph och Maria lofvade Gud för all sin 
nåd, »U detta lilla barnet Je&us lät aH Ung foga sig till deras 
tjenst, hvariaf de kunde förnöjas och veder q vickas i lika måtto 
med det härliga gräset > som Växte på en kort stund, att att* 
Josephs ök Och dragarc blefvo rikeliga försörjde. Åsnorné och 
åsninnorne knäböjde för detta lilla barnet Jesus och erkände 



Digitized by Google 



JtfttT tkfi II N DOMS-BOK. 177 

honom för wn herre och skapare. Odi på deras sitt oéfc vis 
voro alla Josephs kreatur förnöjde och glade för det öfverflöd, 
som vuxit på det ställe, derést de hvilåde sig. 

Sedan reafce de vidare framåt, oeh Joseph visste icke vä* 
gen, men Gudbevifcte sin mångfaldiga nid, så att alfodjur, som 
voro i skogen, gingo- till barnet och beviste att detsamma var 
deras skapare. Tfäd, örter, blomster ocb gräs ödröjukade sig 
under hela de© väg de skulle f ramfirdas. Elter någon tid kommo 
de till ett högt berg , hvafuti var ett stort hål. Derutur kom en 
grym» drake, h vars anda utflammade som en brinnande låga, oeh 
ban gick i vägen för deiri. Och Jeöus satt i sin moders sköte* 
Då draken såg barnet i modrens sköte, så lade han sig långa 
utåt vägen och förödmjukade sig. Då sågo de att drakar, ej 
mindre än andra djur, voro honom underdånige* Och dé lof~ 
vade Gud och redo fram till Egyptt land mfed det vänliga och 
välsignade barnet Jesus. 

Hvat skogar voro, kommo ock de vilda lodjur och gjorde 
barnet stor ära och tjenst, nickandes med sina hufvuden: pan^ 
terdjur, björnar, ulfvar och andra som i skogarne voro, bådé 
stora och små, lupo i vägen för jungfru Maria och lika som 
omfamnade henne, lekandes och springandes att göra dem tjeast 
och bevisa sin ödmjukhet på allt sätt; ja, tecknandes dem ut 
vägen, lika såsom de hade varit menniskor; alla foglar, som 
voro tillstädes, satte sig ned och: lof vade barhet med sin sång 
samt betedde tillika Joseph och Maria ära. Och de fortsatte 
resan genom öknar, skogar oeh många långa hedar. 

Omsider kommo de till en stor skog, hvarest voro röfvare, 
som /plägade röfve ifrån folk hvad de medförde och slå dem 
ibjel. Då de$sa röftr&re öåg.o Joseph. och jungfru Maria, lupo 
de emot dem, togo dém fast och sade, att Joseph, den gamle 
mannen* bade stulit den unga frun och hennes bara, oeh 
ville slå honom ihjel för omaket samt taga dee unga frun med 
dess barn. 

Dfå var der en gammal röfvare med dem,, som hade sitt 
hua i skogen. Denne skulle hafva det rofvet.de fingo den da- 
gen. Rao Mef mycket glad och tog dem hem med sig; men 

5». Foikbtfcker. \h 12 



Digitized by Google 



t» 



JESU fttlHDOMS-m. 



Jostyh och Marit voro i dtort bekymmer om hvad det skufté 
Wifva af dem. 

Denne röfvare hade en hustru, gom var hopan eS kär 
som hans eget Hf. Den »lund hoo sig mannen komma och att 
han hade jungfru Maria ned sig, di fick bon stor kärlek till 
henne och barnet, och bon undfick dem väl, följde dem i sitt 
hus, gaf dem mat och dricka, och hvad dem gjordes behof. 
Hon tillredde ett bad, att tvätta barnet: likaledes tillagade hon 
ea vacker säng med rena kläder och bad jungfru Maria lägga 
barnet Jesum deruti. Hustrun hade ock ett barn, som var 
fullt af sir och svart pi hela sin kropp; det tog hoo och 
lade uti samma vatten som Jesus tvåddes uti, och det bfef 
Straxt bett igen. Der inkom äfven en annat» röfvare, som badö 
sir: han tvättade sig uti samma vatten, och biefoeksi på stund 
ten och helbregdad. Då tog den gamla röfvaren detta vattnet 
till sig och gömde det till en läkedom; ty det var ej ett så 
stort sår och en så gammal skada, att de ju icke blefvo begge två 
botade och helade, så snart man strök aldrig så Btet éerpå af 
éelta vattnet; och aldrig hade någon så svår sjukdom, att han 
ja icke blef botad och bättre, så snart kan fick något af détta 
vattnet att nyttja. Oeb många gåfvo röfvaren stora skänker 
derför, så att han blef snart rik och öfvergatf sitt röfveri samt 
blef gudfruktig. 

Som de nu hade varit der i 3 dagar och hvilat äg, iså 
ville Josepb och Maria begifva sig ut på vägen igen till Egyp- 
tiens land. Då bad röfvaren och hans hustru, att de ville blifva 
något längre hos dem, men de ville ické: ty foro de åstad, och 
röfvarens hustru gaf dem mat i deras påsar och vin i deras 
flaskor att hafva på resan, och bad dem helsa på bär de foro 
tillbaka, då de skulle åtnjuta samma godhet; oth befaltte dem 
sedan i Guds våld. Röfvaren sjelf följde dem en lång väg och 
anviste dem på den rätta, samt bad dem sedan fara väl. 

Joseph for så fram med modren och barnet, och ville till 
Egypti land; men då förvillades honom vägen. Då var Joseph 
beérefvad och tvifvelaktig och sade till jungfru Maria: »Hvad 
synes dig? Denna väg är icke nyligen rest. Är det din vilja, 
så väja vi öfvergifva densamma; ty fara vi längre på den, så 



Digitized by Google 



JfcSO BA B NDOMS-BOK. 170 

kanna ti ja råka uti Större nöd än som vi för detta varit 
stadde uti: ty skogarne äro långa, hedarna breda, intet hus, 
eld eller vatten, stor mödosamhet oéti liten vägakost. Är det 
mi din vilja* så tilje vi vända om, och resa en annan väg, der 
vi kunna finna folk, som visar oss den rätta vägen, och der ti 
också kunna få mat till köps för vira pengar; ty det är oss 
ondt att fara på en obekant väg: sig mig nu derfore hvad dm 
vilja är och h vilken väg du råder och styrker?» Jungfru Maria 
teg stilla och srärade intet der till; men* hon satte sig ned på 
jorden och gret bitterlig. Det såg den gamle mannen, och be- 
dröfvade sig för det han talat något, som hon skulle hafva sorg 
titåf, gret och bad henne, att hon icke skulle gråta, sägande: 
»Hvad jäg kan göra för dig och barnet, det vill jag gerna göra: 
gråt således kkö; men sig mig din vilja, och hvflken vag da 
råder, den vill jag gerna följs.» lungfrö Maria svarade: »Jag 
gråter icke för de ord ni talade till mig, och jag bär ej min 
Stora sorg för så litet, dier för ord, som ni talade till mig med klN 
lek och saktmodighet, utan jag gråter för det stora bekymmer^ 
som ni hafver haft för min skull aRt sedan jag blef eder brud, 
6cb för aH den nöd som nf lider för mig och mitt barns skriH 
i främmande liftd. Och, sannerligen! ni hafver gjort mig och 
mitt barn så stor tjenst, som jag redan hade varit er gift* 
hustru odi maka.» 

Då bad Joseph jungfru Maria att hon icke skulle gråta, 
och sade: »Jag tror Gud så väl och är fullt försäkrad om hans 
nådiga hägn och beskydd, så att ingen ting i ver Iden osshvar* 
koi när eller fjérran skådandes vardér.» 

Under det 4e så talade med h varandra, låg barnet i mo± 
drens sköt och sof. Emedlertid ruttno tårarne ned af jungfru 
Marias kinder och droppade på det välsignade barnet Jesu*, 
bvaraf han vaknade och räckte sid lilla hand upp och torkade 
tårarna af sin kära moders ögon och kinder, hållande sedart 
siaä hinder mot hfmmelen, liksom han ville bedja för henne*, 
<téh hon blef mycket hugsvalad. Då sporde Joseph jungfru 
Maria kärligen och för' tredje gången till,' hvad hennes vilja var, 
sch hvilken väg de nu skalle draga? Hon siade: »Käre Joseph! 



Digitized by Google 



JESU BARNDOMS-BOK. 



ti vilja draga en annan väg framåt, och öfvergifva deona, som 
är så villsam, svår och f årlig.» 

Enär de så talade, kom engelen Gabriel af busmelen och 
tröstade dem, sägande: »Joseph, da helige man! Gud helsar 
dig och vill do skall genast draga fram till Egypti land; och 
bar budit mig följa med dig och visa dig den väg du skall van- 
dra. Och du hafver ännu tio dagar att resa* innan du kommer 
till Egypti land.» 

En dag; som de färdades vägen framåt, kom ett stort och 
hällande regn på jorden , men barnet höll sin haod Upp emot 
regnet, och det gaf sig strax t upp igen; och. de blefyo intet 
våta. Sedan foro de vidare framåt och kottmo omsider till 
Egypti land. Det första, de der sågo, var ett stort träd som 
var hvitt och fagert. Till detta trädet kom folk imroer fort, ty 
de höllo detsamma för en Gud, till h vilken de offrade får och 
alla slags kreatur, ja, till och med menniakor, nar svårt år, krig 
och pest inträffade. Kreaturen anammade presteme i templet 
till sitt behof, men menniskörne hä ägdes i trädet 

Då du jungfru Maria kom med barnet till i detta träd, så 
skedde ett stort tecken:, ty trädet böjde sig ned till jorden med 
wa grenar, och gqf der med tUlkänpa, att. barnet var dess 
herre och skapare; och de satte sig ned att h vila sig. Diropte 
alla djeflar, som voro i trädet, med hög röst och sade: »01 o 
du Guds Son, bvad gör du bär i detta land? Du gör oss en 
stor skam och vanära; ty nu måste vi med aesa fly af detta 
trädet» Och jungfru Maria och Joseph foro in uti Egypti land, 
till en stad som hette Spenonis. Dit kommo de sent om afto- 
nen och voro obekanta, så att de icke visste af hvem de skulle 
få låna hus. Men i staden var ett bönehus, hvaruti voro af- 
gudar, och; vid kyrkan var en port, der foro de in. Om mid- 
nattstid höjde de mycket skrik och rop öf ver staden, och upp 
i kiften en gräseljg och förskräckelig röst, som sade:: »Ve oss, 
ty vår berre är kommen, osp alla djeflar Ull förtret Hd hai- 
yer sänd t bud efter honom? Han är född af en renjungfrO, ty 
måste vi flygta och rymma vår boning; och densamma är alla 
redan nedfallen och sönderslagen. Ve dig Joseph, du gamla 
mani h vårföre förde du detta barnet hit? Och ve dig Maria. 



Digitized by Google 



JESU BARNDOMS- BOK. 



tet 



som födde del Ull verlden, oss till evig plåga.» Af delta grä- 
seliga rop, som djeflarne gjorde, blef folket ganska förfäraJL 
lopp tillsammans af gator och gränder, oéh fruktadé att staden 
skulle förgås. Och de voro häpne och 9ade: »Vi vilje gå til! 
templet, offra och tillbedja våra afgudar.» 

Då de kömmo dit, sågo de att alla deras afgudar: Jupiter, 
Saturnus, Minerva och Venus samt alla de andra afgudar, som 
yoro uti templet, och alla de afgudar, som voro uti Egypti land, 
voro nedfallne och lågö uti åtskilliga ställningar: somlige hade 
mistat deras armår, somlige benen, somlige hufvudet och hän- 
derne, och andra voro slagna i tu. Då sade folket: »Våra Gu- 
dar äro alla nedfallne, som lofvade oss hjelp i vår böd; alltså 
frukta vi , att det går oss, som det gick med den mägtige ko* 
nungen Pharao, den tid han red i det röda hafvet efter Israels 
barn: då drunknade han med allt sitt folk, herrar och furstar. 
Och af detta tecken, som vi nu se på afgudarne , såslutevi, att 
det kommer plågor öfver oss.» Somlige af folket sade: »Här äro 
komne främmande Gudar, som hafva brutit vår fred och strid! 
med våra Gudar, som stupade, och vi vete ej hvarest de ära 
komne ifrån.» 

Då hertig Caprodocius, som var en herre öfver staden, 
hörde det förskräckliga ropet och ynkeKga bullret ibland all- 
mänheten, frågade han dem hvad det var å lärde? Och de säde 
honom allt hvad de hade sett och hört Då blef han ganska 
sorgefull och gick strax t in i templet, och blef mycket förfä- 
rad, då han såg sina Gtriar ligga i så slem ställning och skap- 
nad sönderslagne neder på jorden. 

Förskräckt ropade han då högt och sade: »Härar skedt ett 
stort tecken; och huru vill det gå oss härefter? Hvar är den 
starkare Guden, som hafver så mycken magt, att han har kun- 
nat drif va våra Gudar bort, och sönderslagit våra bilder ? Visste 
jag hvar denne mägtige Gud vore, så ville jag prisa och ära 
honom: ty våra Gudar duga ioke att försvara sig sjelfva; der- 
före vilje vi sätta vår tro och tillit på den sanne Guden.» 

När nu hertig Caprodocius giek ifrån templet, sporde han 
efter om någon visste hvarest den mägtige Guden var? Då såg 
han jungfru Maria sittande på en sten, med sin son i sitt 



Digitized by Google 



JESU BABNB0MI-B0K. 



sköte, oeh han sig Joseph stå hes benoe, omgtfue af ett klart 
sken. Då Mef han sinnad att se det främmande folket. Gud 
ledde hans hjerta, att han gick fram Éill dem och sporde fri» 
hvilket land de voro komne och hvarthän de ville med det 
unga barnet? Joseph svarade; »Vi äro hitkomne af Judalandet» 
Dl kunde hertigen förslå, att det tecknet var skedt för detta 
barnets skull. 

Då gick hertigen till templet, kallade folket tillhopa oeh 
sade: »Viijen J se hvad här är skedt och hvarföre vira Gudar 
äro nedfallne, då mån J gå hit och se ett skönt barn oeh en 
dägelig fru. Detta är barnet, som profeten Natan har skri/vit 
om i sina böcker: att af Juda slägt skall uppkomma en stjersa, 
som skall skina öfver all verlden. Nu kan jag känna på dessa 
tecken, att det är det barnet, om hvilket profeten Jeremiaa 
skrifver, att det skulle utdrifvas ur Judalandet och komma fatt 
till oss: Och profeten Esaias: att Gud skall varda en människa 
och lita sig föda af en ren jungfru på jorden: och skall utå 
sin barndom komma till oss uti vårt land, och skall töfr 
derfva våra Gudar, och de skola icke bestå för honom. Och 
jag säger eder i sanning, att for ett år sedan f oro tre konungar 
igenom detta land till BetWehem, att söka det nyfödda barnet, 
som var mägtigt I himrtelen och på jorden, och dessa med* 
förde allehanda kostbara offer. En stjerna ledsagade dem, som 
var så stor ooh klar, att solen icke kunde genomlysa dess sken. 
Denna stjerna följde de ou till det land, hvarest Guds Son, him- 
melens och jordens skapare, var född: m sågo äfven denna stjerna 
tydeligeh, och dessa tecken äro skedde för detta barns skull, 
och min syn säger mig, att barnets moder är en ren jungfru. 
Vi märkte ock häraf , att när de i afton kommo hit med bar- 
net, just då nedföUo våra Gudar.» 

Hertigen sade Ull Joseph: »Säg mig du, gode man, huv» 
är det med detta barnet och denna unga frun?» Joseph titt- 
sporde Maria, om han skulle säga i 6aooing hvad han visste 
om barnet och henne? Jungfru Maria svarade: »Säger honom t 
al) sanning hvad J velen om oss, och döljer icke något häruttanan.» 

Då svarade Joseph hertigen och sade: »Nådige herre! allt 
hvad J halven talat är en god sanning. Denna fru är en rea 



Digitized by Google 



JESU BARÄD0W8-B0K. 



MS 



och obesmittad jungfru, och GudB engel af blmmeten bebådade 
henne, att, genom den Heliga Andas utgjutelae, skulle bon 
undfå och föda Guds Son och k a Ma honom Jesus. Och boo 
har sitt foder förutan man, samt utan all synd undfick hon 
detta barn. Hon födde del utan all smärta, och då voro otå- 
lige englar till hennes tjenst, h vilka sjöägo barnets lof; äfveo 
tändes öfver huset en stjerna, som gaf sitt sken långt bort i 
främmande land; den lyste också för de helige 3 konungar, 
som storligen förundrade sig öfver dess glans, och foro så efter 
denna stjerna, emedan de fullkomligen trodde henne Tara ett 
tecken, att verldens frälsare var född* Och då de funno detta 
barnet i Rethlehem, tillbådo och offrade de dyrbara skänker. 
Hen då Herodfs % som var konung öfver landet, fick höra att der 
var född en så mägtig konung, fattade han så stort M till 
honom, att han utsände sina tjenare att söka efter barnet, i 
uppsåt att slå det ihjel. Då kom Guds engel och bad mig att 
taga modren och barnet och fara bit, att ingen ting skulle skada 
ess; och nu äro vi bitkomne genom Guds underliga» visa och 
nådiga försyn.» 

Då JosepJb sagt detta, gingo allt folket till jungfru Marja, 
föllo på knä och tillbådo barnet Ja de uodfingo dem alla kärt 
och vänligen, och kysste Joseph samt frågade hvad de behöfde 
Ull deras underhåll, gifvandes dem ett hus der de bodde i sju år* 

Joseph företog sig sitt timmerarbete och jungfru Maria be- 
gynte göra purpur, silkesvaror och andra kosteliga ting. De 
goda qvinnor i staden gingo till henne med stor åtrå, att åskåda 
det sköna barnet Jesum och erbjuda sin tjenst, samt lemnade 
allehanda gåfvor. Jungfru Maria förtjente väl Jivad hon lefde 
utaf, och det så, att alja de qvinnor, som hörde och sågo 
henne, berömde och höllo henne i stor vördoing. Ja de tilU 
bådo hennes barn och sade att det var kommet Egypti land 
till frälsning och glädje. När de nu funno någon sorgefull, 
medan ie voro der vistandes, sade den ene till den andre; 
»Kom, gäck med mig till jungfru Maria och se hennes barn, 
sfi får du sftraxt hugsvalelse.» 

Pefefter begynte jungfru Maria att göra sin välsignade son 
en kjortel, och virkade den med grön öfverstickning; samma 



Digitized by Google 



tu 



JESU BARNDOMS- BOK. 



kjortel var så väl inrättad, att han aHtid var sid och vid nog. Den 
blef aldrig oren, slets icke, och den blef oföråldrad, oaktad! all 
den tid han gick deruti, och var lika sf vacker intill Långfre- 
dagen, dl han led sin svåraste pina, mom den var då han fick! 
den af jungfru Maria. Det var samma kjortel, hvari vår herre 
kringvandrade, intill dess han undergick korsens död. 

Då Guds Son var så gammal, att han skulle börja gå» 
så behöfde Ingen leda honom, såsom andra barn, litan han re- 
ste sig sjelf upp och gick stadigt, och när han började tala, ta- 
lade han rätt, lätt, tydligt och redigt, helt olika hvad andra 
barn göra, då de börjå att tala. 

Jungfru Maria bad sin son gå ut och leka med de andra 
barnen, att folket skulle få se honom. Då gick han genast, ty 
han var sin moder i allt hörsam och lydig. Då han kom till 
de andre barnen, gladdes de öfver hans lekar, ty de voro utan 
all skada och förargelse, i den fullkomligaste oskuld, och hade 
han sådane lekar, som tillföréne hvarken varit sedda eller hörda. 
Han glömde aldrig tukt, ärbarhet och anständighet, då han var 
ibland de andra barnen, så att de togo honom till ett mönster 
och eftersyn och sade: att han var en ung Gud. Déssa bar- 
nen gjorde honom all ära och kärleksbevisning, samt utkorade 
honom till sin konung, togo en barnakjortel, bredde den på étt 
träd, och satte vår herre derpå. De tillbådo honom äfven sin 
tjenst, hållandes honom för deras Gud. 

En dag, då Jesus var hos barnen, som voro församlade. 
Så föll ett af dem och bröt sitt ben. Då jemradé detta barn 
sig högeligen. Så snart Jesus det såg, gick han till barnet, tog 
det vid handen, bad det stå upp sundt och friskt och sade: 
»Gäck med mig till de andre barnen, vi vilje leka med dem.» 
Då stod barnet genast upp friskt och helbregda: och alle, som 
det sågo, sade att han var Guds Son och en herre öfver allt. 

Då sju år voro förbigångne, som Joseph var med Maria i 
Egypti land, nedkom en engel af himmelen och sade: »Joseph, 
Davids Son! Jag säger dig: Herodes är död, som var emot 
barnet; derföre tag nu barnet och modren och far hem till 
eder land igen; det är Guds nådiga vilja.» Och Joseph gjorde 
sig redo, som engelen bad honom; men då folket i staden fingo 



Digitized by Google 



JE8D BARNDOMS- BOR. 



veta att dé ville fara hem , gåfvo de sig svårligen för det de 
icke ville blifva när dem och sade: »Uti dessa sju år hafva vi 
haft god äring, vi hafve ej haft storm: vårt vjn, korn, säd och 
boskap kunde icke lida någon skada, emedan det folket varit 
här.» Joséph gaf dem ett godt råd och sade: »Så tillbeder nu* 
icke mer edra afgudar; utan j skolen tillbedja herren Gud al- 
lena, som har magt öfver himmel och jord, och hafver giftit 
eder lif och anda, kropp och själ.» Derpå räckte han dem sin 
hand, bod dem farväl och befallte dem i Guds hand. De goda 
qvinnor af staden gingo ock till jungfru Maria samt barnet, och 
lemnade dem kost till förtäring på vägen. Sedan togo dé jung- 
fru Maria i famn och bodö dem alla farväl, önskandes att Gud 
ville lediga och bevara dem. < 

Så for Joseph, jungfru Maria och barnet från Egypti land 
till Jerusalem, hafvaddés på vägen mycken besvärlighet. E» 
dag kommo de till en stor back, då sade jungfru Maria till Jo- 
seph: »huru skola vi komma väl öfver denna bäcken?» Joseph 
svarade: »här måste vi väl vada igenom; jag vill bära barnet 
öfver, att det intet skall skadas.» Då Maria nu upptog sina klä- 
der och ville gå till bäcken, tog barnet Jesus henne vid handen 
och sade: »Käre modet*, följer mig efter.» Och han gick för 
dem på vattnet öfver bäcken , och de gingo efter honom , och 
deras föttér blefvo slätt intet våta. 

När de nu kommo till Gaiileen, så reste dé till staden Na- 
zareth, der Anna, jungfru Marias moder, bodde, som lefdeännu; 
men hennes fader Joachim var redan död, och hennes moder 
hade nu till man Cleophas, Josephs broder, som var trolofvad 
med jungfru Maria. Och Anna var ganska glad, att de votö 
hemkomne igen, och omfamnade dem med glädje samt lofvad* 
Gud, som hade hulpit dem på sina resor. % ir 

Till staden låg ett stycke mark, som hört Joachim till,: 
och var jungfru Maria i arf tillfallet efter dess faders död; der- 
på byggde Joseph ett hus och blef sedan när jungfru Maria och 
barnet Jesum, fördrif vandes sin tid alla tre i gudlighet tillsam- 
man, intill dess Jesus tog sina lärjungar till sig. 

Som barnet nu uppväxte, öfvade han sig i all tukt och 
ära: åt och drack, lekte och log, och hade en så god umgan- 



Digitized by Google 



JESU BARNDOMS -BOK. 



geist i sto barndom som sedermera, att alla de, som umgin- 
gos med honom, kunde se på hans gerningar, att han hade en 
men$klig natur: ty hade han ej befunnit sig som andra barn, 
si hade de gjort större vidunder af honom, och misstrott, om 
ej alldeles tviflat om baas sannskyldiga mandom och menskliga 
natur, för den stora magt och gerningar, som de sågo honom 
göra. Och de äro oförståndige som säga, att vår herre Jesus 
Cbristus i sifi barndom ej lekte eller log och hade några barna- 
seder; ty eljest hade man ej vetat med säkerhet, att fann var 
både en sann Gud och en sann menniska. Ofta led han hun- 
ger och törst, ofta var han än våt än kall; väder, regn, snö 
och hagel gjorde honom mycket omak. Allt detta gjorde han 
derföre, att ock djefvulen skulle kunna tro att han var en 
sannskyldig menniska» Då Jesus kom Ull de andre barnen» 
Mefvo de alle glade, att han tog sig före att leka med dem, 
och de ville geroa vistas bos honom; de gjorde honom till 
sin konung, lekte och spruogo -för honom och följde honom 
efter. 

Der bodde en rik man i Nazareth, hvars namn äfven var 
Josepb; ban var Josephs och Marias gode vän och gjorde dem 
mycket godt: han hade äfven gifvit dera respenningar till Egyp- 
ten. En dag kom Jesus in och fann sin moder och Josepb grå- 
tande; då frågade Jesus: »hvad kan skada eder, emedan J så 
gråten?» Josepb svarade: »Käre herre! vi gråte för det en af 
våra goda vänner har Wifvit död, som ofta bafrer gjort oss 
mycket god!: han hade också stor kärlek till dig, som han 
ofta har sagt mig»» Jesus sade till dem: »Viljen J, att han skall 
åter blifva lefirande jgen?» Joseph svarade : »Det har aldrig händ t, 
att den som ligger död, kan få lif igen; men kan du. det göra r 
ei vänder du vår sorg i glädje.» Jesus sade: »Hör hvad jag 
siger eder; går dit bort, der den döde ligger, och tåler dessa 
ord i hans oron: »Jag beder dig vid honom som hafver magi 
cfoer lefvande och döda; den der gifver oss Hf och själ, och 
den som är mägtig öfver all verlden; vid honom beder jag dig, 
att du uppstår och går med mig.» På gkk Joseph straxt dit 
som den döde var, och sade samma orden som Jesus bad 
honom: och den döde §leg upp både rask och sund i samma 



Digitized by Google 



JffSCJ B AEJVB0M8 -BOK • 187 

ögonblick. Men Jesus för bod dem ett iala därom, och befallts 
att de skulle hålla det tyst och Itfnljga. 

En dag #ago alla barnen tillsammans och togo Jesum med 
mg ut på märkes, der som ler och jord låg uppgräfvet* Jen* 
satte sig ned på samma ställe och tog med sina händer ler, 
och jord, ocfa gjorde små foglar deraf, lika med dem som flyg» 
i luften. Nar de andra barnen det sågo, så logo de deråt, 
och ville sedan i lika måtto göra andra foglar efter honom» 
EmedlerKd kom der gåendes en gammal jude, som sig att de 
så lekte: han straffade dem och sade: »J hållen icke sabba- 
ten helig, j äreo dtjefvulens barn: ty j bry ten och förtörnen 
God dermed; Jesus! du gör detta, och de andra barnen taga 
ettersyn af dig, och j Mifven alla förtappade.» Jeaus svarade: 
»Det yet Gud, om du häller din sabbat så helig som jag: du 
skall icke råda öfver toig.» Den gamle juden blef vred ock 
ville straxt hämna sig på Jesum, gick så till honom och ville 
söndertrampa hans foglar. Jesus förtröt det, och slog så sina 
hinder tillsammans, lika som han ville förfara foglarne; då 
Mefvo de alla tefvaode och flögo upp emot himmelen bland an- 
dra foglar, så att deaae juden, som förut ville trampa på dem, 
måste då till sin förargelse låta dem fara med fred. 

En af de ofverste i staden sade till Joseph: »Låt Jesus 
komma i skola och lära lisa och skrifva; ty som jag har hört r 
så har han alltid gjort mycket godt, derföre må man under- 
visa honom i religionen, att han kan lära det som börer till 
Guds äwu» Då svarade Joseph: »Jag vill höra hvad hans rao~ 
der säger derom, och bedja att hon talar med skolemästam, att 
han kan komma i skolan, ty han hafver henne mycket kär 
oeh har Gud för ögonen.» Jungfru Maria bad Jesus gå till sko-» 
lan med henne, oeh bad hoaom förnimma hvad skoiemästarep^ 
lärde honom. Jesus var straxt redo oeh gick med sm kära 
moder till skolan, och bon bad skole mästaren att han skulle 
lära Jesum rätt att läsa och skrifva, dock med saktmodighet 
och ioke med hårdhet; ty han blifver väl god att lära. Jesus 
gick in i skolan, och skolemästaren fick honom en bok och be* 
gyote att lära honom; men allt det han sade, visste Jesus förut, 
och kunde det sjelf bättre än han. Skolemästaren viste honom 



Digitized by Google 



§88 



JISU BARNDOMS-BOK. 



den försto bokstofven, som är A i alla språk, och sporde ho* 
nom till om den var honom bekant? Jesus sade till mästaren: 
»Med edert lof och tillstånd må jag bedja eder säga mig, hvad 
den bokstofven är och hvad densamma betyder?» Mästaren satt 
länge och teg stilla och kunde icke gifva honoip svar der på; 
men begynte att vredgas. Då sade Jesus: »Den bokstofven be- 
tecknar mycket godt, nemligen: Den der hafver varit af evig- 
het, som är Oud af himmelen och betyder en del af mig.» 
Mästaren sade: »Ho äst du? säg mig antingen du är Gud af 
himmelriket, eller en djefvul från helf vetet, emedan du gör 
spott och spe af \ mig? jag menar du är en engel, eller ock 
Guds son af himmelen, Christusl Du äst bättre mästare än 
jag» jag kan icke ' lära dig; utan gäck endast bort ifrån min 
skola, ty min lärdom göres dig icke behof; änskönt du är ung, 
så vet du dock mera än jag har lärt eller kan lära dig; ho du 
äst, det vill jag gerna veta.» Då gick Jesus tigandes hem till 
sin moder. Och som hon fick veta hvad skolmästaren talat 
och huruledes det var tillgånget, så log hon hemligt i sitt 
hjerta; men sedan fick hon stor sorg och bedröf velse: ' ty hon 
pådrog sig mycket hat af Judarne, för sin välsignade sons rena 
lärdom. En gång ville de stena begge två. v 

Som profeten Zacharie hustru, Elisabeth * fick veto att 
hennes franka jungfru Maria var hemkommen från Egyptl 
land, så blef hon ganska glad och gjorde sig färdig ätt resa 
till Nazateih, och tog sin son Johannes döpare med sig, att 
han skulle se med egna ögon den, som han länge hade känt 
förr än han blef född. Då Elisabeth såg Maria, sade hon: 
»Var välkommen, jungfru ren, med din kära: son Jesus I lof vad 
vare Gud som har ledsagat eder väl hem igen.» Och då Maria 
såg sin fränka Elisabeth, kyste hon henne och sade: »Var väl- 
kommen min kära moders syster; Gud vare lof och ära, att 
vi nu äro här samlade med helsa och sundhet!» och de voro 
glade och förglömde allt besvär de tillförene hade haft. Deras 
barn, Jesus, jungfru Marie son, och Johannes, Elisabeths son, 
gingo äfven tillsamman; de omfamnade hvarandra och voro 
mycket glade. Elisabeth blef tre dagar hos jungfru Maria, och 
den fjerde dagen for hon derifrån med sin son Johannes, och 



Digitized by Google 



JSSU BABND0M8B0K. 



189 



bad Maria, att han ville följa med och bliffa när henne två 
eller tre månader. Johannes bad henne taga Jesum med sig, 
att de kunde vara tillhopa. Och.de foro åstad och blefvo nå* 
goo tid tillsammans hos Elisabeth; Då jungfru Maria och Jesus 
voro bortreste, begaf sig Johannes i öknen, och höll sig från 
folket, tills han böljade predika och döpa. 

. Joseph lemnade sin tjenare timmer och ett mål att hugga 
efter; men tjenaren förglömde målet och högg så timret för 
kort, ock då haci återfunnit märket, lade han det på det huggna 
trädet och såg att det: var för kort; derföre blef han sorgefull 
och fruktade för än herres vrede. Då kom Jesus gående 
och frågade tjenaren med mildhet: »Hvad har dig handt, du ser 
så sorgsen ut?» Tjenaren svarade: »Käre Jesus, jag skulle hugga 
detta timmer efter mål, och jag: glömde det och högg timret 
för kort.» Jetus sade: »Jag vill hjelpa dig, så att det skall 
Tärda långt nog; håll hårdt deri med dina händer och drag, 
jag vill hålla vid denna ändan, och det skall blifva rätt och 
långt nog.» Tjenaren log: och svarade: »Det hafver aldrig varit 
sedt, att tnm kunde utdraga ett träd, så att det blef läpgre, 
än det -låg bugget på jorden.» Jeeus sade: »Gör som jag säger 
dig, jag vill göra trädet långt nog,» Tjenaren begynte att le; 
och Jesu» drog i ena ändan och tjenaren i den andra, och de 
drogb tillsammans med begge händer, till dess trädet blef långt 
nog. Då tackade flenar en Jesus, och Maria kom gående och 
såg, att Jesus drog på trädet; då sade hon: »Hvad gör du, min 
kära &on?» Jesus svarade: »Trädet är för kort, jag vill göra det 
längre.» Då log Maria öch vardt glad att bon såg hans gudom» 
mag t. 

. Jesus gick én dag tit att leka med de andra barnen, p4 
en slät märk. Derstädes var en ganska stor sten, kring hvil- 
kea de började sina lekar; och Jesus satt och såg på dem. 
Smedlertid väiträde ett barn ned af Stenen, och föU så på huf- 
yudet att det dog. Då blefvo de aacfera barnen förfärade och 
lupo till staden och sade, att barnet var slaget tiH döds af den: 
stora stenen. Barnets föräldrar blefvo förskräckte, hastade dit 
och gåfvfr Jesum skulden, sägande: »Oss är sked t en slor sorg 
af jungfru Mari® son! vårt barn ligger nu ihjelslaget*» Då na 



Digitized by 



JKSC BAtftfDOflS-BOK. 



jungfru Maria och Joseph hörde, att de så klagade öfver Jesus, 
visste de vä), tit han tar alldeles oskyldig och sade derföre tiH 
honom: »Jesus, min käre sonf hvad tyckes dig vi skot* göra i 
denna sak?» Jesus sade: »Min kära moder! på det dé skola 
veta, att jag Sr oskyldig, så tag barnets föräldrar Och följer 
mig dit; så skall den éöda~sjelf frikänna mig och säga huru 
han fick sin död.» Joseph och Maria togo barnets föräldrar 
med sig, och gingo dit, der det döda barnet låg. Jesus bad det 
döda barnet säga för folket den klara oc*i rena Sanningen, och 
frågade det BShinda: »Huru äst du fallen till döds, har jag sla- 
git eller gjort dig något ondt?» Det döda barnet reste sig upp 
och började tala med ett rent mål, att folket det hörde som 
Stodo deromkring: »Kåre Jesus, Marias son) Du gjorde mig al- 
drig ondl, men snarare godt: du äst oskyldig i mitt fall, tf 
jag var sjelf orsak dertilf, och det är således mig emot, att dö 
skylla dig för mim död; utan gif mig din välsignelse!» Jesus 
sade: »Emedan du hafver visat min oskuld, så skall jag gif va 
dig lif och göra dig helbregda igen: statt opp och var sund 
och frisk, som du varit tilMörena» Och så start Jesus hade 
sagt dessa orden, så stod barnet upp, tackade Jesus samt pri- 
sade och löfvade God. 

Icke långt ifrån Naxareth låg an kalla, dit gick Jesus dch 
satte sig* Och ett barn kom gåendes otur staden och hade 
en kruka i sin hand; som det nu kom till källan och ville taga 
vatten deruti, så föll krukan sondér; och barnet Hef bedröfvadt 
och gret bitterHgen, ty det fruktade för sin moders vrede. Dl 
gick Jesus till barnet och sade: »Håll upp att gråta, jag vill 
hjelpa dig: gäck bort och hem ta mig de sönderslagne bitarne, 
jag vill då göra allt helt igen.)» Och barnet gick efter styckena 
till krukan, och lade dem för Jesus, och Jesus fick honom den 
hel igen, som den Wtförene varit hade- Och barnet tog kan* 
kan och bar den hem tiH sin moder* Derefter kéiamo ock 
några andra barn, som både krukor med sig, att taga vatten 
ttti; men Jesus satt vid brunnen och hade ingen kruka med 
s% Då tog han sitt kjortelskört, hämtade vatten denlti, och 
det rann icke ut; utan han bår del, såsom det hade" varit i eo 
Kruka; och derofver förundrade de andra barnen sig högeligen. 



Digitized by Google 



Joseph vftle en gång beså sfn åker med korn, och då han 
no med sin dräng gick åstad, följde Jesus med dem. Då de 
kommo på åkren och ville taga kornet ur säcken , tog Jesus 
tre fuHa näfvar korn och utsådde; det fcetäckte hela åkren, 
blef tjockt och frodigt, samt gaf så ymnigt korn, att altt folk 
beundrade det ötorKgen. 

Vid Naiareth var en sjö, som kallades det Galileiska häf- 
tet, dit gingo barnen att leka och togo Jesum med sig. Dl 
de kommo till sjön, blefvo de varse några fiskar och sade Ufl 
h varandra: »Vr vilja gräfva oss små dammar, att vattnet kan 
rinna or sjön i dem.» Jesu damm blef strai färdig, och 40 
andre barnen gjorde också sina färdige. Och snart kommo 
fiskar löpande med vattnet or sjön, i de uppgräfde dammarna* 
En orm bet då ett barn* som af Jesus hélades; och den dage* 
tar Judames sabbath. Emedlertid kom der gående en gam- 
mal Jude, som btef vred öfver denna barnalek och sade till 
dem: »J gör en ganska illa, att j icke hållen eder sabbath helig, 
utan bry ten och ohelgen den: Gud låter det ieke blrfva ostraffadtr 
Och du Jesus är orsaken tiH att våra barn bryta emot Ifosfe 
lag och förtörna Gud.» Jesus svarade: »Aldrig kunna dessa 
barn taga något ondt efterdöme äf mig, utan tvärtom skola de 
Mifva lyckliga här på jorden och saliga i bimmelen. Hen jag' 
råder dig att du sjelf fruktar Gud och håller dtn sabbath efter 
Mosis lag.» Då blef Juden vred och ville hämna sig på Jesum, 
samt förderfva deras fiskdammar med sina fötter, att fiskarne 
sfcuHe genast bortsimma; men straxt föll Juden ned på samma 
stalte och dödde, och det beryktades snart i Nazareth. Och 
allt folket förde mycken klagan öfver Jesum för denne Judens 
skull som var död, och sade: »Josepbs son gör oss mycket 
ondt; skaH han längre Mifva hos oss, så kommer han våra 
barn i stot nöd med sin trolldom, som han hafver rätt uti 
Egypti land. Han vill oss ondt och kommer atl förskräckelse ' 
öfver oss som vi nu se: ty vilja vi alla gå emot honom dch 
slå honom ihjel. Ban är icke ett rätt barn, ty sjélfva djefvo- 
len är honom lydig.» • ' 

Då Joséph och Maria dét hörde, fraktade de att Judarne 
skulle göra honom skada. Joseph sade till Maria : »Gff oss 



Digitized by Google 



JBSC BARNDOMS-BOK. 



rJd; ty Judarne vilja hämna sig på Jesus, för den luden som 
föll ned och dog.» Jungfru Maria svarade: »Vi vilja straxt gå 
och se efter hvarest vi finna honom, ty jag fruktar, att Judar- 
oe kubna göra honom något ondt.» Pe gkigo straxt och funno 
Jesum på samma mark der Juden dödde. När Maria såg sin 
son, sade hon: »Kära son I hvad gjorde den mannen dig, som 
ligger död?» Jesus svarade: »Den döde gjorde mig mycket ondt; 
han talte mig illa till och ville under k uf va mig: han dref mina 
fiskar bort, som jag ville bära hem till eder.» Jungfru Maria 
sade: »Min älskelige son! Du hafver för mycket hämnat dig 
på denna mannen; ty, beder jag, alt du ville gifva honom, sitt 
UC igen för min skull.» Då svarade Jesus: »Min kära moder t 
bvad j bedjen mig det vill jag gerna göra.» Och de gipgo till 
den döde, och många Judar med dem. Jesus rörde vid honom 
med sina fötter, och sade; »Statt upp och var lefvande; men 
fäll icke obilliga domar öfver oss, oskyldiga barn, eller vårale^ 
kar.» Så snart Jesus hade sagt dessa orden, steg den döde 
Strax upp frisk och sund, och sade: »Detta välsignade barnet 
är kommet ned af himmelen > till oss syndige menaiskor på 
jorden » och han är utan tvifvel Guds son.» 

Vid stadeq Nazareth låg en storskog, hvaruti många vilda 
djur och lejon sig uppehöllo. Då Jesus gick ut till denna skog, 
giogo de vilda lejon emot hopom och gjorde honom stor ära r 
såsom de hade haft människoförstånd; de föllo på knä för deras 
Uerre och skapare < och bugade sig för honom. Jesus satte sig 
ned, och lejonen lade sig för hans fötter. Då han gick der^ 
ifrån, gingo alla lejon och lekte för honom. Då folkef det såg, 
sade de: »Det är ingen barnalek sådant, ej heller är Jesus ett 
barn; ty lejonen äro honom lydige: utan han måtte vara en 
Gud, som hafver magt öfver himmel och jord, oqh allt det 
som krälai; på marken. Han hafver gjort många underverk; 
af hans ord äro.menniskor befriade ifrån sjukdom, från ojvck- 
ligp tillfällen, ja från sjelf va döden.» Då nu Jesus ville gå 
hor^, så jföllo lejonen på sina knä, och hfa bad. dem fara bort 
till deras hemvist och lägerställen i öknen, och de vo^o hpno^n 
straxt lydjge. Och de som stodo utanför staden sade; »Jesus, 
3Äg ops hury går det tiH att »du kan vara ibland de vijda lejon? 




JESU BAHNDOMS-BOR. 



i§5 



du Sr så liteo och så ung; du kunde ju snart blifva dödad och 
uppäten af dem.» Jesus svarade och sade: »Vilda djur äro vi- 
sare än j, derföre göra de mig ali ära.» Judarne sporde hö* 
nom: »Ho äst do, att du vill säga oss sådane otåt Joseph är 
ju dia fader; let såsom han, det är naturligt.» Och Jesus gick 
ifrån dem hem till sin moder, som satt sorgsen för hans skull. 

Som Jesus nu var hemkommen, sporde hans moder: »Hvar 
hafver du varit, min kära son, och hvad sade folket till dig?» 
Jesus svarade: »De hesvärja mig, och alla mina gerningar vända 
de till ondo, som jag gör dem till godo. De onde och argli- 
stige Judarne äro alla förblindade och så förhärdade emot mig, 
ait de vilja slå mig ihjel, som dock denna tiden icke låter sig 
göra; ty derföre "är jag sänd af min himmelske fader, h vilket 
var beslutad t af evighet i vårt gudomsråd, att jag ville låta mig 
födas till verlden med kött och blod som ändra menniskor, och 
är förmedelst den Heliga Andas verkning född af eder, min kära 
moder, för att frälsa det förtappade meriniskoslägtet, och att 
fullkomna löftet, som blef Adam och Eva gifvet, då de för 
syndens skull blefvo titdrifne ur Päradiset, och fingo tillsägelse, 
»att qvinoones säd skulle söndertrampa ormsens hufvud.» Der- 
före är jag nu kommen till verlden att förlossa alla menni- 
skor: och de kudna icke förr än tiden är fullbordad, oaktadt 
alla deras lögnaktiga beskyllningar, röra ett hår på mitt huf- 
vud: och då vill jag genom min pina, bespottelse och död, för- 
sona alla verldenes synder.» Jungfru Maria sade: »Min kära 
son l de klaga öfverallt i staden, att alla barn si gerna vilja 
följa och leka med dig.» Ibland andra barn, som voro hos ho- 
nom, var Johannes, Elisabeths son; och de sågo alla de tecken, 
som han gjorde. De fleste af dem blefvo ock hans lärjungar. 

Då Jesus var 12 år gammal, var en stor högtid i Jerusa- 
lem. Då sade Joséph till jungfru Maria: »Hvad tyckes dig, 
skola vi gå till Jerusalem, och taga din son med oss?» Maria 
kallade Jesus till sig och frågade honom, om han vore rédo att 
gå med dem till Jerusalems tempel? Jesus svarade: »Kära mo- 
der 1 eder vilja skall vata min lag, och jag vill gerna gå med 
eder uti templet.» Då togo JosejJh och Måna Jesum med sig 
till Jerusalems tempel och offrade Gud deras offer, jefter Mosis 

Sv. Folkböcker. II. 13 



Digitized by Google 



»4 



JRSU BABKDOMS BOK. 



lag. Då högtiden var tillända, foro Joseph och Maria hem 
igen, men Jesus blef q var i Jerusalem. Jungfru Maria tänkte, 
att han var kommen med Joseph, ty hon följde med sina tvenne 
systrar; och Joseph tänkte att han var med sin moder. Di dé 
kommo på vägen, saknade de pilten, och de sökte och sporde 
efter honom ibland folket och hos sina vänner. Och då de 
icke kunde finna honom, vände de om till Jerusalem igen och 
voro mycket bedröfvade. Och de gingo in uti templet, hvarest 
de funno honom sittande bland de visa mästare och läsande i 
deras böcker om allt det som Profeterne hade spått; hörande 
och frågande samt disputerande med dem. Och alle de det 
hörde, förskräckte sig öfver hans förstånd och svar, och för- 
undrade sig storligen der på, att ett så litet barn kunde hafva 
så kloka ord och utlåtelser, sägandes: »Detta barn hafver stor 
nåd af och hos Gud.» Då jungfru Maria fann sin kära son, 
sade hon: »Hvi hafver du gjort oss så mycket emot? Joseph 
och jag hafva varit bekymrade och sorgfulle i 3 dagar för din 
skull.» Jesus svarade: »Jag kom xlerföre ned af himmelen, att 
jag skulle fullkomna min faders vilja, och uti de stycken, som 
honom tillhöra, bör mig vara.» Då gick han ifrån Jerusalem 
och var henne sedan underdånig. 

Då de nu voro på vägen att resa hem, framställde Joseph 
många spörsmål till vår herre, och sade: »Kära Jesus! hvar 
hafver du varit?» Jesus svarade: »Jag har varit uti templet hos 
de Jude-mästare, och hörde deras föreläsningar.» Joseph sporde 
åter: »Hafva de der också skrifvet, att Guds son skall komma 
och varda en menntska?» Jesus svarade: »Hos Esaiam står det 
skrifvet, att Guds son skall komma och varda en menniska 
samt förkunna all till saligheten nödvändig och oundgängelig vis- 
dom.» Joseph frågade vidare: »Kunde de ock veta hvilken den 
jnenniskan är?» Jesus svarade: »De kunde icke förstå densamma 
skriften, derföre hade jag ännu mycket med dem att disputera.» 
Joseph sade: »Hafver du läst den skriften och hört hvem denna 
menniskan skall vara?» Jesus svarade: »Denne Guds son, Jesus 
Christus, känner du väl; och hvad skall jag säga dig derom? 
du hafver tagit på honom och gifvit honom mat och dricka och 
iöljt honom i främmande land.» Joseph sade: »Då äst du den- 



Digitized by Google 



JESC BARNDOMS-BOK. 



105 



samme, det hörer jag på ditt svar.» • Jungfru Maria sporde : 
»Käre son! hvar 16g du om natten, då du var från oss borta, 
och ho gaf dig mat?» Jesus svarade: »Det gjorde eder franka 
Elisabeth, profeten Zacharie hustru.» Då koramo de hem till 
Nazareth, och Jesus öfvade -sig uti allt hvad Gud, dygd och 
ära Ullhörde. 

Jag viU nu säga Jesu Christi vänner, att jag finner änmt 
rätt mycket besk rif vet om Christi lefverne förr än han var 30 
år gammal, då han begynte att utsprida sin gudomliga lära, 
genom sin predikan och underverk, samt varna och förmana, 
som Johannes och de helige evangelister omförmäla. Det sä- 
ges, att han något tillförene har uppehållit sig i öknen, intill 
dess han uppnått denna ålder. Men nu vill jag låta bero med 
hvad som sagdt är, och endast tillägga om hans lära, utseende 
och hans ömma tal med sin moder. 

Jesus och Johannes voro begge ofta tillsammans i deras 
ungdom och kommo sällan for menniskors ögon; de öfvade sig 
flitigt uti allt hvad som hörde till Guds lof och ära. Emedlertid 
lärde Johannes gudaläran af Jesus, och den gamla lagen, som 
vår herre hade gifvit genom Profeterne och de 5 Mose-böcker. 
Johannes hade då tillfälle att se många underliga och ovanliga 
tecken, som ej här kunna beskrifvas, samt huruledes många 
englar kommo och tjente honom, samt uträttade hans befall- 
ningar. 

Hvarje år besökte herran Jesus den vanliga högtiden i 
Jerusalem,, som Moses hade befallt i lagen. Det folket, som 
Jesus omgicks med, som sågo och hörde honom och märkte 
hans lefverne, de blefvo omvände; ty de sågo, att han i san- 
ning var kommen af himmelen, och att Gud bade gifvit honom 
en stor nåd. Han var god och mild emot allt folk, och var 
allom till en god och välsignad efterdömelse uti deras vandel; 
han var också tuktig i sina seder, att alla de som hörde och 
sågo honom, till och med hans fiender, berömde och lofvade 
hahS; ord och gerningar. Han var en vacker och skön man, 
så att aldrig någon menniska hade sett hans like i skapnad och 
anseende. Han var af medelmåttig växt och hade ett dägeligt 
ansigte; hans hår liknade cn väl mogen hasselnöt, med en bena 



Digitized by Google 



196 



JR8C BARNDOMS-BOK. 



i hufvudet på Nazarenernes vis, nästan rakl intill öronen, se- 
dan nägot krusigt. Hans ögon voro öfvermåttan sköna, lika 
himmelens blåa färg. Hans mun var skön, hans läppar voro 
röda som rosor, bans kinder likaledes röda och hvita. Han 
hade ett vackert skägg, likt hufvndbåret, som var väl utredt 
och måtteligt långt. Hans hals var skön och hvit som alaba- 
ster; hans händer voro alltid rena förutan all staitta; hans 
fingrar långa och smala; alla hans lemmar voro öfvermåttan 
sköna och böjliga till alla färdigheter och öfligheter. I sitt um- 
gänge var han vänlig och mild, så att alla, som umgingos med 
honom, lofvade hans seder. Sällan såg man honom skratta, 
oftare gråta; ja, han var af ett ypperligt utseende framför men- 
»iskors barn. 

En gång satt Maria ensam inne hos sin son och hade nå- 
gra synnerliga spörsmål till honom, sägande: »Min alldrakä- 
raste son, visste jag att det vore din vilja, då ville jag gerna 
spörja dig om något» Jesus svarade: »Kära qioder, säg hvad 
j åstunden veta af mig; jag vill gerna säga eder det.» Jungfru 
Maria sade då: »Kära sön! tag icke till missnöje eller ovilja, 
att jag spör dig om något: jag vet väl att du äst skapare och 
herre öfver himmel oeh jord; men huruledes kommer det sig, 
att du då ville våra min son?» Han sade: »Kära moder! deröf- 
ver må j icke förundra eder; ty det* var så beslutadt af evighet, 
då jag var hos min fader i begynnelsen, och skall jag der för- 
blifva i alla evigheters evighet.» 

• Sedan berättade han för Maria om sitt lidande, pina och 
död; och då blef hon ganska bedröfvad och sade: »Min kära 
son! mitt hjerta är hårdt bedröfvadt af dessa orden, som du 
sade mig; skall då den bedröfvelsen gå öfver mig, att Judarne 
skola slå dig ihjel?» Jesus svarade: »Kära moder! gif eder till- 
freds, detta bör allsammans fullbordas, som är skrifvet om mig, 
oeh Simeon sade ju till eder uti templet, att min död och pina 
skulle göra eder så öndt, som om ett svärd hade gått igenom 
edert modershjerta.» Maria gret, suckade och sade med half- 
qVäfd röst: »Min hjertahs kära son! jag kan icke vara utan sorg, 
sedan jag hört din smärtesamma pina och död omtalas.» Jesus 
sade: »All verlden blifver löst från djefvalens magt med min 



Digitized by Google 



JBfU BARNDOMS- BOK. 



197 



pina, blod och död; gudomen och jag skola ncderfara till hel- 
vetet och taga alla dem igen, som äro förtappade genom deras 
synder, och föra dem till himmelriket.» 

Jungfru Maria sade: »Jag är ganska bedröfvad, si ofta jag 
tänker på din död och -pina.» Jesus svarade: »Hafven tröst; 
ty jag säger i sanning, att jag skall uppstå igen, sedan jag li- 
dit och utstått döden: och j skolen således åter få se mig lef- 
vande.» Jungfru Maria sade: »När vill du stå Iefvande upp igen 
af jorden, att jag må se dig?» Han svarade: »Kära moder! 
min ande skall komma tredje dagen efter min död till grafven 
och resa upp min lekamen, och då skolen j åter få se mig.» 
Jungfru Maria sade: »Hade du icke sagt mig, att du ville stå 
opp af döden igen, hade mitt blödiga hjerta brustit sön- 
der: och jag önskade icke att lefva den dag då du, mitt allt; 
ville dö.» Jesus svarade: »Kära moder! fån j stor sorg af min 
död; så skolen j ock få stor glädje, när jag åter uppstår.» 

Jungfru Maria sporde honom ytterligare: »Hvar vill du vara, 
när du blifver Iefvande igen?» Jesus svarade: »Hos mina lär- 
jungar vill jag vara i 40 dagar, och derefter uppfara till him- 
melen.» Maria sade: »Säg mig, min kära son, hvilka dessa lär- 
jungar aro.» Han svarade: »Jag vill taga tolf til) mig af mine 
bröder, och dem vill jag lära, huruledes de skola predika för 
folket och säga dem vägen till det eviga lifvet, som heter 
bättring och tro; och huruledes de skola bevara sig ifrån djef- 
volens välde.» Maria sade: »O! kära son och herre, skall jag 
icke se dig längre, när du far upp till himmelen? och hvem 
vill du då sända mig i ditt ställe?» Jesus svarade: »Johannes 
döpare och de tolf apostlar skola vara hos eder och trösta eder, 
och j skolen också trösta dem.» Maria sade: »All min tröst 
är borta alltid, om jag ej får lefva hos dig.» Jesus svarade: 
»Jag och mio fader skola vara hos eder till evig tid.» 



Digitized by Google 



198 



lÖfLttäOAkEK JCDAS. 



2. 




.Legenden om Judas Iskariot förekommer redan i en tysk dikt från 
början af 1200-talet, införd i Das al te Passional, (Mone, Anzeiger 
1837, s. 144, 14», 407— 41*. — Hahn, Das alte Passional. Frankf. 
q. M. 1845, s. 312 etc), äfvensom i en latinsk dikt, hvaraf en hand- 
skrift från 13:de århundradet förvaras å bibliotheket i Munchen (Mone, 
Anzeiger 1838, s. 532— 537\ Man igenkänner i denna legend så väl 
den bibliska berättelsen om Mosis utsättande å floden och upptagande af 
Pharaos dotter, som den grekiska om Oedipus. Den har för öfrigt erv 
omisskänlig likhet med den gamla tyska dikten Gregorius auf dem 
Steine af Hartmann xok Aue, som sannolikt lefde mellan åren 1150 och 
1220, och hvilken dikt, utgifven af Greith (i Spicilegium Vatica- 
num. Beiträge zur nähern Kcnntniss der Vatican. Biblio- 
thek för deutsche Poesie des Mi ttclal tcrs. Trauenfeld 1838, 
s. 180—303) samt af Lacbmann (Hartmanns von der Aue Gregorius. 
Herausgeg. von K. Laghmann. Berlin 1838), och hvaraf Genthe 
(Deutsche Dichtungen des Mittelalters. Eisleben 1841. I* 
405—414^ lemnat en öfversigt, jemtc utdrag, troligen utgjort förebilden 
för 81 kapitlet i Gcsta Romanorum: »De mirabili divina dis- 
pensa^tione et ortu bcati Gregorii papse» (Gesta Romanorum 
Herausgegeben von A. Keller. Stuttgart und Tubingen 1842. I, 
124—134. — Swans engelska öfvers. London 1824. II, 1—26. — Grässes 
tyska öfvers. Dresden u. Leipzig 1842. I, 153—172), h varifrån åter ut- 
gått den tyska folkboken Eine schöne merkvurdigo Historie des 
heiligen Bischoffs Gregorii auf dem Stein genannt. Cöln am 
Rheine, utan tryckår (Görres, VolksbUcher, s. 244), hvaraf en nyare 
bearbetning utkommit bland Sihrocks Deutsche Volksbucher (N:o II). 

På danska har legenden om Judas blifvit en folkbok under titel: 
»En kort och mscrkelig Historie om den slemmc og forgif- 
tige Forraeder Judas, hans Afkom Födsel og Levnet og hvad 
Synder han haver bedrevet i denne Vcrdcn fra hans Opvffiit 



Digitized by 



Google 



FÖMRÄDAKEN JfcDAS. 



199 



in dt i 1 han blev Ckristi Apostel. Trykt i dette Åar» (Nybbup, 
Morskabslcesning, s. 178). 

Den svenska folkboken är tvifvelsutan en öfversättning från den 
danska. De upplagor, Utg. sett, äro: »En kort och märkvärdig Historia, 
Om den vederstyggelige och förgiftige Förrädaren Judas, Hans Härkomst, 
födelse och lefverne, samt hvad för synder han hafver bedrifvit uti 
denna verklen, ifrån sin Ungdom, in til dess han blef Christi Apostel. 

Tryckt Åhr 1740,» 16 sid., 8:o; »En kört dock märkvärdig Historia 

lefverne, samt hvad synder han hafver bedrifvit uti denna verlden ifrån 
sin Ungdom; i uti I des han blef Christi Apostel. Gefle, tryckt hos Ernst 
Peter Sundqvist 1800,» 16 sid., 8:o; D:o 1801 „ 16 sid. 8:o?; »Calmar, 

tryckt 1808,» 16 sid., 8:o; »En korrt men märkvärdig Historia 

Apostel. Borås, 1827, Tryckt hos N. E. Lundström,» 16 sid., 8:o; »Lund, 
tryckt hos Lundberg och Lönnegren. 1833,» 16 sid., 8:0; »En märk* 

värdig Historia Apostel. Hvartili är fogad en skön andeli g visa om 

vår Frälsare Jesus och den botfärdiga synderskan Maria Magdalena. 
Upsala 1827, tryckt hos Em. Bruzclius,» 16 sid., 8;o; »Westerås, 1832, 
T. R. Björkboms Boktryckeri,» 16 sid., 8:0; »Westerås, D. Torssell, 
1833,» 16 sid., 8:0; »Westerås, 1834, T. R. Björkboms Boktryckeri,» 
16 sid., 8:0; »En kort och märkvärdig Historia Apostel. Stock- 
holm, Elméns och Granbergs Trycktri, 1836,» 8 sid., 8:0. Den finnes 
dessutom aftryckt bland Folksagor för Gamla och JJnga. Örebro 
1842. I, 238—251. 



J 

Det berättas uti de gamle kyrkoladernes skrifter, att vid den 
tiden, då Guds enfödde Son anammade vår menskliga rifetur, 
bodde uti Jerusalem en man af Isaskars slägte, vid namn Ru- 
ben, som hade en hustru af samma sJägte, kallad Liboria. En 
natt, då hon låg hos sin man, hade hon en svåra underlig, 
dröm, hvaraf hon blef öfvermåttan bedröfvad och sade, om, 
morgonen, till sin man: »Käre man, jag har i natt haft 
en mycket underlig dröm, att jag skall föda en son, genom 
hvilken hela vår slägt och alla vära efterkommande skola hafva 
stor harm och förargelse.» Kuben, hennes man, svarade henne : 
»Du skall icke akta på drömmar, de hafva ingenting att betyda 



Digitized by Google 



200 



FÖRRÄDAREN JCDAS. 



och böra aldrig antagas för någon sanning.» Men Liboria för- 
klarade, att om det visade sig, det hon glnge med ett pilte- 
barn, kunde hon aldrig mera fi någon glädje, emedan hon då 
funne, att hennes dröm vore sann. 

Då nu tiden kom, att hon skulle föda, födde hon verke- 
ligen en son, hvaröfver hon vardt mycket häpen. Hennes man 
Wef ock ganska bedröfvad och tviflade nu icke, att drömmen var 
sann, hvilken hans hustru hade förtäljt honom. Båda voro de 
alldeles rådlöse, huru de på bästa sätt skulle kunna hämma 
den stora synd och afböja den sorg, som genom drömmen var 
om detta barn förkunnad. De tänkte först på att förgöra bar- 
net; men besinnande, att de sjelfve icke borde mörda sitt eget 
kött och blod, utan helldre lemna det uti främmande händer, 
läto de göra ett litet skrin, hvilket blef väl ombundet och för- 
varadt, så att intet vått kunde der intränga, oöh uti detta skrin 
lade de barnet, hvarefter de satte skrinet i sjön och läto det 
bortflyta, i den tanka och mening, att pilten numera icke skulle 
kunna bedrifva något ondt här t verlden. 

Sedan skrinet med barnet blifvit kastadt i hafvet, uppkom 
en häftig blåst, som förde skrinet under en ö, kallad Skarfot, 
hvarutaf barnet sedermera fick sitt tillnamn, då det kallades 
Judas Skariot. Vid samma tid var konungen der i landet med 
sitt folk ute på nämde ö, och hade denne konung aldrig haft 
något barn med sin drottning, hvaröfver han var mycket be- 
kymrad. Nu hände det så, att drottningen, som äfven var 
med på Ön, gick med sina hoffruntimmer att förlusta sig vid 
hafsstranden, då hon blef varse, huru ett skrin kom flytande 
på vattnet. Hon befallde genast sina tjenare, att de skulle 
skaffa skrinet till lands, hvilket ock skedde, då drottningen lät 
uppbryta det och fann deruti barnet ännu lefvande (ty den 
drunknar icke, som hänga skall). Drottningen blef vid barnets 
åsyn storligen glad, och då hon såg, att det var ett piltebarn, 
sade hon: »Ack, om jag hade ett sådant piltebarn, af mig 
födtl Då behöfde jag icke sörja deröfver, att någon fremmande 
skulle besitta riket och regementet efter min herres död, om 
jag skulle honom öfvertefva.» Uti sådana ord utlät sig drott- 
ningen tidt och ofta för sina jungfrur och fattade omsider det 



Digitized by Google 



FÖRHADAREN JUDAS. 



SOI 



beslut, att hon ville Utsa sig vara harvande och, när tiden vore 
förlupen, föregifva sig hafva födt detta barnet till verlden, hvar- 
emedlertid en amma skulle i all tysthet och hemlighet föda 
och fostra barnet. Detta råd biföllo alla drottningens hoffrun- 
timmer, som voro tillstädes, och försäkrade henne om sin 
trohet. 

När nu detta var sålunda öfverenskommet, dröjde det icke 
länge förr än konungen fick spörja, att hans drottning blifvit 
fruktsam, öfver hvilka tidender icke allenaét konungen sjelf, 
utan ock hela hans räd, innerligen gladdes, att riket nu finge 
en arf vinge, och när så tiden var förlupen, och man under- 
rattade konungen, att hans drottning födt en son, hade han 
icke fröjdat sig förr, så fröjdade han sig nu så mycket mera, 
och icke endast han , utan ock hela menigheten. Ronungen och 
drottningen läto nu gifva pilten namn och kallade honom Ju- 
das, emedan drottningen väl kunde förstå, att han var kom- 
men från Judalandet, då hon såg skrinet komma flytande från 
det hållet. Häruppå höll konungen med sina herrar ett stort 
och präktigt barnsöl såsom i ett kongligt hof höfdes. 

Men någon tid derefter hände det sig, att samma drott- 
ning verkeligen blef af konungen hafvande och efter 40 veckors 
förlopp födde till verlden en ung och vacker prins, ja vilket be- 
hagade drottningen långt mera än den förra barnsängen. Denne 
konungens äkta son blef nu uppfostrad tillsammans med Judas, 
likasom hade de varit köttslige bröder, hvilket Judas icke heller 
annat visste, ehuru det var stor åtskillnad emellan dem, dJ 
den ene var af kongligt blod, men den andre född af ringa och 
fattigt folk; dessutom var konungens son mycket skön och dej- 
lig, samt dygdig och from, så att han af alla menniskor älska- 
des och ärades, hvaremot Judas städse öfvade sig på skälm- 
stycken och allt det som intet dugde, så att ingen kunde lida 
honom, och när han märkte, att konungens son mera älskades 
än han, förtröt det honom, så att han tidt och ofta slog ko- 
nungasonen och gjorde honom all förtret han kunde. En gång, 
då han slog honom, kom drottningen just i detsamma och fick 
se huru Judas betedde sig mot hennes rätte och äkta son, hvil- 
ket förtröt henne storligen, så att hon slog Judas igen och 



Digitized by Google 



202 



PÖIlftAOAItEK il-OAS. 



sade med vredgadt sinne till honom: »Du hittebarn I hvad inbil- 
lar du dig? Menar du dig kunna förtrycka min rätte och äkte 
son? Det skall jag säga dig, att du är alltför ringa att slå ett 
konungabarn.» 

Då Judas detta hörde och sålunda förnam, att han var ett 
hittebarn och icke konungens äkta son, fick djefvulen sådan 
magt öfver honom, att han bedref mord och slog konungens 
son till döds. 

Så snart Judas föröfvat detta skändeliga mord, rymde han 
ur landet och gick ombord på ett skepp, med h vilket han efter 
någon tid kom till Jerusalem uti judiska landet. Vid den tiden 
var Pilatus der landshöfding. Till honom begaf sig Judas och 
begärde tjenst, blef ock cmottagen samt tjente honom så länge, 
att han hos honom kom i stor gunst, icke för sin dygd och 
fromhet, utan för sin ondska och sina bofstycken; ty Pilatus 
och han voro skälmar och mördare båda två. På slutet gjorde 
Pilatus honom till sin förnämste tjenare och till en styresman 
öfver de andra tjenarne, så att hvad han bad dem göra, det 
gjorde de. 

Judas visste mycket väl, att Ruben var en from man, 
som bodde näst intill Pilati hus, så att de voro närmaste gran- 
nar. Nu hände sig, att Pilatus en gång stod i sitt fönster och 
såg in uti kubens trädgård, då han blef varse ett träd hänga 
fultt af äplen, till hvilka han fattade stor begärelse, sägaude 
vid sig sjelf: »Ack om jag hade en listig och behändig tjenare, 
som med lämpa kunde förskaffa mig några af dessa äplen, så 
ville jagderföre gerna vara honom till återtjenst.» Under det hao 
så talade för sig sjelf, stod Judas icke låogt derifrån och hörde sin 
herres åstundan, trädde derföre fram till honom och sade: »Herre, 
bekymren eder icke för dessa äplen! Säg mig allenast, om det 
är edert allvar, att eder lyster derefter, så vill jag gå in i den 
gamle mannens trädgård och hemta så mycket frukt, att J 
deraf kunnen få edert lvstmäte.» Med så spotskt sinne gick 
Judas in i sin faders trädgård, det han dock ej visste, klefupp 
i trädet och gjorde der stor skada, icke allenast på frukten, 
h vilken han stal, utan ock på sjelf va trädet, i det han nedbröt 
grenarne, så att hans fader hörde braket deraf in uti huset; 



Digitized by Google 



förrädaren jucas. 203 

pick derföre ut i trädgården till honom och sade: »Min vän, 
huru kommer det till, att du så dristigt och utan lof är kom- 
men i min trädgård att göra sådan skada? Frukten, den du 
stjäl, dktar jag intet; men att du så skamfårat mina träd, dem 
jag i många år kunde hafva gagn och nytta utaf, det gör mig 
ganska ondt uti mitt hjerta och förtryter mig högeligen, eme- 
dan jag aldrig gjort dig eller någon af de dina den aldraminsta 
skada eller förtret; fördenskull kan jag icke veta af hvad or- 
sak du tillfogat mig sådant öfvetvåld.» Men Judas stod stilla 
uti trädet och gaf många och fula ord igen, och när han kom 
ned, öfverföll han sid gamle fader med många svåra oqvädins- 
ord, såsom slike ondskefulla sällar pläga. Hans arme fader, 
försvarade sig med saktmodighet; men icke desto mindre tydde 
den slemme skälmen det till det värsta, tog upp en sten och 
slog dermed sin fader, så att han af samma slag dog. 

När den onde förrädaren Judas hade bedrifvit detta öm- 
keliga mord på sin egen fader, den han dock icke kände, gick 
ban strax till Pilatus, och då denne tillsporde honom, om han 
hade frukten med sig, som han lofvat hemta, eller hvad ho-, 
nom kommit i sinnet, efter han så sorgfull återvände, begynte 
Judas förtälja sin herre, att en gammal man kommit till ho- 
90m i trädgården, bannat honom och gifvit honom hårda ord; 
de hade ordkastats så länge, att Judas till slut ej kunnat lida, 
hans bannor, utan hade i liastighet tagit upp en sten, h var- 
med han slagit honom, att han strax nedfallit död. Då Pilatus 
hörde detta, blef han förfärad, men icke af bjertat, och sade 
till Judas: »Såg någon, att du slog honom?» Judas svarade: 
»Nej, herre, det såg ingen.» Då sade Pilatus till honom: »Så 
var vid godt mod; ty för de tjenster, du hittills gjort mig, vill 
jag hjelpa dig, att du ej skall lida nAgon nöd för detta, och då 
ingen sett detta mordet, vill jag det dölja, så att ingen skada 
eller olägenhet dig skall ske.» Sedan Judas fått sådant med- 
håll, vardt han ju längre ju argare, så att han aldrig skötte 
om hvad han gjorde 

Då nu Kubens hustru kom ut i trädgården och fann sin * 
man liggande död, gret hon bitterligen och gaf sig svåra deröf- 
ver, som hon väl ock hade orsak till; gick sä in till sin granne 



Digitized by Google 



201 FÖRRÄDAREN JUDAS. 

Pilatus och klagade för honom sin nöd samt den grymma hjer- 
tesorg henne Wifvit tillfogad, då hon funnit sin man mördad i 
hans egen trädgård, och hon visste icke hvilken hade kunnat 
taga honom så ömkeiigen af daga. Då sade Pilatus till henne? 
»Ja, qvinfaa, edert klagomål har jag väl hört och förnummit, 
och gör det mig rätt ondt om min granne , den fromme man- 
nen; men hvad kan jag dertill göra? Känden J förvisso hvilken 
hans haneman varit och kunden gifva mig det vid handen, så 
ville jag hjelpa eder så mycket mig möjligt vore och befordra 
honom till rättvist straff; men förr än J fått rätt på honom, är 
det icke värdt J anliten mig derom.» Med så ringa hugsvalelse 
måste den arma bedröfvade hustrun taga af trade. 

Någon tid derefter, då allt åter var tyst och stilla, så att 
icke mer taltes om denna sak, gick Pilatus till samma enka 
och tillböd sig, dock under ett falskt sken, att vilja vara hen- 
nes försvar och i framtiden förse henne med ett godt gifter- 
mål, om hon eljest i detta mål ville hafva förtroende till ho- 
nom. Sedan han sålunda tidt och ofta lofvat henne, att han 
ville förse henne med en from man igen, samtyckte hon på 
sistone till hans förslag, och så snart Pilatus i detta ärendet 
fått hennes ja, kungjorde han sin tjenare Judas, huruledes han 
ville skaffa honom den rika enkan, hvaröf ver denne förrädaren 
storligen gladde sig och tänkte: kan jag komma till en sådan 
egandom, så må jag väl i sanning säga, att jag i en god stund 
kommit till min nuvarande husbonde; då slipper jag längre vara 
en tjenare, utan blifver min egen herre. • 

Pilatus blef ock fast vid sin föresats och lät intet af förr 
än han bragt saken så 'vida, att Rubens enka tog Judas till sin 
äkta man. Men så snart Judas väl hade fått henne, begynte 
han straxt ett så oskickligt oeh gudlöst lefverne, att den arma 
qvinnan blef dag ifrån dag allt mera sorgefull deröfver. Judas 
frågade henne tidt och ofta hvad orsaken var, att hon så sta- 
digt och utan återvändo sörjde; men hon dolde det för honom 
en lång tid. Omsider utbrast hon dock i följande ord: »Jag må 
* väl sörja och gråta, ty jag kan med godt samvete säga mig 
vara den aldra olycksaligaste qvinna, som någon tid funnits på 
jorden, först i inseende dertill, att jag ej födt mer än ett enda 



Digitized by Google 



FÖREÄDAKEN judas. 



805 



barn till ver Iden, och så snart <iet var födt, miste jag lägga 
det i ett skrin, kasta det i hafvet och låta det flyta for vind 
och våg, och det för den uppenbarelse, -jag fått i drömmen, om 
detta barns ondska; sedan att min förste man så ömkeligen 
omkom, och jag ännu ej vet af hvem eller på hvad sätt han 
blef ihjelslägen, och sluteligen är min tredje sorg, den jag da- 
geHgen dragés med och som går mig mycket mera till hjertat* 
än de föregående, att, ehuru jag efter min förre mans bekla*- 
geliga frånfalle velat lefva och dö såsom enka, jag likväl af lands- 
höfdingen Pilatus låtit öf ver tala mig att taga dig; bäröfver bar 
jag största ängslan och ett oroligt samvete.» 

Då Judas hörde henne tala om barnet, som hon utkastat, 
begynte han tänka på de ord drottningen honom sagt, att han 
var ett bittebarn, och frågade sin hustru huru det var tillgån- 
get med detta barnet, hvilket hon från början till slut förtäljde 
honom, så att han väl kunde förstå* att han var samma barn. 
Nu begynte hans samvete vakna; nu besinnade han den stora 
synd och ondska, han alltifrån barndomen intill närvarande stund 
bedrifvit: först i det han slagit konungens son ihjel, hvilken 
likväl låtit honom uppfostras; för det andra, att han mördat 
sin egen fader, och för det tredje, att han nu bedrifvit blod- 
skam med sin köttsliga moder. När han så öfvervägat dessa 
vederstyggliga synder och laster, uppenbarade han sig för mo- 
dren och sade, att han var samma barn, som hon tillföraae 
utkastat. Denna nya sorg, som hon bäraf rönte, gick henne 
ännu mera till hjertat än någon af de förra, och som det nu 
just var den tiden, då vår Herre Christus gick omkring i verl- 
den och förkunnade menniskorna, att de genom en allvarlig 
bättring kunde återvinna Guds nåd, kom hon honom ihåg och 
sade till Judas: »Emedan du är en så stor och grof syndare, 
som bedrifvit så mycket ondt, så gå till Jesum; han är en sann- 
skyldig profet och förlåter dem deras synder, hvilka taga sin 
tillflygt till honom och söka 'förlåtelse. Bekänn för honom din 
ondska och fall honom till fota; bed om nåd och icke om rätt.» 
Det gjorde Judas, gick till Herran Jesum och bekände för ho- 
nom alla de synder han begått. Då förlät honom Jesus af sitt 
faderliga hjerta allt hvad han brutit och antog honom att vara 



Digitized by Google 



206 



FÖHHÄDAUEN JDDAS. 



en af sina apostlar, samt gjorde honom till cn skaflare och 
räntemästare för de andra apostlarne och fick honom pungen 
att bära. 

Men ehuru Judas således fått sina synder förlåtna och 
kommit Ull sådan värdighet, kunde han ändock icke lem na sitt 
onda kynne, utan stal hvar tionde penning ifrån sin herre. Det 
var med honom, som om man ville taga ett kol och söka två 
det hvitt med mycket skurande; ju mera man det skurar, ju 
svartare blifver det. Så ock Judas: ju mera Herren Jesus lärde 
och underviste honom, ju slemmare blef han uti sina skälm- 
stycken, hvarpå han dageligen studerade, och for så länge fort 
i sitt olida lefverne, att han sluteligen lät af den lede frestaren 
förföra sig att förråda sin frälsare och sälja hela verldens sa- 
liggöraré för 30 silverpenningar. Så lönte han sin Herre och 
Mästare för sina synders förlåtelse, som han erhållit af hans 
nåd, samt för allt det goda, han honom bevisat i det han an- 
tog honom till sin lärjunge, och så plägar ock verlden ännu i 
dag löna bevista välgerningar. 



Digitized by Google 



JERUSALEMS SKOMAKARE. 



207 



3. 

Jerusalems Öko m a k a v e. 



Den äldsta uppteckning, man känner, af legenden om Den evige Ju- 
den eller, som han heter i den svenska folkboken, Jerusalems Sko- 
makare, förekommer i Math^i Parislensis Historia Major (Opera 
Ed. Will. Wats. Parisiis 1644, s. 242 och 872) från förra hälften af 
1200-talet (Författaren dog år 1259), der den evige Juden heter Carta- 
philus och uppgifves hafva varit Pilati portvaktare, hvilken, när Jesus, 
efter erhållen dom, gått ut genom porten till Pilati palats, skall hafva 
slagit honom i nacken och hånande ropat: »Gå Jesus, gå fortare, h var- 
före dröjer du?» då han fått till svar: »Jag går, men du skall vänta till 
dess jag återkommer.» 

En annan författare från samma århundrade, Philip Mouskes (född 
1220, död 1282) berättar i sin flandriska rimkrönika (Chronique rimée. 
Bruxelles 1838. II, 491 etc.) samma händelse i det närmaste lika, utom 
att den evige Juden här uppgifves hafva yttrat, då Jesus utfördes att 
korsfästas: »Vänten mig här, jag går att se, huru de hänga den falske 
profeten på korset», då Jesus sett på honom och sagt: »De skola icke 
vänta dig här, men vet, att du skall vänta mig.» 

Sedermera återfinner man denna legend först efter mer än 5:ne år- 
hundraden i den nu ifrågavarande folkboken, hvaraf den äldsta tyska 
upplaga, man hittills upptäckt, har följande titel: »Wunderlicher Bericht 
von einem Juden aus Jerusalem burtig und Ahasverus genant, welcher 
furgiebt, er sey bei der Kreuzigung Christi gewesen, erstlich gedruckt 
zu Leyden. Leipzig 1602», 4:o. Andra äldre tyska upplagor äro: Augs- 
purg 1619, 4:o; 1634, 8:o, 1648 4:o, 1661, 8:o, alla tre utan namngif- 
wn tryckort; en, utan utsatt tryckort och år, men der berättelsen är 
daterad »Refel den 1 Augusti , Anno 1613», 4:o (Grässe, Die Sage vom 
Ewigen Juden. Dresden und Leipzig 1844, s. 32^34); en, å Kongl. 
Bibliotbcket i Stockholm befintlig, med följande titel: »Bericht Von einem 
Juden aus Jerusalem, mit Namen Ahasverus, welcher vorgiebet, er sey 
bey der Créutzigung Christi gewesen, und bisher durch die Allmacht 
GOttes beym Leben erhalten worden. Hierbey ist auch ein Bericht von 



Digitized by Google 



JEBUSiLEMS SKOMAKARE. 



den zwölff Judischen Stämmen, was ein jeder Staram dem HErrnCbristo 
zur Schmach angethan, und was sie dafttr leiden mussen. Gedruckt in 
disem Jahr,» 46 sid., 8:0, der berättelsen om den evige Juden, förfat- 
tad af Chrysostomus Dudeljeus, Westphalus, och slutande å s. 11, Är 
daterad »Revel, den 11 Martii, Anno 1634»; en af år 1681, 4:q, utan 
utsatt tryckort, der berättelsen är författad af Pastor J. Georg Hadeck; 
en af år 1697, 8:0, utan uppgifven tryckort, med något moderniserad 
text; en, tryckt i »Cöln am Rhein und Neuenburg,» utan uppgifvet 
tryckår, 8:0; en, med titel: »Der unsterbliche Jude aus dem Lateini- 
schen Ubersetzt. Dresden und Leipzig 1702,» 8:0, m. fl. (Grässe, 1. c, 
8. 34, 35). 

På hollänska förekommer denna folkbok under titel: »De won- 
derlyke Historie van den Joodschen Wandelaar; dewelke, sedert het jaar 
33 tot op dezen dag toe in de w er eld is omdwalende, behelzende zijn 
geslacht, zijn straffe en zijn wonderlijke a vanturen, die hij sedert dien 
tijd gezien, gchoord en bijgewoond heeft. Amsterdam», utan tryckår, 
8:0 (Van dem Bergh, De ne der landsche Volksromans. Amster- 
dam 1837* s. 90). 

På fransyskas »Histoire admirable du Juif errant , lequel depuis 
l'an 83 jii£qu'$i Theure présente ne fait que marcber. Bruges», utan 
tryckår, Ifco, 4>ch »Histoire abmirable du Juif errant. Rouen 1731», 
8:0 (Grässe, 1. c, s. 37). 

På danska: »Sanddru Beskrivelse om en Jöde, som var föd t og 
baaren til Jerusalem, vid Navn Ahasverus,, h vilken personligen haver 
vädret merv&rende tilstede , da Christus blev korsfäst , og indtil denne 
Dag ved Livet er bleven opholden. Nu nyligen fordansket. Kjöbenhavn 
1631», 4:o (Nyeiup, Mor.skabslaejsning, s. 182).. 

De upplagor, Utg. sett af den svenska folkboken, äro: »Trenne 
trowärdige Relationer. Tben förste om en Jude och Skomakare af Jeru- 
salem, tben odödelige Ahasverus benämnd. Tben andre om tbet straff 
bwar slächte ibland Judarna i synnerhet lida måste. Then tredje om 
Pilati Död och oroliga döda Kropp,» utan tryckort och år, 16 sid., 8:0 
(tyckes vara från förra hälften af 1700-talet); »Trenne trowärdige och äf- 
ven sanfärdige Berättelser, Den Första Om en Jude och Skomakare af 
Jerusalem, den odödelige Ahasverus benämnd. Den Andra: Om det 
straff bvart Slächte ibland Judarna i synnerhet lida måste. Den Tredje: 
Om Pilati död och oroliga döda kropp», utan tryckort ocb år, 16 sid., 

&q; »Trenne Trowärdige Berättelser, Den Första kropp», utan 

tryckort och år, 16 sid,, 8:0; »Berättelser Om Juden och Skomakaren 
Ahasverus i Jerusalem, Så pek om the 12 Judeska Slächters För Christi 
korsfästelses skul Straff och Plågor. Thesslikes om Pjlati ändalyckt och 
oroliga döda Kropp. Götheborg, tryckt år 1739», 16 sid., 8:0; »Trenne 
Trowärdige Relationer, Then första: Om en Jude ocb Skomakare af Je- 



Digitized by Google 



INLEDNING. 



209 



rusalem, then odödelige Ahasverus benämd. Then Andra: Om thet Straff 
hwart slägte ibland Judarna i synnerhet lida måste. Tben Tredje: Om 
Pilati Död och oroliga döda kropp. Tryckt i Norrköping år 4776», 46 
sid., 8:0; »Trenne Trowärdige och äfven San färdige Berättelser, Den För- 
sta döda kropp. Gefle, Tryckt hos Ernst Peter Sundqvist 4793» 

46 sid., 8:0; D:o 4798, 46 sid., 8:0; D:o 4800, 46 sid., 8:0; »Berättelser 
Om en Jude och Skomakare af Jerusalem, den odödlige Ahaswerus be- 
nämd. Om det straff hwart Slägte ibland Judarne i synnerhet lida må- 
% ste. Om Pilati död och oroliga döda kropp. Stockholm, Elméns och 
Granbergs Tryckeri, 4823», 46 sid., 8:0; D:o 4829, 8 sid., 8:0; »Malmö 
1832. Tryckt i Berlingska Boktryckeriet», 46 sid., 8:0; »Lund. Tryckt 
hos Lundberg och Lönnegren. 4833», 46 sid., 8:0; »Jönköping, 4833, 
hos Direct. Joh. P. Lundström», 46 sid., 8:0; »Jönköping, hos J. P. 
Lundström, 4844», 46 sid., 8:0,* »Trenne nya och mycket märkwärdiga 
Berättelser, 4) Om Juden och Skomakaren Ahaswerus af Jerusalem. 2) 
Om de Tolf Judiska Slägters för Christi Korsfästelse skull , bekomna Straff 
och plågor. 3) Om Pilati ändalykt och oroliga döda kropp. Jönköping, 
N. E. Lundström, 4826», 46 sid., 8:0; »En trowärdig Berättelse Om en 
Jude och Skomakare af Jerusalem, den odödlige Ahaswerus benämd. 
Christianstad, 4832. Tryckt uti F. F. Cedergréens Boktryckeri^, 8 sid., 
8:0; »Trenne högst märkwärdiga Historier, Den Första: 7>m Jerusalems 
Skomakare, Ahaswerus kallad. Den Andra: Lille Pytt, eller Riddaren 
på Råttan. Den Tredje: om Riddaren Chariton. Till slut: Den Saliga 
Frun, som plågade sin man i nya 20 år. (Med Trenne Figurer.) Jön- 
köping, 4833, N. E. Lundströms Boktryckeri», 46 sid. (hvaraf ifrågava- 
rande legend upptager s. 2—6), 8:0. I alla dessa upplagor är berättel- 
sen daterad Reval den 44 April 4604 och i den först anförda upplagan 
undertecknad: »Chrysostoraus Dutulseus westpbalus», i de flesta öfriga; 
»I. H. R.» Innehållet överensstämmer i det närmaste med den ofvan 
anförda å Kongl. BibHotheket i Stockholm befintliga tyska folkboken, 
ehuru denna är något vidlyftigare och tydligen en sednare upplaga än 
den, hvarifrån den svenska översättningen är tagen, hvilken för öfrigt 
afven finnes aftryckt bland Folk-Sagor för Gamla och Unga. Öre- 
bro 4842. I, 280—286. 

Utom denna folkbok förekommer Öfver samma ämne äfven en annan, 
under titel: »Korta och Sanfärdiga Personalier, Öfwer Den odödelige, men 
nu genom en naturlig och förmodeligen salig död häda nsk i Ide Jerusalems 
Skomakare Ahaswerus benämnd, Hwilken, Sedan han uti stör torftighet, 
frestelser och wedermödo genomwandrat största delen af alla Länder, Kej- 
sardömen och Konungariken här i werlden, aflcd i staden Eitzcn uti Tysk- 
land År 4768. Äfwenledes hans Prophetia Om den Xttersta Dagens nära 
annalkande. Ifrån Tyskan Öfwersatt. Örebro 4787„ Tryckte hos i. P. 
Lindh», 46 sid., 8:0; »Nyköping 4787. Tryckte hos J. P. Hammarin», 
Sv. Folkböcker. II. ii 



Digitized by Google 



sto 



JERUSALEMS SKOMAKARE. 



i€ sid., 8:0, samt #Götaeborg, tryckt hos Sam. Norberg, 1835», 16 sid., 
8:0, der berättelsen är undertecknad : »Mag. Joannes Nysgonomius. Theo). 
Doctor©, och innehåller h varjehanda enfaldigt snack om Satans många 
försök att få den erige skomakaren i sitt våld, än medelst ett tecken, 
bestående af två BL H., som han ritat i sanden midt på en stor och myc- 
ket befaren landsväg, der de, oaktadt all kör ni Dg ochridning, alltid stodo 
rediga till dess den lede frestaren ändrade det ena H till ett M; än me- 
delst åtskilliga förklädningar, och än medelst flerfaldiga förgiftningsförsök, 
o. s. v. 

Den evige vandraren, som i dessa folkböcker heter Ahasverus och 
uppgifves hafva vid Jesu korsfästelse varit skomakare i Jerusalem samt år 
1547 visat sig i Hamburg, 1575 i Madrid, 1599 i Wien, 1601 i Lu- 
beck (se den tyska folkboken af år 1613), 1604 i Paris (Bud. Botorkus, 
Comment. de rebus toto orbe gestis. Francof. et Parisiis 1610. 
L. II, s. 305), 1610 åter i Lubeck, 1612 i Tarnowitz i Öfra Schlesien, 
1614 i Beval, Krakau och Moskwa (1697 års upplaga af den tyska foik-r 
boken), samt 1633 åter i Hamburg (Mittbhnacht, Biss. in Johan n. 
XXI. 19, s. 460), förekommer i en nederländsk folksägen under namn af 
Isaac Laquedem och skall varit sedd i närbeten afBrussel år 1640 ( Wollp, 
Niederl.änd-sche Sägen. Leipzig 1843, s. 625), och i slutet af I7:de 
eller början af 18:de århundradet uppträdde i England en man, som sade 
sig hafva varit anställd vid det höga rådet i Jerusalem , då Jesus dömdes, 
vid hvilket tillfälle han skulle stött till honom , just som Jesus vändt sig 
om för att lemna Pilati palats, och dervid yttrat: »Gå, skynda dig, h var- 
före dröjer du här?» dertill Jesus svarat: »Jag går, men du skall också 
gi till dess jag återkommer.» Benne man skall vunnit mycket förtroende 
hos den stora hopen, men af de bildade klasserne blifvit ansedd som en 
bedragare (Calmet, Bictionnaire de la Bible. II, 278). 1 Banmark 
skall han varit sedd i Aalborg och några andra jutländska städer (Thible, 
Banmarks Folkesagen. Kiöbenh. 1843. II, 511—313). 

Bet i sig sjelf onekligen ganska poetiska ämnet för denna legend har 
erhållit mångfaldiga bearbetningar på de flesta europeiska språk, såsom 
på tyska i Rbichards Bibliothek der Roraane. VIII, 19—24, IX, 
39—103, X, 111—167, XI, 99—137, XII, 83—141, och särskildt af- 
tryckt under tilel: Ber ewige Jude. Geschichte oder Volksro- 
man, wie man will. Riga 1785; Ber ewige Jude, eine lyrische 
Rhapsodie von G. F. B. Schubart (Sämmtliche Gedichte. Frank- 
furt a Main 1787. II, 1 etc, 68 etc); Briefe des ewigen Juden 
uber die merkwurdigen Begebenheiten seiner Zeit, von W. 
F. Heller. 5 Voll. Utopia (Offenbach) 1791 — 1801. Bie Warnung. 
Romanze von A. W. Schlegel, (Poetische Werké. Upsala 1812, 
s. 149—155); Ber ewige Jude. Novelle von Fr. Laun (F. A. 
Sceulz i Brei Erzählungen. Leipzig 1820, s. 1 etc); Ber ewige 



Digitized by Google 



INLKDNIM2. 



2lt 



Jude, von W. Mullbh (Taschenbuch zum gesell. Vergnugen 
1825); Ahasver. Tragödie von E. F. A. Klingemann (Braunsehw#g 
1827), efter en novell af Fr. Horn (utgifven i Frauenalmanach för 
1816 och Gesellschafter för 1828, Dec., äfvensom i Hobns Psyche 
oder Poet. Nachlass. Leipzig 1841. III.); Der ewige Jude, di- 
daktische Tragödie von Wilhelh Jemand. (Iserlobn 1831); Der 
ewige Jude. Eine Legende von J. N. Vogl (Duller Phönix. 
Frankf. 1835. N:o 252); Der ewige Jude. Eine Legende von W. 
Svets (Kleinere epische Gedichte. Köln 1835); Geschichte des 
ewigen Juden i Ein Volksbuchlein. Munchen 1835. I, 1—27; 
Ahasver, episches Gedicht von Jul. Mosen (Dresden und Leipzig 
1838); Die Ahasveriade, der Kampf des Christenthums. Ein 
Bruchstöck von Ferd. Hauthal (J. F. Franke. Dresden 1838- och 
Abeudzeitung 1838. N:o 74); Der neue Abasverus, episches Ge- 
dicht von Ludw. Köbxer (Jena 1841); Ahasver, Gedicht vonJtac. 
Lenau (Gedichte. Stuttgart 1843, s. 135 etc); Der ewige Jude. 
Ballade von Al. Schreiber. (Försters Gedichtsammlung. Dres- 
den 1843, s. 238 etc); Der neue Ahasverus och Baal Teschuba, 
dikter af Chamisso (Gedichte. Leipzig. 1845, s. 240 etc. och 505 etc); 
Die Wanderungen des Ahasverus, von Zedlitz (Gedichte. 
Stuttgart 1845. III, 571— 428); Der ewige Jude. Novelle von Tn. 
Oelckers (Leipzig 1844. 2 voll.), äfvensom legenden förekommer i folk* 
visan Das Leiden des Herrn (Des Enaben Wunderhorn. Hei- 
delberg 1819. 1, 142—144. Erlach II, 540). På fr ans yska: ett lust- 
spel af Craignez, uppfördt a Théatre de la Gaité år 1812, en novell af 
baron de Reiffenberg (iDimanche. I, 115—206 , 251 etc), erf sång 
af Beranger (Le Juif errant i Bérangebs Oeuvres complétes. Pa- 
ris 1857. III, 28—51), en dikt af Edgar Quinet (Ahasverus, my 
stére. Paris 1855), samt Eug. Sue's bekanta roman Le Juif errtnt. 
På engelska: The wandering Jew, telling fortunes to Eng- 
lishmen, or a Jews lottery (London 1640) ; The wandering Jew, 
or Love's Masquerade. Com. i 2 Acts by Andrew Franklin. Per- 
fbrm. at Druy-Lane 1797); en gammal ballad: »The wandering Jew», 
införd bland PbrcVs Reliques of ancient english Poetry. London 
1790. II, 245—251, samt en roman af George Croly (öfversatt på Ty- 
ska under titel: Der ewige Jude. Aus dem Englischen von L% 
Storch. Stuttgart 1829 och Salathiel oder Memoiren des ewigen 
Juden, v. A. Kaiser. Leipzig 1829. IV). På holländska en folk- 
visa: Een echt verhaal van den Jöodschen wandelaar, die in 
Engeland gezien is en van Christus tijden af tot op dezen 
dog nog wandelt. På danska af B. S. Ingbmann i Blade af J,e~ 
rusalems Skomager Lommmebog. Kjobeoh. 183,3. ,. 




tifl 



JERUSALEMS SKOMAKARE. 



Paulus von Eitzen, fordc/m den Heliga Skrifts doktor och bi- 
skop i Schleswig, har mig för sanfärdigt berättat, att han i 
sin ungdom, år 1547 om vintern i Hamburg en söndag sett 
uti en kyrka, under predikan, en man, lång till vexten, med 
långt, öfver axlar ne hängande hår, h vilken stått barfotad gent 
emot predikstolen och med sådan andakt afhört predikan, att 
han, så ofta Jesu namn nämdes, hade med största vördnad böjt 
sina knän, suckat hjerteligen och slagit sig för bröstet, och hade 
han under dåvarande stränga vinter icke haft pä sig mera än 
ett par gamla söndriga byxor, en lång ned på benen hängande 
lifrock med en gördel omkring, och en kappa deröfver, som 
räckt honom ända till fötterne. Efter utseendet att dömma, 
syntes han vara en man af vid pass 50 års ålder. 

Medan då hvar man i Hamburg talat om bemälde Jude 
och förundrat sig öfver honom, "hade doktor von Eitzen önskat 
få veta hans herberge, och när man sagt honom det, hade 
han gått till honom och frågat honom sjelf om hans tillstånd 
och allt hvad han tillförene om honom hört sägas, då Juden 
svarat honom beskedligen på alltsammans och sagt sig vara 
fodd i staden Jerusalem; der han vid Christi tid varit skoma- 
kare, och var hans namn Ahasverus. Han hade personligen be- 
vistat Christi korsfästelse och alltsedan i så mänga hundrade år 
måst gå omkring i verlden igenom otaliga riken, länder och 
städer; haf vandes han, till stadfästelse på hvad han sålunda be- 
rättat, upprepat många och hvarjehanda omständigheter om 
Christi lidande, korsfästelse och död. Han hade ock vetat att 
förtälja alla de förändringar, som alltsedan under så många år- 
hundraden tilldragit sig både i kyrko- och regerings-saker, sär- 
deles uti de orientaliske länder; enkannerligen huru länge hvaf 
.och en af Christi lärjungar och apostlar lefvat, huru de hade 
test omkring och predikat, och hvad ändalykt omsider hvar 
och en af dem hade tagit. Hvilket allt doktor von Eitzen hade 
med lust afhört och deraf funnit sig föranlåten att till nogare 
upplysning begära af honom en omständligare berättelse om hans 
egen person och tillstånd, hvaruppå Juden vidare berättat, att 
han vid Christi korsfästelses tid bott uti sjelfva judiska hufvud- 



Digitized by Google 



JERUSALEMS SKOMAKARE. 



813 



staden Jerusalem och di med den största hopen af Judar ne 
hållit Christum for en upprorisk man och folkets förförare; han 
hade ofta sett Christum i egen person och med de andra mot 
honom rasande Judar önskat, att han till förtjent straff måtte 
afdagatagas och på korset fästas. När då Christus omsider var 
af Pontio Pilato dömd till döden, och då berättaren hade fått 
höra, att Christus skulle utföras att aflif vas, hade han genast 
lupit hem till sin hustru och sina barn och dem sådant kun- 
gjort, på det de måtte taga tiden i akt att få se Christum ut- 
föras till afrättsplatsen. Och efter hans hus, deruti han då hade 
bott, varit beläget vid gatan, som gick ifrån rådhuset ut till 
afrättsplatsen, och krigsknektarne således måste föra Christum 
förbi detta hus, hade han tagit sitt minsta barn på armen och 
burit det utom husporten, att det skulle desto bättre få se 
Christum. När nu Christus med den svåra korsbördan kommit 
intill skomakarens hus, hade han der stannat och velat något 
hvila sig, stödjande sig till den ändan emot husväggen, men 
Ahasverus hade, dels af blindhet och if ver emot Christum, dels 
till att vinna pris, drifvit honom ifrån sin husvägg och borftml 
honom med dessa ord: »Gäck hädan ifrån min husvägg till kor? 
set, dit dig bör gå,» hvaruppå Christus hade vändt sig till ho- 
• nom och sagt: »Jag vill nu stå här litet stilla och hvila mig, 
men du skall hädanefter ingen ro eller hvila hafvaidenna verl- 
den, utan skall ostadig och flyktig vandra omkring i hela verl- 
den alltintill domedagen.» Då hade skomakaren straxt satt sitt 
barn ifrån sig, men när han velat gå in i sitt hus igen, hade 
han icke kunnat komma ditin, utan hade måst följa Christum 
ut till Hufvudskalleplatsen, hvarest han med sina egna ögon 
sett honom korsfästas och dödas. 

Sedan korsfästelsen var förrättad, hade han velat gå hem 
igen in i staden Jerusalem till sin hustru och sina barn, me q 
icke kunnat det, utan måst genast gå ifrån afrättsplatsen, de? 
Christus blef korsfäst, bort i fremmawide land och der i nu så 
många hundra års tid, ostadig och fljktig, i stort elände, sorg- 
sen och bedröfvad, vandra omkring i ver Iden ifrån den ena or- 
ten till den andra. En gång hade han högeligen trängtat att 
komma åter till staden Jerusalem, dit han ock genom Guds 



Digitized by Google 



214 



skiokelse kommit, men funrit hela staden sköflad ooh ödelagd, 
tamt der icke sett annat än stenhopar och icke det ringaste 
mera qvarstående af all den prakt och herrlighet, som der hade 
varit före Ghristi lidande och korsfästelse. Derjemte hade han 
sagt sig visserligen icke kunna veta hvarföre Gud lät honom så 
länge i elände och j em mer vandra omkring här i ver Men och 
af si många tusende menniskor heskådas, men trodde dock, 
att Gud gjorde så af ingen annan orsak, än att han skulle vara 
alltintill domedagen ett lefvande vittne om Chris ti lidande och 
korsfästelse, emot alla otrogne Judar och obotfärdige, att på- 
minna dem om bot och bättring; önskade- eljest, att Gud ville 
ea gång genom en salig död förlossa honom från sitt elände 
och jernmer. 

Sådånt samtal med bemälde Jude hade, jemte doktor von 
Eitien, ock dåvarande rector scholae i Hamburg, tillika med 
många andra lärde och i historien väl beläsne män, hvilka frå- 
gat honörn om många till orientaliska kyrkohistorien hörande 
saker och förändringar och af honom fått oförmodade, men dock 
sanningsenlige och trovärdige svar på allt hvad de honom frå- 
gat, att de högeligen förundrat sig deröfver. 

Hvad Judens lefverne beträffar, hade det, han dä fört i 
Hamburg, varit stilla och ensligt. Han hade aldrig talat, om 
icke någon frågat honom. Om någon budit honom till måltids, 
hade han ätit och druckit helt litet, och alltid tagit den ringa- 
ste maten, som var på bordet Ville någon gifva honom pennin- 
gar så hade han aldrig tagit mera än två lubske skillingar, hvilka 
ban genast plägat åter bortgifva till någon annan fattig men- 
niska, som honom mötte, sägande alltid sig icke akta pennin- 
gar, utan hafva till Gud det förtroende, att han väl skulle föda 
honörn och allestädes, hvart han kom, beveka godhjer tade men- 
piskor, att gifva honom mat och kläder, hvad han kunde be- 
hofva. Han hade eljest aldrig lett, utan gått ständigt sackande, 
bedröfvad och sorgsen, i djupa tankar, likväl esomoftast sägande 
sig hafva till Gud den tro och tillförsigt, att Gud skulle 
åter till nåder honom upptaga, emedan han af hjertat ångrade 
sina vid Christi korsfästelse begångna synder och utan återvändo 
bönföll om dessa synders förlåtelse. 



Digitized by Google 



JERUSALEMS SKOMAKARE. 



215 



Allabanda orientaliska och andra beramande språk kände 
han och talade si rent Tyska som hade han varit en infödd Sach- 
sare. Dä man frågade honom huru han lärt alla dessa många 
tungomål, hade han svarat sig hafya alltid, så snart han kom- 
mit i ett land, strax genom Guds skickelse kunnat både förstå 
och tala det landets språk , om han än aldrig tiRförene hade hört 
eller talat det ringaste deraf , och förstode han sjelf icke, huru 
det tillginge, utan måste deruti prisa och erkänna Guds förbor- 
gade försyn. 

I sitt tal hade han för öfrigt varit ganska gudelig och from. 
Alltid, när Jesu namn nämdes, böjde han sina knän och suc- 
kade djupt. Hörde han någon svärja och bannas, eller miss- 
bruka Jesu namn, sade han straxt till sådana: »O du eländiga 
och arma menniska, hvi missbrukar du Guds och din frälsares 
Jesu namn, samt dess bittra pina och död försm$deligen ? Hadé 
du, såsom jag, sett huru frälsaren är blef ven plågad, ochhvad 
sår och pina han för oss lidit, så skulle du förr tillfoga din 
egen kropp något ondt, än hans aldraheligaste namn, pina och 
död så obetänkt missbruka.» 

Detta allt, med mycket mera, har jag år 1574 hört af 
herr doktor von Eitzen mig sanfärdeligen berättas om förbe- 
mälde Jude och skomakare af Jerusalem, hvilket mänga andra 
mina goda bekanta, som då för tiden ock hade sett denne 
Jude så i Hamburg, som andra vid Östersjön belägne sjöstä- 
der, såsom Lubeck, Wismar, Dantzig, Königsberg och annor- 
städes, mig bekräftat och stadfästat. 

I synnerhet har jag ock år 1575 af dåvarande hertigens af 
Holstein-Schlesswig sekreterare Christopher Krause, jemte en 
annan lärd man, Jacob von Holstein benamd, hört sägas, att 
då de nyss förut hade varit till Spanien försände, att å herti- 
gens vägnar göra anfordring om betalning för de krigstjenster, 
som hertigens milis hade gjort konungen i Spanien i dess Ne- 
derländer, så hade de uti den spanska residensstaden Madrid 
sett bemälde Jude och skomakare af Jerusalem, i alldeles 
sådan skapnad, klädebonad , statur och åthäfvor, som han 
här ofvanföre finnes beskrifven, och hade han då talat god 
Spanska. 



Digitized by Google 



JERUSALEMS SKOMAKARE. 



Eljest har jag af många hundrade menniskor hört sägas, 
att de sedan annorstädes på många ställen sett och talat med 
honom. 

Så berätta ock från Pohlen och Moscau kommande resande, 
att de för någre år sedan sett honom der, och nu för tiden 
tala många hundrade menniskor här å orten derom, att de sett 
honom här i Liffland, och enkannerligen i detta år här i sta- 
den Reval. 

Hvilket ock är orsaken, som bevekt mig dertill, att jag nu 
meddelat föregående berättelse, som jag för så många år sedan 
förnummit af herr doktor von Eitzen, åt den gunstige Läsaren, 
på det han, medelst dess jemförande, må kunna dömma, om 
den nu för tiden här vistande Jude kan hållas för densamme, 
h varom jag hört i Schiesswig förtäljas, eller ej. Jag kan derom 
intet dömmsr, emedan jag hvarken sett eller talat med honom. 
Skulle mig hända, att jag får se honom, och får sjelf tala med 
honom, skall jag icke underlåta den gunstige Läsaren derom 
sannfärdig berättelse meddela. 

Heval den ii April Anno i604. 

Chrysostomtis Dutul&us 
westphalus. 



Digitized by Google 



Dtf SJU SOFVAHE. 



917 



4. 

©e sju Softöttre. 



Den äldsta uppteckning af legenden om de Sju Sofvare, man känner» 
förekommer i ett bref från Gregoiuus ap Tours till Sulpicius, erkebi- 
skop i Bourges omkring år 570 (»E pistola St i Gregorii episcopi turonen- 
sis ad beatum Sulpicium Beturicensem archiepiscopum in vitam sancto- 
rum septem dormientium »i Gregorii Turonbnsis Opera. - Ed. Ruin art. 
Paris 1699 , s. 1270) , äfvensom Gregorius i tvenne andra af sina skrifter, 
(De Miraculis. Lib. I, cap. 95, De gloria Martyrum. Lib. I 
cap. 50) omnämner samma legend, och från Gregorii skrifter öfvergick 
den sannolikt till Photii samlingar i 9:de århundradet (Photius, patriark 
i Constantinopél , dog 891), samt från dem till den yngre BAsan Mä no- 
log ion i slutet af 10:de seklet, äfvensom den förekommer i Baronii 
Martyrologium romanum, i Acta Sanctorum (för den 27 Juli) 
och i Goldwurms Calendarium romanum. 

Paul Warnefried (född 740, död 790) anför i sina*Gesta Longo- 
bardorum. Lib. i, cap. 5, samma legend, ehuru i en från den ofvan- 
nämnda afvikande uppteckning (införd bland bröderne Grivms Deutsche 
Sägen. Berlin 1818. II, 29), enligt hvilken händelsen är förlagd till 
Tyskland> der i en håla Tid hafsstranden sju män ännu alltid ligga sof- 
vande, men en gång skola vakna att för hedningarne förkunna den he- 
liga läran. 

Enligt Baillet, Yies des Sa i ni s. II, 407, förekommer denna le- 
gend äfven i Theophylacti skrifter, troligen hans historia om kejsar 
Hauritius, författad omkring 602, samt i Usuards Martyrologium, 
som skall blifvit samladt på Kari den Stores befallning, äfven som den 
omtalas af Jacobus de Voragine (död 1298) i Historia Longobar- 
dorum. Hagenau 1510, fol. XCVI. 

I tfnterlttndska skrifter finner man äfven spår af denna legend. 
En sura i Koran har en märkvärdig likhet dermed (jfr Ikens afhandling 
i Touti Nameh, Sammlung persischer Märchen ubersetzt 
und er lä ut er t von Ikbn und Koseg arten. Stuttgart 1822, s. 288, 
samt Koseg artens Legenden. Berlin 1816). Enligt Dallaways Con- 



Digitized by Google 



SIS 



DB SJU SOFVABR. 



stantinople ancient and modern. London 1797, s. til, skall en 
syrisk biskop, Jacob af Sarug, född år 452, hafva skrifvit 830 homilier 
om de Sju Sofvares håla. österländska bearbetningar af denna legend 
omtalas för öfrigt i Reinauds Monumens musulmans. I, 184, II, 
60, samt i Hammkrs Fundgruben des Orients. III, äf ven som Göt hk 
behandlat dem i sin Westöstlicher Divan (Werke. Stuttgart u. 
Tubingen 1828. V, 263—266). Moncony, Pococke, Spon, Dallaway och 
andra resande hafva beskrifvit Sjusofvarnes håla vid Ephesus, och deras 
fest firas ännu af den Österländska kyrkan, bvaribland äfven af Abyssini- 
erne, den 4 Augusti, likasom af den Yesterländska katholska den 27 Juli. 

En fransysk dikt från 13:de århundradet Öfver detta ämne om- 
nämnes af Db la Rue i Essais historiques sur les Bardes. les 
Ja.ngleurs et les Trouvéres. III, 131, och en tysk dikt från 
samma tid öfver samma föremål har utgifviu under titel: Yon den 
siben Slafaeren. Gedicht des XIII Jahrhunderts herausge- 
geben von Th. G. v-n Karajan. Heidelberg 1839, äfvensom i Wackeb- 
kagbls Altdeutsches Lesebuch. Basel 1839, s. 978—982, finnes 
ur en å Seminarie-bibliothehet i Tubingen befintlig pappers-handskrift 
från år 1438 införd legenden Von den syben hailgen Mannen 
die man nempt die syben Slaffer, nära överensstämmande med 
den svenska folkboken. 

Denna är af våra ännu bland allmogen gängse folkböcker en af de 
äldsta och oftast omtryckta. De upplagor Utg. sett äro: »Legenda, Eller 
Een liten Historia, Om the Siusoffuare, Ganska nyttigh at läsa. Nu ny- 
ligen aff en godh Wän på Tryck vtbgångit. Thessa siw vnga Män 
soffuo i tryhundrade siwtyio och tw Åhr. 'Anno M DC XXVI,» 8 sid., 
8:o (bland Zetterströmska samlingen å Upsala Universitets-bibliothek) i 
»Legenda, Eller En lijten Historia Om the Siusofware, Hwilka woro sia 
vnga Männ, som hafva sofwit tryhundrade siuttijo och tu Åhr. Och för 
tnen stora Nyttigheet skull , som af dess Innehåld afbäroptas kan. Som 
ock för mångens serdeles åstundan och begäran skull, Tryckt nu på 
nytt,» 8 sid., 8:o; »Legenda, Eller En Liten Historia — — på nytt,» 

8 sid., 8:o; »Legenda, Eller En liten Historia på nytt,» 8 sid., 

8:o ; »En Liten Historia, Om de Sju-Sofware,» 8 sid., 8:0; »En Liten 
Dock Sanfärdig Historia, Om de Sju Sofware, Hwilka woro Sju ungt 
Män» som hafwa sofwit tryhundrade sjuttio och tu år: Hwilken efter 
mångas åstundan och begäran, är til Trycket befordrad. Örebro, Tryckt 
hos J. P. Lindh, 1785,» 8 sid., 8:o; »Gefle, Tryckt hos E. P. Sundqvist 
1786,» 8 sid., 8:o; D:o 1798, 8 sid», 8:o; D:o 1801, 8 sid., 8:0; »En 

Liten Dock sann och ganska märkwärdig Historia befordrad. 

Gefle, Tryckt hos Ernst Peter Sundqwist 1802,» 8 sid., 8:0; »Jönköping, 
1822, Tryckt i Direktören Lundströms Tryckeri^ 8 sid., 8»; D:o 1832, 
2 sid., 8:0; »Lund, från Lundbergska Boktryckeriet 1837,» 8 sid., 8:0; 



Digitized by Google 



DR 8JG VOFVAKB. 



H9 



»En gianskar MärkwÄrdig Historia, Om de Sju Sofware Hwilka woro Sju 
unga Ifitö, som hafwa sofwit Trehundrade Sjutio och Tu år. Fahlun, 
Tryckt hos Pehr 01. Axmar, 1795,» 8 sid, 8:0; »Kort Berättelse, Om 
de Sju Sofwares Dag. Stockholm, Tryckt hos Andreas J. Sylvenius, 
1798,)> 8 sid., 8:0 (endast till titelbladet olika de Öfriga uplagorna); 
»Göthehorg, Tryckt och säljes hos Lars Wahlström, 1819,» 8 sid., 8:0; 
»Historia om de Sju Sofware, Hwilka sofwo i Trehundrade Sjuttio och 
två År. Ganska eftertfinkelig at läsa. Jönköping, tryckt hos Joh. Pehr 
Lundström 1812,» 8 sid., 8:0*; »SjUsofwarne. Skara C. M. Torin 1851,» 
8 sid,, 8:0 (förändrad och moderniserad bearbetning); »Historia om De 
Sju Sofware, ganska nöjsam att läsa. Nu nyligen af en god wän, på 
Trycket utgången. Desse unge män såfwo i Trehundrade sjuttiotvå år. 
Malmö 1852 Tryckt uti Berlingska Boktryckeriet,» 8 sid., 8:0; (samma 
bearbetning som i de åldre Upplagorna); »En märkvärdig Historia om de 
Sju Sofware, hwilka sofwo 572 år. Ganska eftertänklig att läsa. Med en 
Plansch. Kalmar, 1842. Från Aug. Westins Boktryckeri,» 8 sid., 8:0 
(något ehuru föga betydligt moderniserad); »En märkwärdig Historia om 
de Sju Sofware, hwilka somnade år 249, under Kejsar Decli regering, 
och waknade först 202 år derefter, 447, under Kejsar Theodosii II:s 
regering. Ganska eftertänklig att läsa. Westervik, 1845. Tpyckt hos 
C O. Ekblad & Comp.,» 8 sid., 8:0 (samma redaktion, som näst före- 
gående uplaga). 



Deo tid kejsar Decius ') regerade, som var en grym tyrao 
emot Christi församling, dä lät han bygga, tempel uti Ephesi 
stad, att alla med honom skulle der offra och tjena afgudar- 
ne, och böd han att de christne skulle föras bundne dit för 
att dyrka hans gudar; alla, som icke gjorde efter hans befall* 
ning, skulle dödas. Då blef en sådan förskräckelse uti Epheso* 
att den ena vännen försvor den andra, ja fadren försakade 
sonen, och sonen sin fader. Med ett ord, der tordes ingen 
säga sig känna dem, som ville vara christne. 

Då voro uti samma stad sju unge drängar, som voro, der 
födde. De ville icke tillbedja Decii afgudar, utan de ville vara 
christne, och voro deras namn följande: Maximianus, Malchus* 
Marcus, Dionysius, Johannes, Serapion och Constaatinus. När 



Digitized by Google 



220 



DB SJO SOmRB. 



desse unge drängar hörde och sågo hvad sig i Epheso tilldrog, 
grämde de sig svårliga och tyckte ganska illa vara, gingo för- 
denskull bort och gömde sig uti ett hus uti fasta och böner. 
Då blefvo de allesamman hafde till Decium och anklagades, 
att de icke ville tillbedja afgudarna, utan heldre dö christne. 
Men efter kejsaren skulle färdas ur staden på någon tid, så 
gaf han dem lösa till dess han komme tillbaka igen, då han 
ville bättre förfara om de vore christne. 

Medan nu Decius var borta, sålde de sju drängarne allt 
sitt fäderne och allt sitt goda och gåfvo de fattige; de behöllo 
allenast något litet sig till hjeip och gingo så på ett berg, be- 
nämdt Celeon, der de gömde sig uti en kula och höllo sig så 
en lång tid undan; dock gick understundom en af dem, för- 
klädd uti tiggare-kläder, in i staden att köpa hvad de behöfde. 

Men när Decius kom tillbaka i staden igen och lät fråga 
livar de unge drängarne voro och böd dem hafvas fram infor 
honörn; då blef Malchus, som nu var i staden till att köpa 
deras förnödenheter, ganska förfärad, gick till sina stallbröder 
och sade dem hvad han försport, och då de nu blefvo storliga 
bedröfvade, tog Malchus fram de bröd, han köpt, på det de 
skulle blifva frimodiga uti sin bedröfvelse. Men medan de 
suto och åto, talandes sig emellan med suck och bedröf- 
velse, då lät Gud Allsmägtig hastigt en tung sömn falla öfver 
dem alla. 

Andra dagen om morgonen lät kejsaren med allvar söka 
efter dem, men förmådde icke finna dem, då han blef illa till- 
freds, att han hade släppt dem. Men nu blef för honom be- 
rättadt, att de voro på berget Celeon och hade gifvit de fattige 
sina egodelar i Jesu namn, så ock att de icke velat lyda kej- 
sarens bud. Då böd kejsaren, att deras föräldrar skulle gri- 
pas och hafvas fram infot honom, och när de kommo, hotade 
han dem med döden? om de icke underrättade honom hvar 
deras söner voro; men föräldrarne klagade svårligen, att de 
gifvit de fattiga sina egodelar. 

Till slut fann kejsaren dem sofvande uti kulan. Då be- 
tänkte han sig hvad han ville göra dem, och skedde så, genom 
Guds försyn, att Decius böd sina tjenare med stenar igentäppa 



Digitized by Google 



Dft SJU 90FTARR. 



221 



ingången till kulan, hvilket ock skedde, och de unga drängarne 
Sofvo ibland de stora stenar, som blefvo inkastade i kulan, 
der Decius mente, att de skulle förgås af hunger. 

Men vid 372 år efter Decii död blef en förste regerande, 
benämd Theodosius 2 ), en gudfruktig kejsare. Uti hans 30:dé 
regeringsår tänkte Gud på de fattige och elände sof vande, och 
uppväckte en borgare i staden dertill, att han ville på berget 
Celeon uppbygga ett stall till sina hjordar, och kom så, genom 
Guds försyn, till kulan, der han tog bort de stenar, som Decius 
låtit hafva derför. Då uppvaknade de förbemälde Unge drän- 
garne och helsade h va rand ra god morgon, menande att de icke 
sof vit mera än en natt, och begynte tala om sin förra bedröf- 
velse och frågade Malchum hvad Decius begärade af dem. Han 
svarade: »Som jag sade i aftons, att vi skulle dyrka afgudar- 
ne, det är Decii vilja.» Då sade Maximianus: «Gud vare oss 
nådig! vi göra det intet,» och han tröstade sine stallbröder, 
och när han tröstat dem, böd han Malchus, att han skulle 
åter gå in i staden och köpa dem bröd , och sade till honom : 
»Köp flere än du köpte i går,» och hvad han hörde om Decio, 
det skulle han förkunna dem igen. 

Då tog Malchus fem gamla- orter och gick åstad, och när 
han kom till stadsmuren, förundrade han sig i det han såg 
Christi kors och beläte vara der upprest öfver portarne, och 
gick till första porten, och när han kom till den andra porten, 
såg had samma tecken, och förundrade sig än mera, när han 
såg alla portar vara så betecknade med kors och staden vara 
helt förändrad. Han trodde i förstone, att han drömde; men 
nar han besinnade sig och gick in i staden och kom till dem, 
som bröd sålde, och hörde dem tala om Christum, vardt han 
allt mera förundrad och sade: »Huru går detta till? I går tor- 
des ingen nämna Christum, och nu hörer jag här öfverallt 
talas om honom! Jag tror icke, att jag 5r i Epheso, utan an- 
norstädes kommen.» Men när han befrågade sig derom, då 
var det Ephesus. Så gick han till dem, som bröd sålde, och 
när han tog fram sina penningar, då kändes ingen vid sådant 
mynt, utan sade de emellan sig: »Denne yngling hafver visser- 
ligen funnit någon gammal skatt i jorden.» När Malchus det 



Digitized by Google 



DB SJU SOFT A BB' 



hörde» fruktade han, att de ville hafva honom till Deciui», och 
bad dem, att de ville låta honom hlifva, han ville gecna gifva 
dem penningame. Men de togo fatt på honom och sade: 
»H vadan är du?» Malchus kunde inteet svara dem för räddhåga 
skulL Då bundo de honom och ledde honom genom staden på 
torget, och ryktet kom omkring, att det var en ung map, som 
hade funnit en gammal skatt. Nu församlade sig hela staden 
i omkring honom, och ingen kände honom, och då han såg sig 
om ibland folket, om han ej kunde få syn på någon af sia 
slägt, fann han ingen, utan stod der likasom en apa midt 
ibland folket. 

När S:t Mårten fick höra detta, böd han, att den unge 
mannen skulle, med de penningar han funnit, hafvas för bo-r 
nom, och då de ledde Malchus till S:t. Mårten, trodde han att 
de förde honom till kejsaren. Men när Martinus såg myntet, 
som Malchus hade, förundrade han sig och frågade hvar han 
funnit en sådan skatt. Malchus svarade, att han intet funnit. 
Utan att det var hans rätta fäderne. Då sporde honom Marti- 
nus om hans föräldrar, och han svarade, att de voro h?r i 
staden* Epheso. Martinus sade: »Haf dem hit, att de må känna 
dig.» Men b vilken Malchus än nämde, var der ingen, som 
kände dem; derföre sade de, att han lög. Då sade borgmä- 
staren till honom: »Huru likt skall detta vara, att du efter 
dina föräldrar ärft dessa penningar, då de äro slagne uti de 
första Decii år för mer än 300 år sedan, och de äro fast 
olika vårt mynt, och huru skulle du, som ännu är ung, kunna 
ega så gamla föräldrar? Är du kommen att gäcka de vise i 
Epheso? Men du skall säga oss bättre besked förr #n di* 
slipper.» Då föll Malchus ned för dem och bad: »Jag begäret 
af eder och beder för Guds skull, att J villen säga mig defc 
jag frågar, och jag vill säga eder hvad uti mitt hjerta ärr 
Decius, som regerade uti denna staden, hvar är han nu?» 
S:t. Mårten svarade: »Det är ingen nu på jorden, som, heter 
Decius; det är lång tid sedan han regerade.» Malchus sade: 
»Käre herre, jag ängslas deraf att ingen känner mig, ej heller 
tror mig någon hvad jag säger. Följer mig fördenskull, jag 
viW visa eder mina stallbröder, de äro på berget Celeon, då 



Digitized by Google 



DB SJU SOFYAMt. 



£95 



tror dem; vi hafva flytt undan Decii ansigte, och jag såg ho- 
nom sent i aftons ingå uti denna Ephesi stad.» 

Då tänkte biskopen S:t. Mårten vid sig sjelf och sade till 
borgmästaren: »Det är någon syn, som Gud vill låta oss se 
genom denne ynglingen.» Och de gingo med honom och ett 
stort tal folk af staden, och Malchus gick först in uti kulan 
till sina stallbröder, och biskopen följde honom, och biskopen 
fann ibland stenarne bref, som voro beseglade med två insegel, 
och han läste dem för folket, som högeligen förundrade sig 
att se de unga männen sitta i kulan karske och lofvande Gud. 
Strax sände biskopen och borgmästaren bud efter kejsar Theodo- 
sium och begärde, att han ville komma snart och se det mi- 
rakel, 40m Gud uppenbarat. Och kejsaren kom strax i kulau, 
och när han fick se de unga män, då skena allas deras anletes 
såsom solen, och kejsaren prisade Gud och tog dera i famn 
och gret och sade: »Jag ser eder lika som jag såge Herren 
uppväcka Lazarum från de döde.» Då sade Maximianus till 
kejsaren: »Tro det fullkommeliga, att Gud hafver uppväckt oss 
för djna skull, förr än den stora uppståndelse-dagen kommer, 
och tro stadeliga .utan förtviflan, att de döda skola uppstå* 
Si, vi Sro visserliga uppståndne och lefvom, och såsom barnet 
det är uti moderlifvet och tänker intet skadeligt, dock lefver 
det; likaså voro vi lefvandes, der vi lågo och sofvo och tänkte 
Intet.» Och när han detta sagt för allt folket, då böjde de sju 
unga män sina hufvuden ned till jorden och afsoronade uti allt 
folkets åsyn. Då gick kejsaren och lade sig öfver dem, gret 
och kysste dem. Och kejsaren lät göra förgylda bårar, dem dö 
lades uppå och blefvo så begrafoe. Sedan lät kejsaren beställa' 
stenar utstuckne med förgylda bokstäfver på det rum, der de 
lades* 



1) Decius fegtrade från $49 i Ocu till i flutet af Nav. eller hörjan 
af Dec. 151. 

2) Af de trenne romerska kejsare, som burit detta namn, regerade 
Theodosius den Store från 379 till 595, Theodosius II från 408 till 450, 
och Theodosius III år 715. Ingenderas regeringstid inträffar således på 
det i alla de Äldre upplagorna af legenden uppgifna tifisafetånd från 
Decii dftd. 



Digitized by Google 



SANCT PEHR OCH B BO DKK LUSTIG. 



O. 

0mut $el)r o c I) örober fftiatig. 



Denna Folkbok tillhör de särdeles emot slutet af medeltiden ganska van- 
liga komiska legenderna. Det troget öfversatta tyska originalet igen- 
finnes, efter .en i Wien tagen uppteckning, i bröderne Grimms Kinder- 
und Hausmärcben. (Göttingen, 1837. I, 477—491: »Bruder Lustig).» 
En annan uptekning af samma saga finnes införd i Marbachs Vol ka- 
bttcher. Leipzig 1838. XI, 75—82. Liknande berättelser förekomma 
för öfrigt i en tysk dikt från år 1550, samt i ett gammalt tyskt arbete, 
kalladtt Wegkurzer,* ein se hr schön lustig und aus der Mässen 
kurz.weilig Buchlein. Strassburg 1557 (Grimm, 1. c. III, 133, 134). 

Ite svenska upplagor, Utg. sett, äro: »Sanct Pehr och Broder 
Lustig En mycket nöjsam Historia om en Soldat, som länge vandrada 
omkring i verlden i ^ällskap med Sanct Pehr, och slutligen höll på att 
hvarken slippa in i JJimmelen eller Helvetet. Stockholm, tryckt i 
Marquardska Boktrycket, 1$24,» 16 sid., 8:o; »Stockholm, Elméns och 
Granbergs Tryckeri, 1829,» 8 sid., 8:o; D:o 1832, 8 sid., 8:o; D:o 1833 y 
8 sid., 8:a; »Lund, tryckt hos Lundberg och Lönnegren, 1832,» 16 sid., 
8:o; »Sanct Pehr och Broder Lustig. En mycket nöjsam Historia om en 
Soldat, som länge vandrade omkring i vetfden i sällskap med Sanct 
Pehr. Stockholm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet 1830,» is sid., 8:o; 
»Westerås, 1832. T. R. Björkboms Boktryckeri,» 8 sid., 8:o; D:o 1834, 
8 sid., 8:o; D:o 1838, 8 sid., 8:o; »Westerås, D. Torssell, 1833,» 16 
sid., 8:o ; »Jönköping, hos J. P. Lundström, 1843,» 12 sid., 8:o; »Sanct 
Pehr och Broder Lustig. En mycket nöjsam Historia om en Soldat, 
som länge vandrade omkring i verlden i Sällskap med Sanct Pehr. Till- 
lika två vackra Sånger: Som en eld och som ett väder, samt Stjernarpa- 
Fiskaren. Upsala, Sv. P. Lefflers Boktryckeri 1836,» 16 sid., (avaraf 
s. 1—12 upptaga ifrågavarande Legend) 8:o; »Sanct Pehr och Broder 
Lustig. En mycket nöjsam Historia om en Soldat, som länge vandrade 
omkring i verlden i sällskap med Sanct Pehr, och slutligen höll på att 
hvarken slippa in i Himmelen eller Helvetet, samt Fyra alldeles nya och 
märkvärdiga Visor, Den Första: Stunden bortilar; etc. Den Andra: 



Digitized by Google 



S*W£T PH» OCH BROBB* LUSYlfl. 325 

Edwin kom der borta , etc. Pen Ttedje: Mtonaelsmässo-dag., etc. Ben 
Fjerde: Mårten Holk af ingen känd, etc. (Sjunges under egna behagliga 
melodier.) Linköping, 1841. J. A. Petré & Sons Officin,» 16 sid., (hvaraf 
s. 1—12 tillhöra Legenden), 8:o; samt »Historia om Sanct Pehr och 
'Broder Lustig. Gefle, A. P. Landin. 1844,» B sid., 8:o. 



Det var en gång ett långvarigt krig, och dt «dét v#dt -slut, 
Mefvo många soldater afskedafle* Broder Lustig iidk, också sitfc 
äfsked, och ingenting mer än litet kommissbröd ödh fyra sk$l- 
lmgar i penningar: der med drog han sina färde.^ Men Sanct Pehr 
iÄde, som en fattig tiggare, satt sig utmed*vfcgen , ööh då Bro»- 
•éer Lustig kom, bad han honom om en allmosa ; y da 1 *sade deniie> 
»Käre vänl hvad skall jag gifva dig? Jag bar* varit söktet och 
fåU mitt afsked, och for resten ingenting, <utob litet kotftinrss* 
bröd och fyra skillingar, och när de* är shn% - så tnåste jag tigga 
så väl sota du. Men något skall du i aHa fall få.» — 'Derpå 
delade han brödet i fyra delar, gaf ,Aposfelen den ena deleö 
och tillika en skiliing. Sanct Pehr tackade honom, gjc& längre 
fram och Bitte sig åter som tiggare, men i annan . skepnad* 
utmed vägen, som soldaten skulle gå, och då denne kom, bad 
han honom, liksom förrcgången, om en allmosa. Broder Lustig 
sade som förut, och gaf honom åter en fjerdedel af brödet 
ock en skiliing. Sanct Pehr tackade, gick längre fram, satte 
sig i förväg som en annan tiggare och bad Broder Lustig åter 
om ea allmosa. Denne gaj honom äfvén nu tredje fjerdedelen 
af brödet och tredje skillingen, £ant. Pehr tackade, och Brödet* 
Lustig fortsatte sin väg, men hade au -ej mer äo en fjerdedel 
af brödet och en skiliing. Dermed gick han in i ett värdshus, 
åt sitt bröd och köpte dricka för skillmgen. Då han slutat, 
gick han vidare, och då mötte han åter Sanct Pehr, men i en 
afskedad soldats skepnad, som sade till honom *~ »God dag, 
kamrat! kan du ge mig ett 'stycke bröd och en skiliing titt 

Sv. Folkböcker. II. 15 



Digitized by Google 



226 



SANCT PEHR OCH BROMS R LOSTIO. 



dricka» — »Hvar skulle jag taga det ifrån?» svarade Broder 
Lustig; »jag har fått mitt afsked, och för öfrigt intet, utom 
litet kommissbröd och fyra skillingar i penningar. Tre tiggare har 
jag mött på landsvägen, hvar och en af dem har jag gifvit en 
fjerdedel af mitt bröd och en skilling i penningar; nu är jag 
pank, och om du inte har mer än jag, så kunna vi följas åt 
för att tigga.» — »Nej, det kan just icke behöfvas,» svarade 
Sanct Pehr: »jag förstår mig litet på doktoriet, och dermed 
kan jag nog förtjena mig så mycket som jag behöfver.» — 
»Men jag,» sade Broder Lustig, »förstår mig allsintet på sådant, 
derföre får jag väl gå ensam och tigga.» — »Du kan följa med 
mig,» sade Sanct Pehr; »om jag förtjenar något, skall du fl 
hälften med.» — »Det var rätt bra,» sade Broder Lustig, och 
si följdes de åt 

De kommo Ull en bondstuga, och som de hörde én öm- 
kelig jemmer och klagan derinne, så gingo de in. Der låg, 
mannen och drogs med döden, och hustrun gret och jemrade 
sig» »Håll upp med ert gråtande,» sade Sanct Pehr, »jag skall 
göra er man frisk,» tog så en salfva ur fickan och botade i 
ögonblicket den sjuke, så att han stod upp alldeles frisk. Man- 
nen och hustrun sade nu i deras hjertans glädje: »Hur skola 
vi belöna er? Hvad få vi gifva er?» Men Sanct Pehr ville ej 
emottaga något, och ju mer de trugade honom, dess mer vä- 
grade han. Men Broder Lustig stötte Sanct Pehr på armen 
och sade: »Tag emot dul tag emot dul vi behöfva det nog.» 
Slutligen bad bondhustrun att Sanct Pehr åtminstone måtte 
emottaga ett lamm, men han ville alldeles icke. Då stötte 
Broder Lustig honom i sidan, och sade: »Tag då emot, din dumma 
f-n; vi behöfva det ju.» Sanct Pehr svarade: »Ja, jag skall 
emottaga lammet, men jag bär det icke; vill du ha det, så 
får du sjelf bära det.» — »JDermed har ingen nöd,» sade Bro- 
der Lustig, och tog lammet på axlarna. De gingo nu vidare, 
och kommo till en skog; men då började. lammet att bli tungt 
för Broder Lustig, och han dessutom känna sig hungrig, hvarföre 
han sade: »Se här är en vacker plats; här kunna vi hvila och 
steka vårt lamm.» — »Alltför ger na,» svarade Sanct Pehr; 
»men jag förstår mig ej på att laga mat, derföre får du sjelf 



Digitized by Google 



SANCT PEHR OCH BRODER LUSTIG. 



227 



göra det. Jag skall emellertid gå och se mig litet omkring; 
men du Tår ej börja äta, förrän jag är tillbaka, jag skall nog 
infinna mig i rattan tid.» — »Gå du,» sade Broder Lustig, »jag 
skall nog draga försorg om steken.» — Sanct Pehr gick nu 
bort, och Broder Lustig gjorde eld och tillagade steken på bästa 
sätt sig göra lät. Då steken redan en lång stund varit färdig 
och Sanct Pehr ej återkom, började Broder Lustig att äta, 
skar ut hjertat och åt upp det helt och hållet. Strax derefter 
kom Sanct Pehr tillbaka, och sade: »Da kan gerna äta upp 
hela lammet, jag vill bara ha hjertat, gif mig det.» — Då 
tog Bröder Lustig knif och gaffel, och låtsade som han sökte efter 
hjertat, men ej kunde finna det. »Hvart har det då tagit vä* 
gen?» frågade Sanct Pehr. »Det vet jag inte,» svarade Broder 
Lustig; »men nu kommer jag ihåg mig! ä' vi inte ett par rik- 
tiga narrar, som söka efter hjertat? ett lamm har ju icke nå- 
got hjerta.» — »Det var något helt nytt,» sade Sanct Pehr, 
»alla andra djur ha ju hjerta ; hvarfore skulle då lammet vara 
utan?» — »Nej, kamrat! tänk du bara efter, så skall du på- 
minna dig, att det verk eligen ej har något.» — »Nå väl!» sade 
Sanct Pehr, »fins der intet hjerta, så kan du spisa hela lammet 
ensam.» Broder Lustig åt och gömde resten i ränseln. 

De gingo längre fram och kommo till ett träsk, som de 
måste vada öfver. »Gå du förut,» sade Sanct Pehr. »Nej,» 
svarade Broder Lustig, »gå du förut;» och tänkte, om vattnet 
1tr för djupt för honom, så låter jag bli att gå dit. Då vadade 
Sanct Pehr öfver, och vattnet gick honom till knäna. Nu skulle 
Broder Lustig också gå öfver, men vattnet steg allt högre och 
högre, ända till halsen på honom. Han ropte då: »Broder, 
hjelp mig!» Sanct Pehr sade: »Vill du då tillstå, att du ätit upp 
lammets hjerta?» — »Nej, det har jag icke gjort.» Då steg 
vattnet ända till munnen. »Hjelp mig Broder.» — »Vill du då 
tillstå, att du ätit upp lammets hjerta?» — »Nej, det har jag 
icke gjort.» Sanct Pehr ville likväl ej låta honom drunkna, 
utan lät vattnet sjunka och hjelpte honom öfver. 

De drogo nu vidare, och kommo till ett rike, der de 
fingo höra, att prinsessan var dödssjuk. »Holla, min bror I» 
sade soldaten; »det är en fångst för oss; göra vi henne frisk, 



Digitized by Google 



MS AANGT PBHH OCH ?BftOI*afk ttfHfi. 

så äro vi foulpna för all vår lid.» Men han tyckte att Sanct 
Pehr gick nog Jåagsamt »Nå tag benen med dig, bror lille,» 
sade soldaten, >4rtt vi hinna fram medan det ännu ar IMU 
Men Sanct Pehr gick beständigt långsammare, ehuru mycket 
Broder Lustig skyndade på honom, tills de aluteligeo ji»g* 
böra att prinsessan var död. »Der ha vi det,» sade soldaten; 
»det ar frukten af din sömniga gång.» — »Var du bara lugn,» 
sade Sanet Pehr, »jag gör långt mer än bota sjuka, jag kan 
af ven uppväcka döda.» — »Nå om det är sa ont/ så vill jag 
gifva mig tillfreds; men då ska vi åtminstone ha halfva raket 
för besväret.» Der på gingo <de till slottet, der allting utmärkte 
den djupaste sorg; men Sanct Pehr sade till konungen, att han 
ville göra prinsessan lefvande igen. Han blef nu införd till den 
döda, lät satta* an stor kittel med vatten på elden att koka, 
ocfe aflägsnadé* alla närvarande, utom Broder Lustig. Därpå 
skar han lös alia den dödas lemmar och kastade dem i vatt- 
ne4,rlaÖe dem i kittlea och lät dem koka. Då allt köttet var 
fallet från benen, tog han dem allesamman, tade dem på bor* 
det i <sin naturliga ordning och befaltte den döda stå upp. Och 
jufr hart tredje gången gjort det, uppreste sig prinseisan, lef- 
vande, frisk och skön. Konungen blef nu af bjertat .glad, 00b 
sade ttJl Sanct Pehrf »Begär din lön, och om du oefcså fördrar 
mitt. halfva rike, 'så vill jag gifva dig det.» Men Sanct Pehr 
svarade, att han ej fordrade någonting. — »Du dummer Jöns,» 
iänkte Broder Lustig, stötte Sanct Pehr i sidan och sade: »V*r 
då intet tokig, om du ej behöfver något, så behöfver nog jag.» 
Sanct Pehr ville ändå ej eoaottaga något, nien som konungen 
såg, att Broder tustig ger na ville ha något, så lät han skatt* 
mästaren fylla hans ränsel med guld. 

Nu vandrade de vidare, och då de komma till en stor 
akog, sade Sanct Pehr: »Nu skola vi dela guldet.» — Der på 
delade han guldet i Irenn* delar/ Då tänkte Broder Lustig: 
»Nu bar han åter en skruf lös, som gör tre delar och vi äro 
blott två.» Men Sanct Pehr sade: »Nu har jag ganska noga 
delt det, en del för mig, en del för dig och en del för den 
som åt upp lammets bjerta.» — »Åh det har jag gjort!» sva* 
rade Broder Lustig oeh strök hurtigt guldet till sig. »Du kan 



Digitized by Google 



SAtfCT PBB* OCH ÉftODBH iusm. 929 

tro nig aU det är sannt.» — »Huru kan detta vara sannt ? 
Ett. lam i* har ju intet hjerta?» — »Å jo, kära bror! 1 visat har 
lammet ett hjerta> sä väl som alla andra djur; hvarföre skulle 
det ensamt vara utan?» — »Nå väl!» sade Sanct Pehr, »behåll 
d» allt guldet allena , men jag blir ej längre hos dig, utan vilt 
gå nun väg, ensam.» — »Som du vill, hjärtans bror,» svarade 
soldaten, »lef väl!» 

Sanct Pehr gick en annan väg, och Broder Lustig tänkte: 
»Det är bra, att han går förut, ty han. är likväl en nästan för 
allvarsam' reskamrat.* — Na hade' han visserligen guld nog, 
ne& förstod ej att hushålla der med, utan slösade och skänkt» 
bort till höger octo venster. Då kom han till ett land, der hat» 
fick höra att prinsessan var död. »Aåa,» tänkte han,, »det skall 
bli bra, jag vilt gör* henne lefvande igen och- låtå< Betat» mig:, 
så del- förslår.» Ha» gjck alltså till konungen och UHböd sig: 
att uppväckas den döda* Konungen hade hört, att en afskedad 
soldat drog omkring, och uppväckte- döda, och trodde* att Bro- 
der Lustig var densamme; men som* han ej» fullkomligt litade på 
honom., tillfrågade han sitt råd derom, som sade, att då håns- 
dotter vore död, så kunde han väl våga försöket. Broder Lur- 
stig lät< bemta vatten i en kittel,. afläggnade all» närvarande , 
skar lemmarne från hvarandra , kastade dem i yattnetoch gjorde 
eld< under kitteln, alldeles «om han sett Sanct Peht göra. Vatt- 
net- bokade och köttet föll at; då tog han tipp benen och lade 
dem på bordet,, men förstod ej i hvad ordning de skulle ligga; 
utan lade* dem allesamman upp och nedvändt. Derpå ställde 
han/ sig, framför bordet,, och befallte den döda stå upp, och 
gjorde det tre gånger, men prinsessan rörde sig ej. Då sade 
han detsamma' tre gåager till v men lika förgäfves.. »Du för- 
bannade prinsessa! statt upp, säger jagv eller skall den och den 
ta' dig.» Som- han- segt detta,, kom Sanct Pehr in- genom fön- 
stret, i; samma skepnad som förr oefa såde: »Di* ogudaktiga 
menniska , hvad har du för dig? Har- kan den dbd* uppstå, dt 
du* på det sättet har kastat hennes be» om hvarandra?» — 
»Käre bror t jag bar gjort- så> gpdt jag, kunnats» svarade solda- 
ten. — » »Dehtttt gån^ viU jag bjelpa dig: ur nödea,»> sade Sanct 
Pehr; »rten det säger jag dig , ottt dir en gång tilt företager 



Digitized by Google 



230 



SANCT PEHR OCH BRODBR LUSTI6. 



dig sådant, så är du olycklig; ej heller får du begära eller emot- 
taga något af konungen.» Derpfl lade han benen i deras na- 
turliga ordning och befall te henne stå upp, och prinsessan stod 
upp, frisk och skön som förut. Sanct Pehr begaf sig derpå ut 
genom fönstret, och Broder Lustig var glad, att det lyckats 
så väl, men förargade sig också deröfver, att han ej tordes 
emottaga något. »Jag ville väl veta,» tänkte han, »hvad han 
har för flugor i hufvudet; hvad han ger med ena handen, det 
tar han igen med den andra.» 

Konungen tillböd Broder Lustig allt hvad han ville hafva, 
men han tordes ej emottaga något; dock bragte han det, genom 
förblommeradt och listigt ta) derhän, att konungen lät fylla 
hans ränsel med guld, och dermed drog han sina färde. Utan- 
för porten stod Sanct Pehr, och sade: »Se hvad du är för en 
menniska! har jag ej förbjudit dig att emottaga något, och lik- 
väl har du låtit fylla din ränsel med guld.» — »Hvad rår jag 
för det,» svarade Broder Lustig, »när man stoppar det dit?» 

— »Det säger jag dig, att om du ännu en gång befattar dig 
med dylikt, så går det dig aldrig väl.» — »Åh, söta bror, 
frukta ingenting, nu har jag guld, och då behöfver jag ej gå och 
"tvätta benknotor.» — »Ja det lär visst räcka länge; men på det 

du ej mer skall gå på förbudna vägar, så vill jag gifva din rän- 
sel den förmågan, att allt, hvad du önskar dig uti densamma, 
skall genast vara der. Lef väll nu ser du mig aldrig mera t» 

— »Gud välsigne digf» sade Broder Lustig. — »Det var rätt 
väl, att han gick; jag skal! visst icke följa dig, da besynner- 
liga menniska,» tänkte han. Men den kraft Sanct Pehr med- 
delat hans ränsel, kom han ej ihåg. 

Broder Lustig vandrade omkring med sitt guld , och förslöste 
alltsammans, liksom förra gången. Då han sluteligen ej hade mer 
än 4 skillingar q var, kom han till ett värdshus, och tänkte: »Att 
hålla på dessa 4 skillingar är ej värdt!» lät så gifva sig för 5 skil- 
lingar vin och för i skilling bröd. Under det han satt och drack» 
stack lukten af gåsstek honom i näsan/ Broder Lustig kikade ikring 
sig, och fick se att värden hade två stekta gäss stående i kakelug- 
nen. Då föll det honom in, att hans kamrat sagt, att hvad han ön- 
skade i sin ränsel, det skulle komma- dit. »Godtl» tänkte han, 



Digitized by Google 



SAKCT PRHH OCH BBODEB LIST1Q. 23i 

»jag vill försöka med gässena.» Han gick alltså ut och utanför 
dörren sade han: »Jag Önskar att de två stekta gässen, som 
stå i kakelugnen, vore i min ränsel!» Derpå öppnade han den 
och såg att de båda gässen lågd der. »Ack,» sade han, »det 
var en skön inrättning; nu är jag en behållen man ,» begaf sig 
till en äng, och tog (ram stekarne. Under det han satt och 
spisade, kommo tvenne gesäller gående och sågo så begärligt på 
den ena gåsen, som ännu var orörd. Broder Lustig tyckte sig 
hafva nog af en, ropade gesällerna och gaf dem den andra. 
De tackade honom och gingo till värdshuset, läto der gifva sig 
vin och bröd, togo fram gåsen, som de fått, och bör jade spisa. 
Värdinnan såg detta och sade till sin man: »De sitta och äta 
gåsstek, se efter om det icke är en af våra, som stodo i ka- 
kelugnen.» Värden såg efter, men kakelugnen var töm. »Hvad? 
ni tjufpackl viljen J äta gåsstek på det sättet? Betala genast 
eller skall jag prygla eder gula och gröna.» Desvarade, att de 
ej stulit gåsen, utan erhållit den till skänks af en afskedad sol- 
dat, ute på ängen. — »Ni ska ej sätta vaxnäsa på mig,» sade 
värden, »soldaten har varit här, och han gick som en ärlig 
karl härifrån, ty honom passade jag på; med J ären tjufvar och 
skolen promt betala » Som de ej kunde betala, tog värden käp- 
pen och piskade ut dem. 

Broder Lustig fortsatte sin „yag och kom till ett präktigt 
slott, utmed h vilket stod ett dåligt värdsbus. Han gick in och 
bad om nattqvarter, men värden afvisade honom sägande: »Här 
finns ingen plats, huset är fullt af främmande.» — »Det för- 
undrar mig,» sade Broder Lustig, »att de komma till er, och 
ej till det präktiga slottet.» — »Ja,» svarade värden, »det är ej 
narri, att ligga der en natt. Ännu har ingen, som försökt det, 
kommit lef vande* derifrån.» — »Om andra försökt det,» sade 
Broder Lustig, »vill äfven jag försöka det.» — »Låt ni bli det, 
det kostar er hals.» — »Åh inte skall det kosta halsen heller; 
gif mig bara nyckeln, samt mat och drick.» — Då gaf värden 
honom nyckeln, samt mat och drick, och dermed giek Broder 
Lustig in i slottet, gjorde sip aftonmåltid, och då han slutligen 
blef sömnig, lade han sig på golf ve t, ty der fanns ingen säng. 
Han somnade snart, men om natten väcktes han af ett starkt 



Digitized by Google 



26$ ShHGl FElt U€B BIODCt LUSTIG. 

buller. Han satte sig upp och sig nio svart» onda andar, som 
slutit en ring omkring honom och dansade* BFoder Lustig sade- 
»Dansa ni si länge ni orka, men kom bara icke mig för nära.» 
— . Me» djeflhrna kommo allt närmare och närmare, så att Bro- 
der Lustig slutligen blef ond, tog en stol och slog ikrrog med 
dem Nio djéfftar mot en soldat var likväl för mycket, si att 
när han slog till en, ryckte en annan honom i hflrelf o. &. v. 
»Aj, aj, satans pack!» ropade han, »nu blir det förmycket ra- 
sande: men vänta bar» liteH» och derpå sade han: »Jag önskar 
alla nio djeflarna i min ränsel.» Btt tu tre, sä voro alla der; 
han spände igen och kastade den på golfvet. Nu blef det all- 
deles tyst, h var fö re Broder Lustig ånyo lade sig, och sof till 
ljusa dagen. Då kommo värden- och den adelsmannen, som var 
egare tili »slottet, för att se hur det gått med honom. Nfcr de 
s&go honam frisk ohh munter, bléfvo de förundrade och frågade 
honom om andarne .ej stört honom? »Åh, neji,» sade Broder 
Lustig, *tfag har dem alla nio i min ränsel; nu kan ni åter r 
frid och*.ro befeo er* slott, ty hädanefter skall dfet visst' aldrig 
spöka der,» Adelsmannen tackade honom och belönte honom 
frikostigt,, samt erböd», att om han ville blifva* qyar i hans tjenst; 
sä% skulle- han Wif«a försörjd till dödsdagen. Han svarade: »Nej, 
jag ät va» att vaadra omkring, och vill nu fortsätta min väg.» 

Därefter gféjt Bröder Lustig till en smedja, lade ränseln, 
med de nio djeflarna» uti, på städffr, och bad smederna att slå 
på* De stogo af alla krafter med' sina stora hamrar, så att 
djeffarne höHo en ömkelig låt. När han öppnade ränseln, voro 
åtta döde, men en, spm setåt i ett veck, var ännu lefvandé, 
smög sig ( ut och for åter till helfvetet. 

Sedermera vandrade Broder Lustig långt och länge omkring 
i verlden, men slbtHgen blef han* gammal och tänkte på sin 
dödi Då* giék ^an till en eremit, som var känd -for en* fror» 
man , och sade tilKhonomi »Nu är jag trött att* längre vandra 
omkring, och önskar ri.tf* att komma i himmelriket.» — Eremi- 
ten svarade; »Hfcr 8ro tvenne vägar, éé» ene är bred och be*- 
haglig, den lorer till helfvetet; den andra är trång oeh besvär- 
lig, den förer till> Mmraeleni» »Då vore jag väl en* narr,» tänkte 
Broder Lustig, »om jag skulle gå den trånga och besvärliga,» 



Digitized by Google 



SANCT PEHR OCH BRODER LUSTIG. 233 

begaf sig så åstad den behagliga vägen, och kom slutligen 
till en stor svart port, som var helf vetespor ten. Broder Lustig 
klappade på, och portvaktaren tittade ut, (ör att se hvem det 
var; men då han fick se Broder Lustig, blef han förfärad, ty 
han var just den nionde djefvulen, som sluppit ur ränseln med 
ett blått öga. Derpå slog han hastigt igen porten, sprang till 
sin förman och sade: »Derute står en karl med en ränsel på 
ryggen, och vill in, men låt honom for all del icke slippa hit, 
ty då önskar han hela helfvetet i sin ränsel; han har en gång 
förskräckligt låtit bulta mig.» Alltså ropade de ut till Broder 
Lustig, att han skulle gå sin väg, emedan han der ej fick slippa 
in. — »Vilja de ej hafva mig här,» tänkte han, »så får jag väl 
se mig om att slippa in i himmelriket; på någotdera stället 
skola de väl taga emot mig.» Han vände uu om ig^ov och gick 
tills han kom till himmelrikets port. Sanct Pehr hött just vakt 
vid porten; Broder Lustig kände igen honom och tänkte: »Här 
har jag bekanta, och då går det nog bättre.» Men Sanct 
Pehr sade: »Jag tror att du vill in i himlen?» — »Ja, kära 
bror!» svarade han, »lät upp porten för mig, på sågot ställe 
skall jag Väl in. Om de velat emottaga mig i helfvetet, så 
hade jag ej kommit hit.» — »Nej,» svarade Sanct Pehr, »du 
slipper ej in.» — »Nå väl, efter du ej vill släppa «ug in, så 
kan du återfå din ränsel, att jag ej der må hafva något att 
göra med dig.» — »Gif hit*» sade Sanct Pehr, emottog ränseln 
genom gallret, och hängde den på sidan af sin stol. Då sade 
Broder Lustig: »Nu önskar jag mig sjelf i ränseln.» — Ett tu 
tre var han der, och satt nu i himlen, och Sanct Pehr måste 
låta honom bli qvar. 



Digitized by Google 



Digitized by 



Google 



AF VENTYR. 



Digitized by Google 



Digitized by 



Google 



MÄSTR8-KATTRN. 



237 



1. 

JRS0ter~Cattrn. 



Den äldsta tryckta bearbetning af denna mycket spridda herattelse, Utg. 
hap sig bekant, förekommer på italienska bland Straparola's Notti 
piacevoli, Notte XI, fav. i (öfvejsatt på ty ska i Val. Scjwidts Mär- 
chen-Saat. Berlin 1817. 1, 180, acn på danska i Straparolas 
Even tyr. Översatte af J. Chr. äusb. Kjöbenh. 1818, s. 147^153). 
J2n annan italiensk bearbetning, hvilken sannolikt utgjort förebilden för 
Perraults fransyska, finner man i Basile's Pentamerone. II, 4: 
Gagliuso». 

På fransyska igenfinoes detta äfventyr bland Prrrauljs Cojites 
de ma mére l'Oye. Paris 1697: »Le maltre Chat, ou le Chat botte» 
(Co d tes de Mr Perrault. Paris 1724, g. 84— 106.— Le Ca b in et des 
JFées. I, 51—58), hvaraf den svenska folkboken utgör en öfversättning. 

På tyska i Blaue Bibliothek aller Nationen. Nordhausen 
1846. I, 195—141: »Der gestiefelte Kater,» en öfversättning från den 
fransyska uppteckningen; äfvensom en dramatisk bearbetning af detta ämne 
förekommer under titel: »Der gestiefelte Kater. JEin Kindermärcben in 
9 Akten. 1797» i Tibcks Schriften. Berlin 1828. V, 161—280. 

På norrs ka finnes en liknande folksaga bland Norske Folkee- 
ven tyr samlede ved Asbjörnsen og Jörgen Moe. Christiania 1843. 
I, 180—187: »Herrepeer.» 

Af den svenska folkboken har Utg. sett följande upplagor: »En 
ganska rolig Saga, om Master-Katten Eller Katten i Stöflor. Denne Kat- 
ten förtjenar med all ritt namn af Mister-Katten , ty igenom sina många 
listiga konster oeh grep, dödade nan en ganska rik Rese och derigenona 
bringade ett fattig Mjölnare-Son , til Konungens Måg,. och sig sjelf til 
en stor Herre wid Hofwet. Fahlun, tryckt hos P. O. Aimar, 1786», 8 

sid., 8:o; »En öfwer måttan ganska rolig Saga Hofwet. Gefle, 

tryckt hos Ernst Peter Sundqwist 1799,» 8 sid., 8:o; Dito 1800, 8 sid., 

«:o; »En öfwermåttan rolig Saga Hofwet. Calmar, tryckt 1808», 

% sid., 8:0; »En ganska rolig Saga — — — Hofwet. Fahlun tryckt bos 
Pehr 01. kimax* 1819», 8 sid., 8»; »En öfwer måttan ganska rolig Saga 



Digitized by Google 



238 



MASTER-KATTEN. 



Hofwat. Tryckt I Wexiö 18«S.» 8 sta\, 8:0; »En öfwermåttan * 

rolig Saga Hofwct. Stockholm, 18t3. Tryckt i Ecksteinska 

Boktryckeriet,» 8 sid., 8:0; »Linköping 1824. Tryckt I Petreska Bok- 
tryckeriet,» 8 sid., 8:0; »Jönköping, 1826, Tryckt hos Direktören J. P. 
Lundström,» 8 sid., 8:0; »Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri v 
1828,» 8 sid., 8:0; »Norrköping, 1828. Ad. Fr. Raams Enka,» 8 sid., 
8:0; »Malmö, 1828. Tryckt uti Berlingska Boktryckeriet,» 8 sid., 8:0; 
»Stockholm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 1837,» 8 sid. 8:0; »Lund, från 
Lundbergska Boktryckeriet, 1838.» 8 sid., 8:0; »En Öfwermåttan rolig 
Saga, om Master-Katten eller Katten i Stöflar. Hernösand, Öhrling, 
1843,» 8 sid., 8:0; samt »Trenne mycket wackra och sannfärdiga Be- 
rättelser, Den Första: om fordne Franske Generalen och Hof-Marskalken 
Hertigen af Luxemburgs föregifna förbund med Satan och förskräck- 
liga ändalyckt. Den Andra: Saratal mellan Jungfrurne Karin och Li- 
sette. Den Tredje: Mäster-Katten eller Katten i Stöflar. Jönköping, 
1843. Tryckt hos N. E. Lundströms Enka,» 16 sid., 8:0 (hvaraf sagan 
om Mästerkatten upptager s. 12—16). 

Denna saga förekommer för öfrigt, efter en sednare bearbetning, I 
Lekkamraten för år 1842, s. 89—96: »Mäster-Katten i Stöflarna,» 
samt, efter en från Tyskan öfversatt uppteckning, bland Folk-Sagor 
f Jr Gamla ocb Unga. Örebro 1843. II, 93—103: »Katten i stöflar. 
Tysk Folksaga.» En öfversättning af Tibcks dramatiska bearbetning ut- 
kom i Upsala 1812. I Svenska Folk-Sagor och Äfventyr. Efter 
muntlig öfverlemning samlade och utgifna af G. O. Hyltén- 
Cavallius och G. Stephens. Stockholm, 1844. I, 179—194, förekomma, 
under den gemensamma rubriken: »Slottet, som stod på Guldstolpar,» 
nio sig emellan mer eller mindre skiljaktiga svenska folksagor, hvilka al- 
lesamman likna den ifrågavarande. 



En mjökiare lemnade sina trenne söner intet an&M arf , än sia 
qvarn, sin åsna och sin katt. Årfskiftet var således snartupp* 
gjordt; h varken notarie eller advokat tillkallades: de skulle snart 
hafva gjort slut på den lilla qvarlåtenskapen. Den äldste sonen 
fick qvarnen, den andre åsnan och den yngste katten. Den 
sistnärade sonen var otröstlig öfver att han fått sämsta lotten. 
< »Mina bröder,» sade han* »kunna hederligen föda sig af sina 
arfslotter, om de lägga dem tillhopa; men sedan jag ätit upp 



Digitized by Google 



M A8TKR-K Al TEff» 



239 



min katt och gjort mig en muff af hans skinn , måste jag dö af 
hunger.» Katten, som hörde honom så tala med sig sjelf , sade 
nu tiH honom med en allvarsam och myndig ton: »Oroa er 
inte, min husbonde, utan gif mig blott en säck och lät göra 
mig ett par stöflar, med hvilka jag kan gå helskinnad öfver 
törnestigarne, så skall ni få se, att ni icke är så vanlottad» 
som ni tror.» 

Kattens husbonde trodde sig väl ej kunna lita mycket här- 
uppå; men efter han sett honom göra så många lustiga krum- 
språng för att taga råttor och möss, och dervid begagna så 
många listiga utvägar, såsom att gömma sig i mjölet, eller 
hänga upp sig vid fötterne, för att synas död, och dylikt, ville 
han icke helt och hållet misströsta om hans uppfinningsgåfva 
att skaffa honom hjelp i sin nöd. 

Så snart katten fått hvad han begärt, bestöflade han sig 
hurtigt, satte säcken, fylld med kli och agnar, om halsen, fat- 
tade säcksnörena med framfötterne, och gick så bort till en 
jordkula, h va rest uppehöll sig en stor myckenhet kaniner. Der 
sträckte han benen ifrån sig, såsom vore han död, i förhopp- 
ning, att någon ung kanin, som ännu föga kände denna verl- 
dens ränker, skulle krypa in i hans säck och äta af hans lock- 
mat. Också hade han knappt lagt sig, förr än han vann sin ön- 
skan. En ung näsvis kanin smög sig in i hans säck, Mäster- 
katten drog qvickt till snörena, grep och dödade honom utan 
barmhertighet. Glad gick han med detta rof genast till konun- 
gen och begärde företräde. Man förde honom till Hans Maj:ts 
rum; han steg in, gjorde en djup bugning för konungen och 
sade: »Jag har här en kanin, som min herre, markisen afCa- 
rabas» (så företog han sig att titulera sin husbonde, mjölnareso- 
nen), »befallt mig att å hans vägnar framlemna.» — »Hetsa 
din herre,» svarade konungen, »att jag tackar honom och att 
han gjort mig ett synnerligt nöje med sin gåfva.» 

En annan gång gick katten och gömde sig i en sädesåker, 
der han hade sin säck öppen, och sedan två rapphöns krupit 
in, drog han till snörena och fångade dem båda. Äfven dessa 
bar han till konungen, såsom han gjort med kaninen. Konun- 
gen tog ock lika nådigt emot de båda ropphönsen'och gaf kat- 



Digitized by Google 



240 



MA&rF«R-KATJEN. 



ten drickspenningar. På detta sätt fortfor denne, tvji .till tre 
,månader hortåt, att tid efter annan bära Jill konungen vildhrM 
af sin herres jagt, såsom han uppgaf. 

En dag, då han .fått höra, att konungen ämnade spatsera 
vid stranden af floden med sin dotter, den vackraste prinsessa 
i verklen, -sade han till sLo husbonde: »Om ni nu vill följa .mitt 
råd, så är eder lycka, snart gjord. Ni behöfver Matt gå ut 
och bada eder i floden, på ett ställe, som jag skall visa er, 
och sedan låta mig sörja för resten.» Han gjorde såsom kat* 
len tillstyrkt honom, utan att fråga honom h var till det skulle 
Jjena. Under det lian badade, kom nu konungen der förbi, och 
.katten började genast att med full hals ropa: »HjeJp, hjelpJ 
Markisen af Carabas håller på att drunkna!» Vid detta rop. såg 
konungen ut genom vagnsdörren, och då Jian igenkände katten^ 
»om si många gånger burit till honom vildbråd, befatite han 
sina vakthafvande att genast skynda till att bjelpa markisen af 
Carabas. Medan man nu drog upp den stackars markisen ur 
floden., gick katten fram till vagnen och sade till konungen, att 
medan hans herre badat sig, hade röfvare borttagit hans klä- 
der,, ehuru han af alla krafter ropat om hjelp (den skälmske 
katten hade $jelf gömt dem under en stor sten). Konungen be- 
fallte strax, att en af dess egna präktigaste klädningar skulle 
lemnas åt markisen, samt visade denne tusende höfligheter, och 
då den vackra drägten, man nyss hade gtf vit honom, upphöjde 
hans af naturen behagliga utseende, vann han snart prinsessans 
tycke; ja, markisen hade icke förr gifvit henne två eller tre 
paycket vördsamma blickar, blandade med någon ömhet, än 
hon redan var dödligt kär i honom. 

Konungen ville nu, att han skulle göra dem sällskap äf ve» 
i vagnen. Katten, glad att se sin plan på så god väg att lyc- 
kas, gick förut, och då han mötte bönder, som slogo en äng, 
sade han till dem: »Godt folk, jag vill gifva eder en vänlig var- 
ning, att om J icke svaren konungen, i fall han frågar h vilken 
rår om ängen, att den tillhör markisen af Carabas, så blifven 
J alla huggne i stycken så små som hackmat.» Konungen frå- 
gade verkeligen slotterkarlarne h vilken var egare till ängen, som 
de slogo. »Den tillhör markisen af Carabas,» svarade de med 



Digitized by Google 



BLAST B B -KATTEN. 



24* 



en mun, ty kattens hotelse hade skrämt dem. »Ni har der en 
yacker egendom,» sade konungen till markisen. — »Ja,» sva^ 
rade denne, »Eders Maj:t täckes sjelf se, att den ängen ger god 
afkastning.» 

Sedermera träffade mästerkatten, som gick alltjemt förut, 
några skördemän, till hvilka han sade: »Jag vilt, som vän, un- 
derrätta eder, att om J icke sägen, att alla dessa åkrar till- 
höra markisen af Carabas, så blifven J alla huggne i bitar så 
små som kål och gryn.» Konungen, som for der förbi en stutid 
efteråt, ville nu äfven veta hvilken egde dessa åkrar. »De till- 
höra markisen af Carabas,» svarade skördemännen, och konun- 
gen fägnade sig deråt, på markisens vägnar. På samma sätt 
sade katten till alla han mötte, och konungen häpnade öfver 
markisens stora egendomar. 

Ändteligen kom mästerkatten till ett präktigt slott, som 
egdes af en jätte, den rikaste, man någonsin sett, ty alfa de 
egor, som konungen öfverfarit, tillhörde detta slott. Katten hade 
gjort sig underrättad om denna jätte och bad nu att få tala 
vid honom, förebärande, att kan icke kunnat se sig så nära 
hans slott, utan att få betyga honom sin vördnad. Jätten mot- 
tog honom så höfligt, som en jätte kan göra, och bad honom 
hvila sig. »Man har försäkrat mig,» sade nu katten, »det ni 
har förmåga att omskapa er till alla slags djur; att ni t. ex. 
kan förvandla er till ett lejon eller en elefant.» — »Det är sannt,» 
svarade jätten vresigt, »och för att bevisa det, skall du strax 
få se mig blifva ett lejon.» I detsamma fick katten också ver- 
keligen se ett lejon för sig, hvaröfver han blef så förskräck 1 1 
att han genast tog sin tillflykt upp pä takrännorna, det han 
dock ej verkställde utan stor möda och fara, emedan hans 
stöflar icke voro gjorda att gå med på taktegel. Jätten aflade 
nu denna skepnad, och katten steg ned igen, erkännande sig 
hafva blifvit mycket skrämd. »Man har vidare försäkrat mig,» 
sade han, »ehuru jag icke kan tro det, att ni också förmår 
antaga de minsta djurens skapnad, t. ex. en råttas; men jag 
bekänner, att jag anser det alldeles omöjligt.» — »Omöjligt!» 
inföll jätten; »det skall du strax få se,» och i detsamma för- 
st». Folkböcker. II. 1 6 




BtXéTBB- KATTEN. 



vandlade han sig i en råtta, som lopp utåt golfvet. Genast ru- 
sade katten på råttan och åt upp den. 

Emedlertid hade konungen hunnit fram till slottet, och då 
han fann det särdeles vackert, föll det honom in att bese det. 
När katten hörde bullret af vagnen på vindbryggan, lopp han 
konungen till mötes och sade: »Eders Maj:t, var välkommen i 
markisens af Carabas slott!» — »H vad, herr markis,» utropade 
konungen, »hör detta slott också er till? Intet kan vara prakt- 
fullare än denna eder egendom. Låtom oss också bese den 
inuti.» Markisen gaf prinsessan handen; konungen gick främst, 
och de andra följde efter till ett stort rum, hvarest de funno 
en präktig måltid tillredd, hviiken jätten låtit anrätta för sina 
vänner, som samma dag skulle besöka honom, men icke vågat 
infinna sig, sedan de fått höra, att konungen var i slottet. 

Konungen var redan lika intagen i markisens goda egen- 
skaper, som hans dotter var förälskad i honom, och då han nu 
sett hans stora egendom, sade han till honom efter några glas: 
»Det skall bero af eder sjelf, herr markis, om ni vill blifva min 
måg.» Markisen gjorde en djup bugning och antog naturligtvis 
med största förnöjelse ett så ärofullt tillbud. Samma dag fira- 
des ock hans förlofning med prinsessan, och så hölls ett stort 
bröllop, h vilket varade ungefär lika länge som Sisslas barnsöl. 
Den listige katten blef marskalk i markisens af Carabas hof 
och tog sedan aldrig någon råtta, om icke för ro skull. 



Digitized by Google 



9JRLI- DUR ANDE BOHDET , GILL-ASNAN OCH DANSAKDF. KNÖIPaKEN 243 



2. 

Sjelfbnkanöe (Bor bet, CS> n 1 1 <- % 6 n a n 
oti) EUnsanöe Knölpåken. 



Detta äfventyr förekommer i mer eller mindre från hvarandra afvi- 
kande uppteckningar: 

På italienska i Basile's Pentamerone. Giorn. I. Nov. i. 
»Dell Huerco;» 

på tyska i Linas Märchenbuch. Von Albert Luo. Gbimm. 
Frankf. 1816. I, 515; i Kinder- und Hausmärchen. Gesammelt 
durch die Bruder Grimm. Göttingen 1837. I, 214—227; i Deutsches 
Märchenbuch. Herausgegeben von L. Bechstein. Leipzig 1845, 
s. 140—144, m. fl. 

på polska bland Woycicki's polska Folksagor (Polnische Volks- 
sagen und Märchen. Aus dem Polnischen des K. W. Woycicki 
von F. H. Lewestam. Berlin 1839, s. 108—110), hvarest uppgifves 
(s. 152), att denna saga är en af de mest spridda i Polen och 
Ryssland och att den blifvit dramatiskt behandla nd af J. N. Kaminski i 
en opera, kallad Twardowski; 

på walachiska» meddelad i tysk öfversättning bland Schotts 
Walachische Maehrchen, s. 204—213: »Die drei Wundergaben ;» 

på danska bland Danske Folkeeventyr. Samlede af M. 
Winther. Kjöbenh. 1825, I, 26—30: »De tre Ga ver»; 

på norska bland Asbjörnsen's og Moe's Norske Folkeeventyr. 
Cbristiania 1843, I, 43—47: »Om Gutten, som gik til Nordenvinden, 
og krevede Melet igjen;» 

på svenska såsom folkbok i tvenne särskilda bearbetningar, hvaraf 
den ena, så vidt Utg. har sig bekant, hittills utkommit i blott en enda 
uplaga: »Bord duka dig, Guld-Åsnan och Käppen i Säcken. Eller Hi- 
storia om en Skräddare, som hade tre Söner, af hwilka den ena blef 
Snickare, den andra Mjölnare och den tredje Swarfware, hwilka gjorde 
en otrolig lycka. Stockholm, tryckt i Marquardska Boktryckeriet, 1824,» 
15 sidor, 8:o, troget öfversatt från den tyska upptekningen i brö- 



Digitized by 



224 



SJELl DUKAXDE BOliDKT , GULL-ASNAN 



derne Grimms samling (se Varianten). Den andra bearbetningen åter, 
som likaledes synes vara en öfversättning från Tyskan, har upplefvat 
många upplagor. De Utg. sett äro: »Sjelfdukande Bordet, GuIl-JLsnan 
och Dansande Knölpåken. Stockholm, 1824, hos Johan Haeggström,» 
16 sid., 8:o; »Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1828,» 16 
sid., 8:o; »Upsala, Em. Bruzelii Boktryckeri 1833,» 16 sid., 8:o; »En 
mycket rolig och högst märkvärdig Historia om Sjelfdukande Bordet, 
Gull-Åsnan och Dansande Knölpåken. Jönköping, 1832, N. E. Lundströms 
Boktryckeri,» 16 sid., 8:o; »Jönköping, 1832. Tryckt hos N. E. Lund- 
ström,» 16 sid., 8:o; »Lund tryckt hos Lundberg och Lönnegren. 1833,» 
16 sid. 8:o; »Jönköping, 1834, N. E. Lundströms Boktryckeri,» 13 sid., 
8:o; »Fahlun J. F. Åkerbloms Boktryckeri, 1843,» 15 sid., 8:o; samt 
D:o 1844, 15 sid., 8:o. — Sagan förekommer dessutom i tvenne andra 
Öfversättningar, båda tvifvelsutan från tyskan, hvaraf den ena i Nya 
Lekkamraten. 1843. Stockh. 1842, s. 226—244: »Sagan om påken 
ur fickan,» troget följer den Grimmska upptekningen , h varemot den andra 
i Barnvännen. Julgåfva åt Snälla Barn 1839. Gefle 1839, s. 
62—76:» Dumhet är ofta lyckans gunstling» i flere delar skiljer sig från 
alla ofvan anförda upptekningar. 



I byn Krikskraks bodde gamle fader Wellen. Han var nu en 
duktig bonde, men hade i sin ungdom varit en käck soldat, 
hvilket skråmorna och ärren i hans ansigte nogsamt bevisade. 
Hans hustru var död, men hade gifvit honom trenne söner: 
Jöns, Toflel och Mårten. 

Gamle fader Welten berättade gerna om sina slagtningar 
och vakthållningar; huru hårdt det mångenstädes gått till, huru 
många han skjutit och huggit och stuckit, och huru ofta han 
sjelf varit i fara att bita i gräset, om han ej förhållit sig så 
tappert. Han berattade vidare ganska omständeligl hvar han 
legat i qvarter, hurudana lians värdfolk varit, huru många län- 
der och städer, huru många prinsar och andra stora herrar 
han sett. 

Hans fränder och grannar hörde ganska andäktigt på, när 
han om aftnarne på gräsbänken utanför sitt lilla hus rätt lifligt 



Digitized by Google 



OCH DANSANDE KNÖLPÅKEN. 



berättade sådant för dem; men de uppmärksammaste- bland alla 
voro dock hans tre söner, hos h vilka dessa berättelser väckte 
en ifrig håg att sjelfva få beskåda så många herrliga och un- 
derbara ting. Bven blef dem för trång och hade icke mer för 
dem något behag, emedan de inbillade sig, att de skulle göra 
en ofanteligt stor lycka i verlden. 

Den äldste sonen Jöns sade derföre en dag till sin far: 
»Jag trifs icke längre hemma, utan vill ut i verlden, hvaroro 
ni berättat oss så mycket. Jag beder eder derföre, att ni ville 
gifva mig mitt mödernearf, på det jag må komma ut och för^ 
söka min lycka.» Fadren svarade: »Blif hemma ännu ett eller 
par år och vandra sedan ut i verlden; ty du är i sanning nå- 
got dum, käre Jöns, och de narra och bedraga dig säkert.» 

Men fadren måtte nu tala aldrig så förnuftigt, så blef 
Jöns ändå Jöns, och mente, att ingen skulle narra honom, ty 
dertill vore han för slipad, och vore han nu också litet dum, 
så skulle han väl bli en förståndig man genom sina resor. Så 
tänkte vår Jöns, och det gifves Jönsar nog, som tänka p£ 
samma sätt. 

»Nå,» sade fadren sluteligen, »efter du är så envis och 
icke vill låta afråda dig, sä gifve Gud, att det går lyckligt? 
men nog komma mänga att dra dig vid näsan! Här har du 
emedlertid ditt mödernearf.» 

»Dra mig vid näsan I Då skola de vara bra sluga,» mente 
Jöns och stoppade med sjelflornöjelse hos sig sitt arf, som steg 
till omkring 30 eller 40 riksdaler, samt sade derefter sin fader 
ett vänligt farväl. 

Nu gick Jöns första dagen si långt, att han trodde sig 
snart vara vid verldens ända. Då det led mot aftonen, mötte 
honom i en skog en liten dverg med ett stort långt skägg. 
Han sade till Jöns: »God afton, Jöns, hvart ämnar du dig?» — 
»Ut i verlden,» svarade Jöns. »Jag har fått ut mUt arf ocfr 
tänker gå hela verlden omkring.» — »Du tyckes mig just vara 
en duktig gosse,» genmälte den lille mannen, »och lär nog slå 
dig igenom.» — »Ja ja,» mente Jöns och skrattade dumdrygt f 
»det tror jag nog också.» — »Men,» sade den lille. mannen vi- 
dare, »när man reser, måste man äfven äta och dricka, annars 



Digitized by Google 



246 



8JBLFDCKANDB BORDET, GULL- ÅSNAN 



kommer man icke långt; gif mig ditt arf, sä ger jag dig i 
stället ett bord, hvartill du aldrig sett maken. Så snart du 
säger Duk opp, bord! så dukar det sig sjelft, och all den mat 
och de drycker, du önskar dig, stå genast der på.» 

Ett sådant bord behagade, som man väl kan tänka, vår 
Jöns öfvermåttan. Han gick utan betänkande in på bytet, ty 
nu kunde han äta och dricka hvad han ville, och det alla stun- 
der på dagen, h vilket kom Jöns särdeles väl till pass, emedan 
han alltid hade god matlust och dessutom så fin smak, att han 
ganska väl förstod att skilja öl från kaffe och skinka från po- 
täter, äfven om han blundade. 

Den lilla mannen förde nu Jöns ett par hundra steg in i 
skogen. Der stod en liten koja, byggd af bark och mossa och 
af ett ganska oansenligt yttre; men när Jöns trädde in deri, 
kunde han af förvåning ej framföra ett enda ord; ty aftonsolen 
bröt in genom ett fönster af idel ädla stenar utaf alla färgor; 
golfvet i kojan var belagdt med sammets-mattor, utsydda med 
rosor af silfver och guldtråd; väggarne voro en enda stor spe- 
gel, i h vilken blott guld och ädla stenar skimrade; kojans tak 
tycktes så högt och blått som himlahvalfvet, och stjernor glin- 
drade deruppå. Men i denna praktfulla koja fanns intet annat 
husgeråd än en sto) och ett bord af simpelt träd. 

»Der ser du bordet Duk opp,» sade dvergen; »tag ut och 
försök det, och om bytet ångrar dig, så bär det åter in, och 
jag ger dig arfvet tillbaka.» 

Jöns bar ut bordet, sade: »Duk opp, bord!» och se bor- 
det var dukadt, och i dess fyra hörn stodo fyra kristallflaskor 
med kostligt vin, och midt på bordet sågos de förträffligaste 
rätter, och Jöns, som hade goda tänder och rymlig strupe, åt 
och drack af alla krafter, och tyckte sig aldrig hafva upplefvat 
en så herrlig stund. 

Medan han så satt och spisade, kommo några gesäller 
vandrande der förbi. Dem bjöd Jöns att deltaga i kalaset, och 
alla blefvo mätta af rätterna och muntra af vinet, och då de 
gingo, kunde de icke nog tacka Jöns för hans gästfrihet. 

»Så sannt jag lefver,» sade nu Jöns för sig sjelf i sitt 
hjertas glädje; »den gamle dvergen är likväl en stor narr, som 



Digitized by Google 



OCH p ANSANDE KNÖLPjttRN. 247 

ger mig ett sådant bord för några lumpna riksdaler* Ville jag 
gifva mat för betalning, så kunde jag genom detta bordet blifva 
en bergad man för hela min lifstid.» Kan gaf derföre med 
gladt hjerta dvergen sitt arf och vandrade så af med bordet 
samma väg han kommit, ty han var otålig att för far och brö- 
der, slägt och vänner få visa den goda handel han gjort. 

»Nu skall det bli ett kalasande der hemma I» ropade Jöns, 
när han tog afsked af dvergen. — »Akta dig bara,» sade denne 
»att man ej narrar bordet af dig, innan du kommer hem.» — 
»Har ingen fara,» mente Jöns och bjöd så dvergen farväl. 

Sedan han gått en stund och begynte känna sig trött, blef 
han varse ett värdshus invid vägen. Der gick han in, och fast 
värden tyckte det just ej vara mycket att förtjena på en gäst 
som gick omkring med ett gammalt bord på ryggen, tog han 
likväl höfligt emot Jöns och beklagade, att han hade så litet 
att undfägna honom med. 

»Det behöfves också icke,» svarade Jöns skrattande; »jag 
vill i stället undfägna er.» Och i detsamma ställde han bordet 
på golfvet, ropade: »Duk opp, bord!» och genast var bordet 
betäckt med en vacker ren duk, och stekar, pastejer, vin och 
bakelser stodo der i den prydligaste ordning, och värden och 
värdinnan läto ej länge bedja sig att taga plats vid bordet. 

Sedan nu Jöns ännu en gång tagit ett duktigt mål, begynte 
han känna sig sömnig och fördes af värden under många bug- 
ningar till sitt sofrum. Men det underbara bordet låg värden 
starkt i hågen. Väl hade han sjelf ett alldeles dylikt; men om 
han än hundrade gånger ropade till detta: »Duk opp, bord!» 
så blef det lika tomt som förut. »Ack, min gumma,» sade 
han till sin hustru, »ett sådant bord skulle vi ha. Så smak- 
liga rätter kan du icke laga, och ett sådant vin — ack! ett 
sådant vin har jag aldrig i min lefnad druckit.» — »Ja, min 
gubbe,» svarade hon; »tänk bara, veden i spisen och allt be- 
sväret och lönen åt kökspigorna, allt det der kunde vi spara 
in; våra gäster behöfde aldrig vänta; vi kunde gifva dem bättre 
köp än någon annan; alla menniskor skulle komma till osa 
och innan kort vore vi stenrjka.» — »Ja visst,» suckade vär- 
den; »men hvad bjelper det att tala härom, vi kunna ändock 



Digitized by Google 



248 SJBLFDtJKANDB BORDET, GULL-ÅSNAN 

aldrig få ett sådant bord!» — »Kunna vi ej det?» inföll hu- 
strun. »Du Sr minsann ej det ringaste klokare, märker jag, 
an den der dummer Jöns, som ej hade bordt låta förmärka 
någonting om sitt hord, hade han blott haft for två öre för- 
stånd. Nå, hvad hindrar dig nu att taga hans bord och lemna 
ditt i stället? Tror du väl det fårhufvudet märker bytet?» — 
»Orättfånget göds har ingen välsignelse med sig,» mente vär- 
den. — »Icke du heller,» genmälte hans akta hälft. »Dertill 
är du alltför enfaldig. Lyckan flyger dig ju riktigt på näsan 
och du fångar henne icke; om stekta sparfvar komme flygande 
direkte i munnen på dig, så gapade du väl, men toge dem 
icke. Hvad gör du dig samvete öfver? Begriper du icke, att 
i morgon eller öfvermorgon narrar någon annan bordet af den 
dumme pojken, och hvad har du då för din samvets- 
gran nhet?» 

Så mycken vältalighet kunde vår man ej motstå, i synner- 
het som han sjelf hade ganska god lust till bordet. Han gick 
derföre till Jöns* sängkammare, lyssnade vid dörren, och då 
han hörde honom snarka så att fönsterrutorna darrade, voro 
borden snart ombytta. 

Jöns, som ingenting märkt, tog morgonen derpå det om- 
bytta bordet på ryggen och vandrade hem. 

»Hvad?» ropade fadren, när han såg honom komma, »är 
det du, Jöns? Redan andra dagen kommer du tillbaka? Har 
du så snart ledsnat vid att se dig om i verlden, eller kanske 
har du re'n gjort så mycken lycka du önskar?» — »Ja, käre 
far,» svarade Jöns; »just så är det. Jag har varit långt borta 
i en stor skog, der jag såg bara träd, men lika fullt träffade 
jag der min lycka, nemligeu det här bordet, som jag köpt för 
hela mitt arf af en liten dverg med långt skägg.» — »Dumhuf- 
vud!» bannades fadren. »Nej slughufvud!» mente Jöns. »Se 
inte så grått på mig, kära far, ni skall snart erfara hvad mitt 
bord duger till. Bjud slägt och vänner, så många ni vill, hit 
i afton, så skall jag undfägna eder alla med viner och rätter, 
som ni aldrig förr smakat, och det utan att någon tappning 
eller kokning behofves.» Och härvid såg Jöns så vigtig och 
djupsinnig ut, att fadren väl kunde märka, att det var hans 



Digitized by Google 



OCH DANSANDE KNÖLPÅHEK. 



249 



allvar. »Besynnerligt låter det väl,» tänkte den gamle, »men 
de dummaste spän ha ofta mesta lyckan,» och så bjöd han 
utan betänkande sina vänner och grannar, och Jöns höll sig 
rätt dryg och förnäm, och sade för sig sjelf: »Nu skola de få 
spärra upp både mun, päsa och öron, att se hvad jag blifvit 
för en man; ty hvad jag bjuder dem, deruppå hafva de aldrig 
varit bjudna förr.» 

Så skedde äfven, ty när Jöns med mycken högtidlighet 
ställt bordet raidt på golfvet och ropat med väldig stämma: 
»Duk opp, bord!» på det alla måtte förnimma hvad för en 
trollkarl han var, så märktes icke den ringaste förändring på 
bordet, och huru han än vände det, förblef det lika omedgör- 
iigt, hvaröfver alla började rätt hjerteligen skratta, utom un- 
dergöraren , som stod der så flat, att ingen dödlig varit det 
mera, och gamle fader Welten, h vilken begynte dundra som 
en åska och slog med sin knutna näfve verkeligen ned på so-- 
nens ena öra, så att det blixtrade den stackars Jöns för ögo- 
nen. Och som nu alltid inträffar vid oväder, så förfogade sig 
livar och en hem till sitt, men glömde ej att omtala den släta 
undfägnaden samt utskratta den stackars Jöns och fader 
Welten. 

Men Jöns var likväl ej så dum, att han icke kunnat vara 
ännu dummare; ty dagen derpå tog han sitt bord på ryggen 
och gick att uppsöka dvergen för att säga honom, att han ville 
göra ombyte, emedan bordet förlorat sin undergörande egen- 
skap. Dock nu återfann han hvarken koja eller gubbe, och 
alla, han frågade, gåfvo honom det besked, att en sådan liten 
man och en sådan koja aldrig funnits der i skogen. Jöns må- 
ste derföre åter förfoga sig hem och var nu klok nog att slå 
alla vandringstankar ur hågen. I stället bad han fadren rätt 
ödmjukt, att han måtte få tjena honom som dräng för mat 
och lön, h vilket fadren ger na tillstadde honom. 

Men Toflel, fader Weltens andre son, tänkte: »Min käre 
broder Jöns är verkeligen något för dum, ehuru han är den 
äldste ibland oss. Jag har också lust att försöka min lycka, 
men nog skall jag bära mig klokare åt.» Han begärde derföre 
af fadren sitt mödernearf, och då inga föreställningar hjelpte, 



Digitized by Google 



250 



SJKLPDCKANDK BORDET, tiPLL-ÅSNAN 



gaf fodren honom arfvet och sin välsignelse dessutom, h var- 
efter Toffel vandrade samma väg som Jöns och kom mot afto~ 
nen till samma skog, der hans bror träffat dvergen. Den lille 
mannen, som syntes ha fattat tycke för denna slägt, var nu 
äfven Toffel till mötes. »God afton, Toffel,» sade han; »jag 
vet hvad du har i sinnet och gör dig samma tillbud, som din 
broder Jöns. Ger du mig ditt mödernearf , så får du af mig 
min guld-åsna. Om du blott ropar till henne: Åsna, sid opp! 
så flyga idel guldmynt fram efter hennes hofvar för hvar gång 
hon slår opp, och på det sättet kan du redan första gången få 
ditt arf tio gånger tillbaka.» 

Toffel tyckte att tillbudet var godt, men som han var en 
försigtig ungdom, ville han icke ingå någon handel innan han 
först öfvertygat sig om åsnan verkligen hade den uppgifna egen- 
skapen, hvilket dvergen fann ganska förståndigt'. Han bad alltså 
Toffel följa sig några hundrade steg längre in i skogen och vi- 
sade honom der ett litet med halm täckt stall, hvari guld-åsnan 
låg. Det inre af detta stall var präktigare än de grannaste 
fursteliga rum;, ty ehuru åsnan visserligen, likasom andra åsnor, 
icke hade annat än hafra och hackelse i sin krubba, så var 
denna af idel guld och fullsatt med ädla stenar, och fastän 
inom häcken låg blått hö, så var sjelfva häcken af *ilfver, och 
skimrade äfven af ädelstenar. 

»Nå, försök nu åsnan,» sade dvergen. Härtill var Toffel 
ej sen. »Åsna, slå oppl» ropade han, och vid det hon efter- 
kom hans tillsägelse, flögo dukater och andra guldmynt om- 
kring åt alla sidor. Toffel, som ej ville låta narra sig, lät ås- 
nan flera gånger förnya försöket, och då det alltid skedde med 
samma verkan, fann han bytet alltför förmånligt att längre be- 
tänka sig derpå, utan gaf dvergen arfvet, tog åsnau och vände 
dermed genast hem. 

Men öfver natten måste han hvila i samma värdshus, der 
hans broder Jöns förlorat sitt bord. Han ville likväl gå för- 
ståndigare till väga och sade derföre till värden: »För min åsna 
till stallet och gif henne det bästa foder; ni skall i morgon bli 
väl betald derför, men akta er att säga: Åsna, slå opp! ty då 
går det er icke väl, det säger jag er på förhand.» 



Digitized by Google 



OCH DANSANDE KNÖLPÅK KM. 



25t 



Nu trodde Toffel att värden nog skulle taga sig till vara 
att pröfva hans åsna och gick derföre lugnt till hvila. Men vär- 
den, som af dessa Toffels ord märkte, att det måste vara nå- 
gonting särdeles med denna åsnan, skyndade att för sin gumma 
berätta hvad Toffel sagt honom, tilläggande dervid sin mening, 
att denna åsnan måtte vara ett farligt och grjmt djur. Men 
gumman svarade: »Vet du, jag tror det är visst med åsnan på 
samma sätt som med bordet. Låt oss försöka! Om du i natt 
går till stallet och igenom ett qvisthål eller en springa säger 
till åsnan: Åsna, slå opp! så kan hon ju ej träffa dig, kan du 
väl förstå.» Mannen, som icke var utan hufvud och, när detta 
feltes honom, lånade af sin hustru, förstod nu rätt väl, och 
som han redan en gång med svek beröfvat en annan sin egen- 
dom, blef det honom nu lättare att göra det för andra gången. 

Värden gick alltså till stallet och , då det var klart mån- 
sken, såg han genom springorna huru åsnan låg der helt stilla 
och sof, och såg dervid så from ut, att all fruktan förgick vär- 
den. Han ropade utanför dörren: »Åsna, slå opp!» Och genast 
efterkom åsnan hans tillsägelse. Hon steg upp från sitt läger, 
slog upp och nu flögo idel guldmynt från hennes hofvar, hvar- 
efter hon åter lade sig ned. Då värden märkte, att hon var så 
fredlig och saktmodig, fattade han mod, gick in i stallet och 
upplockade guldpenningarne; ja, han blef så hjeltemodig, att 
han lät åsnan ännu ett par gånger förnya försöket, som aflopp 
lika lyckligt. 

»Nå, nu ser du, min gubbe, hvilken faslig olycka, som 
sker» när man säger till åsnan: Slå opp!» sade värdens hu- 
stru, då han gaf henne guldpenningarne. »Utan tvifvel höra 
bordet och åsnan tillhopa. Gå derföre strax till qvarnen nere 
i dalen och köp en annan åsna, som liknar denna, ty der fin- * 
nes af alla slag.» 

Värden gjorde så, och förde den nya åsnan till stallet samt 
gömde i stället guldåsnan i sin lada, der han väl höljde öfver 
henne med halm, så att ingen skulle kunna se henne. »Se så,» 
sade han sedan, då han kom in till sin hustru, »nu är allt 
gjordt. Nu vill jag bygga mig ett nytt värdshus, jag vill köpa 
mig ett säteri eller ett bruk eller något ännu bättre och blifva 



Digitized by Google 



2J>2 SJRI.FDDK ANDK P0NDKT, GILL-ASNaN 

en rik och förnam man,» och der vid kastade han i glädjen sin 
mössa högt upp i luften. — »Nå nu ser jag, att du verkeligen 
börjar blifva förständig, kära Michel,» sade hans hustru. — 
»Ja visst, min gumma,» svarade mannen, »nu har det ingen 
nöd; ty förståndet kommer alltid med penningarne, och nu vill 
jag visa, att jag, hvad hufvudet beträffar, är så väl utrustad 
som någon.» — »Åh,» inföll hustrun leende, »på hufvudet har 
du alltid varit ståtligt utrustad, du alldrabeskedligaste man.» 

Tidigt följande morgon begaf sig Toffel på hemvägen och 
föreställde sig derunder rätt lifligt huru hans far skulle glädja 
sig, och broder Jons bli flat. Han kom lyckligt hem, och nu 
måste alla slägtingar, grannar och vänner åter bjudas att se ett 
underverk, ehuru gamle fader Welten foga tyckte om detta skryt 
och mente, att det kanske ej skulle aflöpa bättre än förra gången» 

»Nå, gifven nu noga akt,» sade Toffel drygt och sjelfklokt, 
när alla voro församlade. »Här sen J en åsna, som ser allde- 
les ut som en vanlig åsna, men när jag säger till henne: Slå 
opp! jså slår hon opp, och ur hofvarne flyga idel guldmynt, 
hvaraf J kunnen få plocka så många J viljen, ty jag vill göra 
er allesamman rika och lyckliga.» 

»Det der låter ganska godt,» tänkte de bjudna; »Gud gifve 
blott, att det icke går nu som med Jöns's bord I» — Men just så gick 
det, ty ehuru mycket än Toffel ropade åt sin åsna: »Slå opp!» 
så stod hon alldeles stilla, till stort bryderi för den arme Toffel, 
som slutligen blef så förargad öfver sin åsnas envishet, att han 
begynte slå och sparka henne af alla krafter, hvilket ock till 
slut hade den påföljden, att hon verkeligen slog upp, men icke 
var det något guldmynt som dervid kom i dagen. Nu kunde 
vänner och fränder icke längre hålla sig allvarsamma, utan alla 
menniskor utskrattade den stackars Toffel, som, hvar han gick 
fram i byen, förföljdes af ropen: »Åsna, slå opp! ha hal Åsna, 
slå opp!» 

Det hjelpte icke, att Toffel gick att söka dvergen, ty han 
fann honom icke, utan måste vända om helt nedslagen och, 
likasom den äldre brödren, tjena fadren såsom dräng, och så 
snart man talte om åsnan Toffel, visste minsta barn hverasom 
menades. 



Digitized by Google 



OCH DAfSSANDR KNÖLPÅKEN. 



253 



Nu ville också den yngsta brödren Mårten ut i verlden. 
Han hade alltid varit den förståndigaste och eftertänksammaste, 
äf ven som den frommaste och lydigaste; men denna gång kunde 
fadrens föreställningar dock ingenting uträtta. »Låt mig också 
få vandra ut, käre far,» bad han; »kanske går det mig bättre 
än mina bröder, och om det också icke så gör, så tjenar jag 
er gerna som dräng, och då är det sedan ingen skillnad mel- 
lan mig och mina bröder.» — »Så vandra då af i Guds namn,» 
sade fadren; »men se dig försigtigt före,» och dermed gaf han 
honom sin arf vedel. 

Afven Mårten kom till samma skog, som hans bägge brö- 
der, och träfTade den gamle dvergen, som sade till honom: 
»Mårten, jag vet du är en bra gosse, from och redlig. Jag 
vill ge dig en gåfva, den sista jag ännu har att gifva, om du 
ger mig din arfvedel. Här är en duktig knölpåk; när du sä- 
ger till den: Knölpåk, var verksam! så slår han alla, som råka 
ut för honom, bruna och blå ända till dess du säger: Knölpåk 
var overksam! då han åter blir stilla. Jag är samme gubbe, 
som gifvit Jöns bordet Duk opp och Toflel Guld-åsnan; men 
det är icke mitt fel, att de låtit värden på höjden här vid än- 
dan af skogen stjäla dem ifrån sig. Dock, du tror mig visst 
ick*»?» — »Jo,» svarade Mårten, »ni ser mig alltför ärlig ut 
att kunna vilja bedraga mig. Här är min arfvedel, gif mig nu 
i stallet er knölpåk.» 

Så var nu bytet gjordt, och dvergen förmanade Mårten att 
taga sig väl till vara för den bedräglige värdshusvärden. 

Mot aftonen kora Mårten, likasom hans bröder hade gjort, 
till värdshuset vid ändan af skogen och tog der qvarter. Hela 
»in arfslott hade han redligt lemnat dvergen, ty han tänkte* 
»Om du ock skulle vara en bedragare, så vill jag ändock vara 
ärlig, ty ärlighet varar längst, säger ordspråket.» Derföre be- 
gärde han nu endast litet bröd och dricka för några skillingar, 
som han förtjenat genom arbete hos fadren, och begaf sigder- 
efter til) hvila, tagande sin knölpåk med sig; men sade der- 
förinnan till sitt värdfolk: »Akten er, gode vänner, att ingen 
kommer in i min kammare och säger: knölpåk, var verksam! 
Det kunde gå den rätt illa, derföre varnar jag er.» 



Digitized by Google 



254 



SJKLFDLKANDK BO k DE T, GULL-ÄSNAN 



»Nå, min gubbe,» sade värdinnan till sin man, så snart de 
blifvit ensamme, »har du icke märkt något? Här är säkert åter 
något att förvärfva, och alla goda ting äro ju tre.» — »Javisst,» 
svarade värden; »men hvem vet. huru det kan förhålla sig med 
knölpåken? Saken förefaller mig betänklig.» — »Min käre 
Michel,» inföll hustrun, »du är ett nöt och blir ett nöt så länge 
du lefver. Hvem vet om icke knölpåken tillskyndar oss mera 
lycka än både bordet och guldåsnan. Kanske den kan göra oss 
unga och friska, och vackra till och med!» — »Nå ja, min 
gumma, du kan ändå ha rätt, och så snart han väl somnat in, 
skola vi båda två gå dit upp och försöka hur det vill gå.» 

Deruppå gingo de upp. Mårten, som väntat deras besök, 
hade väl aktat sig att insomna, men låtsade dock sofva rätt 
tungt och snarkade af alla krafter. Då smögo sig värden och 
värdinnan utan fruktan in i rummet, och värden ropade genast: 
»Knölpåk, var verksam!» Knölpåken lydde, men på ett sätt, 
som de visst icke väntat sig; ty den började erbarmligen mör- 
bulta dem båda två öfver axlar och rygg, armar och ben, till 
stor förnöjelse för Mårten, som nu också ropade: »Knölpåk, 
var fullt verksam!» Och nu föllo slängarne tätt som hagel, 
och hvart det äkta paret flydde undan, var knölpåken efter 
dem, från vinden ända ned i källaren. Då måste de i sin nöd 
åter bege sig till Mårtens kammare och ropade till honom: 
»Herre, kära herre, låt den fördömda knölpåken hvila, och 
förbarma er öfver oss; vi blifva ju annars värre mörbultadeäo 
beefstek och kalops.» Då ropade Mårten: »Knölpåk, var overk- 
sam!» och genast lydde han; »men,» tillade Mårten, »nu edra 
bedragare, skolen J också i morgon gifva mig bordet Duk opp 
och gullåsnan, som J narrat af mina bröder.» — »Ja, ja, o 
Gud ja! kära nådige herre,» ropade de i sin ångest, medan 
svedan af slagen ännu kändes i hela kroppen. Men om mor- 
gonen sökte de undanflykter och sade, att hvad de yttrat dagen 
förut hade skett i ångesten; de hade icke vetat hvad de då ta- 
lat; något bord Duk opp eller någon gullåsna hade de aldrig 
sett eller någonsin hört talas om. 

Mårten gjorde sig ej mödan att vara särdeles vidlyftig och 
var öfver hufvud icke vän af några långa tal. Han sade blott: 



Digitized by Google 



OCH DAftSAKDB KNÖLPÅK EX. 



265 



»Knölpåk, var» — »Herre, käre nådige herre, for Guds skull!» 
skreko nu både värden och hans hustru. »Vi hafva nog af 
hvad vi fingo i natt; här har ni både bordet och gullåsnan!» 

Mårten försökte dem och fann, att de voro de rätta. Bor- 
det dukade sig, han fick en god frukost, och värden och vär- 
dinnan måste äta med, ehuru de förlorat all matlust. Åsnan 
slog opp, och guldmynt sprakade omkring som eldgnistor. »Be- 
håll penningarne for mitt nattläger,» sade Mårten, fastband bor- 
det sorgfälligt på åsnans rygg, tog knölpåken i handen och kom 
mot aftonen hem till byn med de tre undergörande tingen. 

»Så sannt jag lefver,» sade fadren, »är icke Mårten också 
hemma inom tvenne dagar, likasom de andra och kommer väl 
på samma sätt, och alla i byn skola ännu en gäng hålla oss 
för narrar!» 

Gamla och unga i byn voro verkeligen redan församlade, 
skrattade, gycklade och fröjdade sig på förhand högeligen åt 
hvad som nu hända skulle, och en hel flock af de kära släg- 
tingarne, fastrar och mostrar, farbröder och morbröder, kusiner 
af båda könen och hvad de allt voro, trängde sig in i stugan 
för att se och höra. »Den ene,» tänkte de, »kom med ett bord, 
den andre med en åsna; nu kommer denne med både bord och 
åsna; nu måste det bli dubbelt att skratta åt.» 

Men Mårten lät sig ingenting bekomma, utan lyfte bordet 
af åsnan, satte det midt på golfvet och sade: »Duk opp, bord!» 
och genast stod bordet fullt af de herrligaste rätter och i hvarje 
hörn en flaska kosteligt vin; men de kära slägtiogarne blefvo 
icke bjudne att deltaga i undfägnaden. Sedan ropade han till 
guldåsnan: »Åsna, slå opp!» och åsnan slog upp så att guld- 
mynten yrade omkring. Nu blefvo slägtingarne helt allvarsamma, 
och när Mårten tillsade dem att uppsamla penningarne, lätode 
icke säga sig detta två gånger, utan tumlade om hvarandra och 
gåfvo hvarandra rätt duktiga stötar för att komma åt de glän- 
sande mynten. 

»Nu,» sade Mårten, »måste jag likväl gifva er en liten 
minnesbeta för det J utskrattat och bespottat min far och mina 
bröder — Knölpåk, var verksam!» Och nu dansade knölpåken 
med stor flit på dem allesamman och förföljde dem genom hela 



Digitized by Google 



2S6 SJRLFO UKANDE BOKDET. GULL-ÅSNAN OCH DANSA^DE KNÖLPÅKEN. 

byn till dess ändteligen Mårten förbarmade sig öfver dem och 
tillsade sin knölpåk att åter vara stilla. 

På detta sätt fingo de en stor aktning iför Mårten, isynner- 
het som han ofta bjöd dem till sitt sjelfdukande bord. Men 
för åsnan hade de ännu större vördnad, som man väl kan 
tänka; ty när en åsna har guld, så är hon alltid ett högst akt- 
ningsvärdt djur. Mesta och djupaste vördnaden hade de dock 
för knölpåken; ty det veten J ju, att det dock i sjelfva verket 
är käppen, som regerar och befaller här i verlden. x 



Vol riant. 

Det var en gång en skräddare, som hade tre söner, men bara 
en get , bvilken med sin mjölk skulle föda dem allesamman. »Der- 
före,» sade skräddaren, »skall den också ha godt foder och hvar 
dag föras ut på gräsbete.» Sönerne följde med geten hvar sin 
gång. Den äldste förde henne till kyrkogården, der örter och 
gräs vexte i myckenhet. Om aftonen, då han skulle gå hem, frå- 
gade han geten, om hon var mätt. Geten svarade: »Jag är så 
mätt, att jag ej orkar äta mer, mä, mä!» Så förde han henne 
hem, och då fadren nu frågade honom om geten fått nog att äta, 
svarade han, att hon var så mätt, att hon ej orkade äta mer. 
Men den gamle skräddaren ville sjelf se åt om det varsannt, gick 
derföre till geten och frågade om hon var mätt. Geten svarade: 

»Hvaraf skulle jag vara mätt? 
Jag sprang bara på grafvar, 
Och der fanns intet att gnaga. — Mä, mä!»*) 
Då trodde skräddaren, att hans son ljugit för honom och, 
förbittrad häröfver, tog han sin käpp och körde sonen ur huset. 
• På samma sätt gick det de båda följande dagarne med andra 

och tredje sonen. Nu skulle skräddaren sjelf föra geten i bet och 
ledde henne till ett ställe, der sådana vexter funnos i öfverflöd, 
hvilka getter helst äta. Om aftonen frågade han henne : »Ar da 



»Wovon sollt ich satt seyn? 

ich sprang nur uber Gräbelein, 

und fand kein einzig Blättelein. — Meh, meh!» 

4 Grimm. 



Digitized by Google 



VARIANT. 



SS7 



na raättft Hon trär a de: »Jag ar sh mätt, att jag ej orkar Sta 
mer.» När de kommit hem, frågade han henne å nyo, om hon 
nu en gång var riktigt mätt. Men geten svarade: 

»Hvaraf skalle Jag vara mätt? 

Jag sprang bara på grafvar, 

Och der fanns intet att gnaga. — Ml, må!» 

Då blef skräddaren ond , t y hao fann nu , att han utan orsak 
kört bort sina tre söner. »Vänta litet, du otacksamma varelse,» 
ropade han; »du skall aldrig mer kunna visa dig bland anständigt 
folk*» Och derpå sprang han efter sin rakknif, tvålade in getens 
hufvud och rakade det alldeles skalligt, h varefter han tog piskan 
och körde bort henne. 

Nu var skräddaren ganska ledsen, att han skulle lefva allde- 
les ensam, och hade gerna återsett sina söner, men ingen visste 
hvart de hade tagit vägen. 

Den äldste sonen hade kommit i lära hos en snickare, som, 
då han lärt ut, skänkte honom ett litet bord, hvilket hade den 
egenskapen, att när man satte det på golfvet och sade: »Bord, 
duka dig!» så dukade det sig sjelf och fylldes med alla slags rät- 
ter, så många som fingo rum, jemte ett stort glas med godt vin. 
Med detta bord kora den unge snickaren en afton till ett värds- 
hus, der han bjöd gästerne att spisa vid det underbara bordet. 
Värden , som härigenom lärde känna dess egenskap , bytte* om nat- 
ten ut det mot ett annat, hvilket skräddaresonen bar hem utan 
att märka bytet. Slägt ingår och vänner bjödos* nu tillsammans, 
men bordet ville icke duka sig, och far och son fingo stå der med 
skammen. 

Den andre sonen hade fått tjenst hos en mjölnare, som, då 
läroåren voro slut, skänkte honom en åsna , h vilken gaf guldstycken 
ifrån sig, så snart man ställde henne på en matta och ropade: 
»Briklebrit!» Han blef samme värd narrad på lika sätt, som sin 
äldre broder, och hans försök att vid hemkomsten mynta guld med 
sin åsnas tillhjelp, hade följaktligen lika liten framgång. 

Den tredje sonen lärde ut hos en svarfvare, som gaf honom 
en säck med en käpp uti. När han ropade : »Käpp , ur säcken I» 
så sprang denne fram och dansade på deos rygg, hvilken han fatt 
anvisning uppå, ända till dess egaren ropade: »Käpp, i säcken!» 
då han åter begaf sig in i sin gömma. Med tillhjelp af denna 
käpp skaffade nu ynglingen bordet och åsnan tillhaka, och från 
denna stund lefde skräddaren med sina söner i ständig lycka och 
glädje. 

Men hvar tog geten vägen, som var orsaken, alt alla tre sö- 
nerne blefvo bortkörde? Hon sprang in i en räfkula. Då räfven 
kom hem och tittade in, fiek han se ett par stora och brinnande 
Sv. Folkböcktr. II. 17 



Digitized by Google 



8JFLFDUKANDE BORDET, GlLL-iSNAN OCH DANSA HDB KNÖLPÅKEN. ' 

ögon. Han bler förskräckt och sprang tillbaka. En björn mötte 
honom och då han såg huru skrfi m d räfven var, frågade han ho- 
nom: »Bror räf, hvad är som oroar dig?» — »Ack,» svarade räf- 
ven, »det sitter ett hiskeligt djur i min kula, som glodde på mig 
med brinnande ögon.» — »Det skall jag nog köra ut,» sade björ- 
nen och begaf sig till kulan; men då han såg de brinnande ögo- 
nen, föll äfven hans mod, och han drog sig försigtigt tillbaka. 
Då mötte dem ett bi, som märkte, att björnen och räfven voro 
illa till mods, och sade: »Björn, h vårföre ser du så sur ut?» — 
»Jo, det sitter i bror rfifs hus ett glupskt djur med brinnande 
ögon och vi äro för svaga att köra det ut.» Biel sade: »lag är 
en liten stackars varelse, som J knappt vården er att se, om jag 
möter er; men jag vill ändå försöka att hjelpa eder.n Derpå flög 
biet in i räfvens kula, satte sig på getens skalliga huftud och stack 
det mesta det kunde. Geten sprang upp, skrek mä , mä! och 
lopp ut i vida yérlden, och sedan den tiden vet ingen hvart hon 
tagit vägen. 



Digitized by Google 



DOKTOR ALlvrrANDfc. 



3. 

©oktav- 21.1 Ituetah ö c. 



Uriginalet till den svenska folkboken med denna titel igenfinnes i brö 
derne Gam ms samling (Kinder- und Hausmärchen. Göttingen 1837. 
II, 81—83: »Doctor Allwissend») efter en muptlig berättelse från Zwehrn. 
En rimmad likaledes tysk uppteckning deraf , efter en annan öfverlem- 
ning, finnes införd iAbendzeitung 1819; N:o 171, och en liknande 
italiensk berättelse förekommer i Straparolås Not t i piacevoli. 
XIII, 6, öfversatt på tyska i Val. Schmidts Märchen-Saal. Berlin 
1817. I, 246: »Die guten Tage» och på danska i Straparolas 
Ev en tyr. O vers. af Riise. Kjöbenhavn 1818, s. 198—201: »De 
gode Dage.» 

På svenska hafva trenne särskilda Öfversättn ingår, alla från ty- 
skan, utkommit af detta äfventyr: 

a) Folkboken, h var af Utg. sett följande upplagor: »Doktor All wetande, 
eller Tuppen i ABC-Boken. Stockholm, tryckt i Marquardska Boktryc- 
keriet, 1824», 8 sid., 8:o; »En mycket Rolig Historia oro Doktor AU- 
wetande, eller Tuppen i ABC-Boken. Malmö 1832. Tryckt uti Berling- 
ska Boktryckeriet», 8 sid. 8:o, samt »Trenne stycken mycket roliga och 
högst märkwärdiga Historier, Den Första: Cendrillon, eller Den lilla Glas- 
Toffeln. Den Andra: Doktor Allwetande, eller Tuppen i ABC-Boken. 
Den Tredje: Wäderbössan och Silfwerwärjan , eller I dag för Intet, I 
morgon för . Pengar. Alla tre Historierne äro försedde med Porträtter. 
Jönköping, Tryckte hos N. E. Lundström, 1834», 16 sid. (hvaraf s. 8— 12 
upptagas af sagan om Doktor Allwetande), 8:o, och »Norrköping, 1844. 
Tryckte hos Chr. Törnequist», 16 sid., 8:o. 

b) »Doctor Allwetande. Gammal Tysk Saga,» i Folk-Sagor för 
Gamla och Unga. Örebro 1839. I, 152— 155, samt 

e) »Doctor Allvetande» bland Tolf Underbara Sagor. Stockholm 
1842, s. 4—8. ; 

De båda sednare öfversättningarne följa troget den uppteckning, som 
förekommer i brödernc Grimms samling, h varemot folkboken pr mera 
fritt öfversatt och företer åtskilliga tillägg, dock endast i stilistiskt hän- 
seende. 



Digitized by Google 



BOX TO B AlLVBTAttPB. 



Det var en gång, jag tror i Slaraffenlandet, h vartill denna till- 
dragelse bäst passar, en fattig bonde, som lefde i en liten då- 
lig by och hade i arf af far och farfar fått namnet Kräfta; 
men då det i allt för honom gick framåt, som vi snart få se, 
så var han ju ingen Kräfta, utan hette blott så. Folket i byen 
sade, att han var ett dumhufvud, men deraf trodde han ej en 
bokstaf, ty han tänkte vid sig sjelf: »Du har likväl stora tan- 
kar i hufvudet, det fattas dig blott att kunna meddela dem.» 
Och så måtte det väl äfven hafva varit. V hufvudet lågo de 
stora tankarne visserligen, mén lika säkert är det, att ingen 
enda slapp ut, så väl behöll han dem gömda i sin hjerna. 
Men att de voro rätt stora tankar, slöt han deraf, att de all- 
tid gingo ut på, att han skulle blifva en stor, förnäm och rik 
man, för hvilken alla menniskor borde buga sig och som alltid 
kunde göra sig goda dagar utan att behöfva arbeta. Han blef 
emedlertid hvad han var: en fattig bonde, men med stora 
tankar. 

En dag hade han med sina två magra oxar kört in till 
staden ett lass ved och sålt det till en stor och förnäm läkare 
för två riksdaler. När han fick sina penningar, satt doktorn 
till bords, åt och drack det bästa och raraste som fanns, och 
rummet, hvaruti han spisade, var så präktigt och ståtligt. Då 
utkläcktes den första stora tanken ur vår Kräftas hufvud: han 
tänkte, om jag kunde blifva en sådan doktor, så behöfde jag 
intet mera! Ått han kunde blifva det, ansåg han icke omöj- 
ligt, men huru det skulle gå till, det visste han icke. Således 
blef han ännu en stund stående villrådig, men fattade slutligen 
mod och frågade läkaren, om han ej också kunde blifva dok- 
tor, ty han ville det så gerna. »Jo visst,» svarade denne, »om 
du får veta hemligheten, så kan det gå ganska lätt, och jag 
vill förtro dig den. Du skall sälja dina oxar och din vagn och 
köpa dig en abc-bok, men den måste vara inbunden i guld- 
papper och på sista bladet i boken bör den röda tuppen stå, 
som hackar olydiga barn. Just en sådan abc-bok måste det 
vara, annars gagnar den dig på intet vis. Sedan låter du måla 
dig en skylt med dessa ord: Här bor doktor Allvetande. 



Digitized by Google 



DOSTOR ALL VETANDE. 



Derefter skaffar du dig sådana kläder, som passa för en me- 
dicus, nemligeD en rhabarber-färgad rock och en blommig vest 
som räcker ned till knäna, h varigenom du får ett lärdt oefc 
förnämt utseende; ty du är visserligen ganska förståndig, me» 
du ser icke så ut, och derpå beror det dock egenteligen; men* 
rocken skall hjelpa alltsammans. Dessa trenne ting aro huf- 
vudsakliga. Vill du, så kan du dessutom gå på apotheket och 
köpa df$ några medikamenter, hvilka som helst. Dem kan 
du blanda tillsammans huru du behagar, dermed är icke st 
noga, ehuru det också något litet hör till doktorerandet. När 
du någon gång ej rätt vet hvar du skall börja eller sluta — 
ty sådant händer ock understundom — så tar du ett glas friskt 
vatten och dryper något medikament deri, så att vattnet fflr 
färg och lukt af droppar. Deraf förordnar du 20 k 30, men-, 
för allt i verlden, icke flera, ty annars kunde den sjuke komma 
ett taga in för sista gången. Afhjelpa de der dropparne icke 
sjukdomen, så underhålla de likväl läkaren.» 

Bonden gjorde ganska noggrannt hvad honom blifvit före- 
skrifvet och började derefter genast att praktisera. Sedan han 
dermed fortfarit någon kort tid, hände sig, att från en rik 
gréfve blefvo några påsar med guldmynt stulne, utan att man 
kunde upptäcka hvem som förofvat stölden, ehuru man gjorde 
många efterspaningar och utlofvade en stor belöning derför. 
Siuteligen sade man: »Doktor Allvetande, som vet allt, måste 
väl också veta detta.» Grefven tänkte: det är sannt, lät ge- 
nast spänna för sin vagn och for till byen, der skylten gaf 
bonom tillräcklig anvisning. Han stadnade alltså der, steg in 
tHl vår doktor ock frågade honom, om han vore doktor A 11 ve- 
tande: »Ja visst,» svarade bonden, »hvem skulle väl eljest vara 
det?» Nu berättade grefven, att från honom bHPvit stulne 
mycket penningar, men att man icke kunnat upptäcka hvilka 
tjufvarne varit. Han bad derföre doktorn varat så god att 
komma méd för att undersöka sakén, ty hustjufvar måste 
det utan tvifvel varit. Doktorn lofvade att komma, men för- 
behöll sig, att hans hustru Ursula måtte få följa med, hvar- 
till lian hade sina giltiga skäl, ty Ursula gaf honom alltid 
goda råd. 



Digitized by Google 



DOKTOB ALLVETANDE. 



Ursula Gck alltså följa med. Hod satte på sig den bästa 
mössa hon hade och klä4de sig i sin vackraste klädning, ty 
hon hade ju n*i blifvit doktorinna och åkte till och med i en 
grefves vagn och i hans sällskap. 

När de kommo till grefvens slott var middagstiden inne, 
och doktorn blef tillika me$ sin frq bjuden ,att spfea vid gref- 
vens bord. Så snart de intagit sina platser, kom en betjent in 
med en kostelig rätt, som luktade ganska rart i bondens näsa. 
Då stötte han sin hustru i sidan och sade: »Se Ursula, det är 
den första /» Han mente nemltgen, a ty det var den första rät- 
ten, men betjenten, som tillika med sina kamrater stulit pe?n-> 
ningarne och redan förut hyste en viss farhåga för doktorns 
allvetenhet, trodde honom nu hafva sagt, att han vore den för- 
ste tjufven. Detta berättade han för sina kamrater, hvilka deraf 
försattes i stor fruktan. 

När den andre betjenten inbar andra rätten, stötte dok- 
torn åter sin hustru i sidan och sade: »Ser du, Ursula, det ir 
den andra!» då betjenten lagade, att han snart kom ut. Den 
tredje betjenten gick det icke bättre. Nu kom den fjerde med 
ett öfvertäckt fat, och grefven, som ville pröfva sin doktors 
kunskap, bad honom säga hvad som var deruti, emedan han 
ju vore doktor Allvetande. Doktorn råkade nu i stort bekyn> 
mer och utropade i sin ångest: »Du stackars Kräfta!» Och se, 
händelsen gjorde, att det verkeligen var kräftor på fatet. Gref- 
ven var utom sig af förvåning och sade: »När ni visste detta, 
så vet ni utan tvifvel också hvem som stulit penningarne.» 

Nu ryckte en betjent doktorn oförmärkt i rocken och gaf 
honom en hemlig vink att gå ut. Der stodo de , fyra betjen- 
terne, hvilka stulit penningarne och ville gerna gifva dem till- 
baka, blott han gifvg sitt löfte att icke förråda dem, ty då 
kommo de alla i galgen. De lofvade honom alla penningar de 
egde, om han ville skona dem i detta fall, samt förde honom 
sedan Ull stället, der det stulna guldmyntet var gömdt. Här- 
med var doktorn tillfreds och gick tillbaka in till grefven* 

När måltiden var slutad, sade han: »Nu vill jag se efter 
i min bok hvar de stulna penningarne äro.» Derpå började han 
bläddra i abc boken efter tuppen. Men det var ännu en femte 



Digitized by Google 



DOKTOR AUTKTANDE. 



263 



betjent på grefvens slott, som noga betraktade doktorn medan 
han så letade i boken. »Den karlen ser ju så dum ut som ett 
spån,» tänkte betjenten, »hvad kan väl en sådan veta?» Men 
han var likväl icke rätt säker, emedan han hade ett ondt sam- 
vete , och kröp derföre in i den stora spiseln för att lyssna på 
hvad doktorn skulle säga. 

Emedlertid hade vår doktor under bläddrandet i abc-boken 
icke lyckats få rätt på den granna tuppen, hvarföre lian bör- 
jade åter vända om bladen det ena efter det andra, under det 
han vätte på fingrarne, och sade: »Jag vet likväl, att han är 
der, och skall väl få fram honom.» Betjenten i spiseln trodde» 
att doktorn mente honom, hvarföre han sprang bestört ut bakom 
spisskärmen och sade till de andra: »Den fördömde karlen vet 
också allting!» 

Nu visade doktorn grefven hvar det stulna låg, men hyil- - 
ken, som tagit dét, ville han icke säga, hvarföre han ock skör- 
dade belöningar från bäda hällen. Grefven gaf honom en stor 
summa penningar för det han tillrättaskaffat det stulna, och 
betjenterne gåfyo honom allt hvad de egde, på det han ej skulle 
röja dem. Dessutom utbredde sig öfverallt ryktet om hans 
aHvetenhet, och han blef genom sina kurer allt rikare och ri- 
kare, ehuru de aldrig hjelpte, utom när den gode Guden 
hjelpte; dock behöll doktorn alltid ensam hedern. Med ett 
ord, vår Kräfta blef en rik och ryktbar man och stod i all- 
mänt anseende såsom den allvetaade doktorn. 

Några kloka hufvuden hade väl kommit hans vishetskälla 
på spåren och försäkrade, att det var urenabc-bok, han hem- 
tade hela sin all vetenhet; men hvem kunde väl tro sådant orim- 
ligt förtal? Vår doktor sjelf skrattade blott åt dem, kallade 
dem dumhufvuden och fick allt godt och beskedligt folk pä 
sin sida. 



Digitized by Google 



S64 9TOBJMMTA, BURft DBN TAM» B B SftftlQ&AKHf. 



4. 

Ötorljjerta» eller ©en tappre Skrftbbareit. 



Detta folk-äfventyr förekommer redan 1 det förut omnämda tyska ar- 
betet, Wegkurzer, ein sehr schön lustig und aus der Mässen 
Irtnrzweilig Bttchleiu. Strassburg 1557, bl. 18—25, enligt hvilked 
uppteckning Bechstein meddelat detsamma iDeutsches Märcbenbuch* 
Leipzig 1845, s. 5—11: »Vom tapfern Schneiderlein,» h varmed den sven- 
ska folkboken närmast öfverensstämmer. En annan uppteckning, efter 
muntlig öfverlemning, med några, ehuru föga betydande, skiljaktigheter 
förekommer bland Kuhns Märkische Sägen und Märchen. Berlin 
1845, s. 289—293: »Das tapfre Schneiderlein.» I bröderne Grimms samling 
(Kinder- und Hausmårchen. Göttingen 1857. I, 125—136: »Das 
tapferc Schneiderlein ,» översatt på svenska i J u 11 ä s n i n g .f 0 r barn; 
1858. Utgifven af H. Keutebdahl. Lund 1858, s. 66—75, och på 
danska i Molbechs Udvalgte Eventyr og Fortaellinger. Kiöbenln 
1845, s. 59—66: «Den tappre Skradder») har detta äfventyr blifvit ställdt 
i sammanhang med en annan likartad berättelse, hvilken man, mer eller 
mindre fullständig och med större eller mindre skiljaktigheter, igenfinner 
i den hinduiska fabeln om Bocken och Lejonet, öfyersatt från 
Pantscha-tantra 1 Sir John Malcolm's Sketches of Persia; i den 
persiska berättelsen om Ameen från Ispahan och Ghooln* 
«(Ameen of Isfahan and theGhool)», likaledes meddelad 1 Sir J. Malcolms 
Sketches; i den Italienska fabeln om Åsnan och Lejonet uti 
Stbapaeolas Notti piacevoli; f den serviska sagan om Skägglös 
och Jätten »(Bartios und der Riese», se Busching, Wöchentliche 
Nachrichten fur Freunde der Geschichte, Kunst und 
Gelehrthelt des Mittelalters. Breslau 1819. IV, 104); 1 den 
engelska om »Jack the Giant-Killer.» (se Tabart, Collection of 
populär Stories for the Nursery. London 1809. III, 1—57 och 
Entertainment for the Nursery. London 1852, s. 1—25); den 
tyska om »Der Schneider und der Riese» (Busching, 1. c, s. 124—127); 
den norrska om »Askcpot, som kapaad med Troldet» (Asbjöenseh och 
Moe, Norske Folkeeventyr. Christiania 1845. I, 40—43); de s ven- 



Digitized by Google 



STOttlJBBTA, KLLEB DBN TAPPBB SKhXbDARKN. 965 



ska om »Vallpojken och Jätten» (Cavailics och 8t£pmäs, Svenska 
Folk-Sagor och äfventyr. Stockholm 1844. I, l— it), m. fl. 

Samma äfventyr, tom t den svenska folkboken, förekommer for öfrigt 
a/ten i den 

holländska folkboken: Van kleyn Kobisje alias Koningh 
sönder Onderzaten (Grimm, Kinder- und Hausmärchen, Berlin 
1822. III, 32—36), samt 1 den 

danska folkboken: En meget ny selsojn og meget lystfg 
Hlstorie om en Skomagersverd i Rysland, og hvorledes han 
for sin ussdvanlige Tapperheds skyld er bleven til en stor 
Herre og Regentere der udi Landet, og hvad videre man af 
Historien haver at fornemme. Prentet i dette Åar (Nyebup, 
Morskabslffisning, s. 241.) i 

Af dén svenska folkboken har Utg. sett följande npplagor: »Btor- 
Hjerta, eller Saga om Den Tappre Skräddaren, som med ett hugg dödad* 
sju, och antog namnet Stor-Hjerta, samt blef shiteligeh genom olroBga 
njeltebragder en mägtig Konung. Stockholm 1824; tryckt hos J. Hör- 
berg», 8 s., 8:o; »Nyköping, tryckt ho& P. E. Winge, 1823», 8 s., 8:o; 
»Linköping, 1825; tryckt i Petreska Boktryckeriet», 8 s., 8:o; »Upsala, 
tryckt^ hos Em. Bruzelius, 1826,» 8 sid. 8:o; »Stockholm, Elméns och 
Granbergs Tryckeri, 1828,» 8 sid., 8:o; »Wisby, tryckt hos Axel Ceder* 
gren, 1828,» 8 sid., 8:o; »Trenne alldeles nya, mycket roliga Berättelser, 
Ben Första: Kung Storhjerta, eller Saga om den tappre Skriddaren som 

— Konung. Den Andra: De sel Vännerna, nemligen RäknemäV 

staren. Snickaren, Målaren, Läkaren, Smeden och Ingenting; eller genom 
döden fingo de älskande hvarandra. Den Tredje: Guldfogeln, Guldhästen 
och Prinsessan, samt den förtrollade Räfven. (Med en Figur till hvar 
Berättelse). Till slut: Ett ömt Kärleksbref från en Soldathustru, till sin 
älskeliga och kära man, honom tillsänd t under sista kriget. Jönköping, 
1834, Tryckte hos N. E. Lundström,» 16 sid., (hvaraf s. 2—3 innefatta 
ifrågavarande äfventyr), 8:0; »En mycket lustig Historia om Kung Stor- 
hjerta , eller Den tappre Skräddaren , som — Konung. Eskilstuna , 

Tryckt hos P. E. Norman, 1838,» 8 sid., 8:0; samt »En ny och mycket 
rolig Historia om Kung Storhjerta, eller Saga om den tappre Skrädda- 
ren, som — — — Konung. Lund 1844, Lundbergska Boktryckeriet,» 
8 sid., 8:0. 



Digitized by Google 



806 STOBHJRITA, KI.LKK DEN TAPPBK SEEA9DAIBN. 

I en liten stad bodde en skräddare, som sydde kläder St alla 
dess innevånare. Hen han fann sig föga road af detta sitt 
handtverk, hvilket han ansSg alltför ringa och lätt samt ovär- 
digt en karl. Det passade, efter hans tanke, blott fattiga en- 
kor samt fader- och moderlösa flickor, hvilka väl äfven borde 
hafva nigot att försörja sig med. Också hade han funnit, att 
man ofta gjorde narr af skräddarne och deras yrke, just der* 
före att kartar och ej qvinnor idkade detsamma. 

Detta kunde vår skräddare ej smälta. Det föll honom in, 
att han, som hade sådan öfning att sticka med nålen, väl oekså 
utaq svårighet kunde lära sig att sticka med svärdet ^ och att 
han lika lätt skulle kunna sköta sabeln som saxen, b vilken 
vät kunde betraktas som ett tvåhuggande svärd. Dessutom 
var han ej ovan att hugga till. »Kan inte jag blifva soldat så 
väl som någon annan,» tänkte han, »och är jag väl soldat, så 
kan jag ock bli general eller kanske ännu mera; men blefve 
jag ock blott korpral, så kan ingen hindra mig att ha lika 
mycken tapperhet, som någon general.» 

Under så stora tankar satt en gång vår lille skräddare 
helt overksam med nålen i handen, och framför honom låg en 
siraps-smörgås, med hvars betraktande han ville fägna sina 
ögon, förr än han förtärde den. Men nu kommo näsvisa flu- 
gor och slogo ned på sirapen. Väl jagade ban bort dem med 
klädeslappen, som han höll i handen; men som ban var alltför 
mensklig att genast låta striden gå på lif och död, så kommo 
de strax tillbaka, och då de alldeles icke tycktes vilja skona 
hans sirap, blef han rättvist förbittrad öfver en sådan spålhet 
och i sin vrede dödade han sju flugor i ett enda slag. 

Denna bragd gjorde honom sjelf förvånad* »För tusan I» 
utropade han, »hvad jag likväl är för en stor man!» Han be* 
grep knappast huru han kunnat utföra en sådan hjeltedat, och 
skulle visst ej trott det, om han icke sett det med egna ögon; 
men nu märkte han tydligt, att han måtte vara född till något 
bättre än skräddare. Han kastade ifrån sig sitt arbete och 
öfvergaf skrädderiet för alltid, samt band om lifvet ett bälte, 
h var på i stora gyldene boks täf ver stod att läsa: »Sju slagne 



Digitized by Google 



STOEHJESTA, ELLEB DEN TAPPRE SfcBÄDDABEK. 967 

i ett hugg!» hvilka ord han sjelf inpytt med guldtråd; Dess- 
utom bade han låtit göra sig ett blankt harnesk, hfilket han 
nu pådrog; men att skaffa sig ett svärd glömde han bort, eller 
ansåg han ett* sådant öfverflödigt, ty baa mente väl, att har* 
peskei skyddade honom tillräckligt. 

Så utrustad tågade han ut i yerl^ea att söka sig lycka , 
och som han icke borde vara mindre stor till namnet än till 
tankarne, kallade han sig Storhjerta. 

Haq begaf sig till en mägtig konungs rike och gick genast 
in på borggården, der han, trött. af sin långa vandring, insom- 
nade. Hofbetjenterne, som gingo fram och tillbaka, märkte det. 
blänkande harnesket, och sedan de läst de .prunkande orden på 
den sof vandes balte, skyndade de att gif?a konungen det tillkänna, 
sägande, att denne man säkert vore en tfcpper krigare, som 
en gång kunde göra konungen Stor nytta, om ett krig utbröte. 

Konungen! lät kalla honom och frågade t om han ville gå i 
hans tjenst. »Jå», svarade Storhjerta; »der före är jag hitkom- 
men; men jag måste hafva ett svärd, emedan jag på hitvägen 
afbrutit mitt under en strid med en jätte.» 

Nu fick han tjenst, svärd och hederlig sold, samt blef af 
alla högt aktad och väl bemött, emedan tanan bar fruktan för 
hans stora tapperhet. 

Så snart han märkte detta, blef han högmodig och trotsig, 
samt sökte gräl med sina kamrater. Likväl vågade ingen mäta 
sig med en, som i ett hugg dödat sju; ty han skulle ju gan- 
ska snöpligt kunnat af visa den, som ensam vågat möta honom. 
Alla sågo derföre ganska snedt på. den nye stridsbröd ren, och», 
efter derom träffad överenskommelse sig emellan, gingo de 
allesamman till konungen och begärde sitt afsked, om Stor- 
hjerta komme att stå qvar t tjensten. 

Konungen och hans råd kommo nu i ett svårt bryderi; ty 
afskedade man Storhjerta , så kunde han lätt förstöra både folk 
och land samt göra sig sjelf till konung; och gåfve man åter 
krigsfolket, afsked, så vore det ännu sämre, ty då kunde Stor- 
hjerta ännu lättare göra allt hvad han ville. »Bida ännu något 
litet,» sade konungen till krigsfolket; »jag vill söka uttänka ett 
medel att på godt matoér aflägsua den der Storhjerta.» 



Digitized by Google 



968 »T01BJBHTA, ■LLBB DRN TAPPBS SKftXftDitVN. 

Sedan du konungen hade betänkt sig, lät han kalla Stor- 
bjerta och sade honom, att han rätt väl visste hvad för en 
stor och tapper kämpe han vore; derföre skulle han nu också 
hjelpa sin konung emot tvenne jättar, som hade sitt tillhåll i 
en stor skog, och tillfogade hans folk mycken skada genom 
röfvande och mördande. Han skulle få hundra ryttare till bi- 
träde, och om han väl uträttade detta värf, skulfe han blifva 
konungens måg och få halfva konungariket till brölloppsgåfva. 
I sitt sinne tänkte konungen emedlertid, att detta värf blefve 
Storhjeria omöjligt att utföra, och att han på detta sätt bäst 
kunde blifva qvitt den farlige tjenaren. 

Storhjerta svarade, utan att besinna sig, det han vore 
färdig att göra konungen och riket denna tjenst, men att han 
- alldeles icke behöfde de 100 ryttarne till biträde. 

Han förfogade sig nu till skogen och lät sina ryttare stanna 
vid skogsbrynet, h varefter han gick ensam in i skogen, lyss- 
nade och tittade. Det dröjde ej länge förr än han fahn jättarné 
sofvandé under ett träd och snarkande så hårdt, att grenarne 
på träden rundt omkring svigtade. Strax plockade vår skräd- 
dare sina fickor fulla med stenar, klättrade upp f trädet, hvar- 
under jättarné snarkade, och slungade sedan en h Vass sten 
midt i pannan på den ena jätten, så att han vaknade och frå- 
gade den andre, h vårföre han slagit honom. Denne svarade, 
att han icke rört honom, utan hela tiden sofvit ganska tryggt. 
När de nu åter inslumrat, kastade Storhjerta en sten i pannan 
på den andra jätten, hvilken vresigt frågade siu stallbroder 
hvarföre denne slagit honoin. Denne svarade på samma sätt, 
att han sofvit helt godt och icke ofredat honom. Sedan de å 
nyo insomnat, började nu skräddaren kasta stenar så häftigt 
han kunde i bådas ansigten. Då foro de upp båda på en gång 
samt började så häftigt skrika och träta, att ryttarne vid skogs- 
brynet tänkte: nu går det löst, och vöro ej litet glade, att de 
sjelfva voro i säkerhet. 

Emedlertid ryckte jättarné upp träd med rötterne och slo- 
pos så tappert dermed, att de snart båda två dignade ned och 
' gåfvo upp andan. När skräddaren märkte, att det var kom- 
met så långt, steg han ned ur trädet, gaf med sitt svärd de 



Digitized by Google 



STOBBJKftTA, l|IU DER TitMfl SKllDDiM», $09 

redan döde jättarne bär och der några sår, samt gick sedan 
till ryttarne, dem han tillsade, att de nu kunde hemta jättarne, 
ty han hade dödat dem och lagt dem under ett träd. Ryttame 
trodde icke, att det vore möjligt; men då de verkligen funno 
jättarne döde utsträckte pl marken, måste de väl tro hvad de 
med egna ögon sågo. 

Man kan föreställa sig i hvilket bekymmer konungen rå- 
kade, då skräddaren nu utkräfde sin belöning: prinsessan och 
halfva riket. Säga rent ut nej vågade han icke; men ännu 
vore dock ett och annat att uträtta, innan löftet kunde upp- 
fyllas. »Nå, så säg hvad det är,» sade skräddaren med trotsig 
ton, »och jag vill utföra det.» Konungen förskräcktes än mer 
vid denna dristighet och tänkte vid sig sjelf: »Här har jag rå- 
kat väl ut.» Dock fattade han mod och sade: »En enhörnings 
gör här i landet stor förödelse på både menniskor och djur; 
får han ostörd så fortfara, så blir här visst intet rike att 
ärfva. Sök derföre att fånga detta förfärliga odjur.» — »Nå^ 
jag vill då fånga det,» svarade skräddaren; »gif mig blott några 
starka tåg.» 

Han fick hvad han begärde, tog åter sina ryttare med 
sig, men lemuade dem vid skogsbrynet och gick ensam in i 
skogen, der enhörningen uppehöll sig. Så snart denne fick se 
skräddaren, kom han rusande emot honom; men denne vek 
undan till dess enhörningen var honom helt nära, då han ha- 
stigt sprang bakom en ek. Enhörningen rände i sin ifver det 
långa hornet tvärt igenom ekens stam, och nu stod han der 
vackert. Skräddaren skyndade att medelst de medhafda tågen 
slå en ränn-snara kring hans hals och fastband den andra än- 
dan af tåget vid ett annat träd si strängt, att när enhörningen 
började försöka draga upp eken med rötterne, så strypte han 
sig. Derpå högg och stack vår tappre skräddare rätt käckt på 
den döda enhörningen. 

När konungen blef underrättad om denna nya seger, bad 
han sin tillkommande måg att äfven befria landet från ett oer- 
hörd t stort och grymt vildsvin, som likaledes gjorde svåra härj- 
ningar. »Ja, må ske,» svarade skräddaren; »men gif mig också 
sedan hvad ni lofvat, annars blir det alldrig väl ost emellan;» 



Digitized by Google 



270 STOKHJfllTA, BLtSR DEN TAPPIE SKlrlDBAÄBN. 

Han gick till skogen, lemnade, soto vanligt, de hundra 
jägare, konungen skickat med honörn, vid skogsbry.net och gick 
ensam in i skogen. När han fick se vildsvinet, retade han 
det, och var ej sén att begagna sina ben/då det förföljde ho«* 
nom. ÄndteKgen kom han till ett: litet kapell, hvars dörr stod 
öppen. Han sprang in och svinet efter; men han, lättare och 
vigare, hoppade ut genom ett fönster och stängde dörren, un- 
der det svinet ännu letade efter honom i kapellet. Nu var 
vildsvinet fångadt och det tredje storverket fallbordadt. 

Konungen vågade nu icke längre uppskjuta uppfyllandet 
af sitt löfte, utan prinsessan måste beqväma sig att taga skräd- 
daren till sin gemål, ehuru bon långt hellre förmält sig med 
en prins, öm han också icke utfört så stora hjeltedater. Detta 
bekymrade emedlertid vår skräddare föga, och då han blef 
konung Storhjerta, hyste alla kejsare, konungar och furstar, 
som voro hans närmare eller aflägsnare grannar, en synnerlig 
vördnad för hans stora tapperhet och lemnade honom och hans 
land i ro så länge han lefde. 



Digitized by Google 



LONKRNTCS. 



S7i 



5. 

Cttnkentus. 



Denna folkbok uppgifves i en af de Äldre upplagorna vara en över- 
sättning. Originalet har Utg. icke lyckats upptäcka, ty ehuru be- 
slägtäde tyska folksagor förekomma i bröderne Gbimms samling (Kin- 
der- und Hausmärchen. II, 85—40: »Dat Erdmänneken») , efter . 
en uppteckning frin trakten kring Paderborn, samt i J. W. Wolfs 
Deutsche Bfärchen und Sägen. Leipzig 1845, s. 93—105: »Der 
kuhne Sergeant», äro dessa likväl så olika den svenska, att denna omöj- 
ligen kan vara ett lån från dem. Behandlingen i denna, ehuru för Öf- 
rigt icke särdeles att prisa * har ock en så inhemsk färg, att den icke 
kan vara en trogen öfversättning, utan visar sig snarare som en fri, 
med omsorg lokaliserad bearbetning. Den år en af våra mest omtyckta 
folkböcker, hvaraf snart sagdt oräkneliga upplagor utkommit. De Utg. 
sett äro: »En ny och nöjsam Historia, om Konungen uti Arabien, hwil- 
ken erhöll en Prinsessa från America till Gemål, som aflade Tre Prin- 
sessor med honom , hwilka blefwo borttagne af en sky och af densamme 
bortförde till ett förtrolladt Land uti Siberien. Skrifwen 1772. Hwil- 
ken som ej har Bacchus och Venus till wånner, kan under tiden roa 
sig med honom, hwilken lärer taga bort dess nöje och Önska sig wara Lun- 
kentus följeslagare. Örebro, Tryckt hos J. P.Lindh Trykt MDCCLXXXV», 
16 sid., 8:o; »Gefle, tryckt hos E. P. Sundqwist 1800», 50 sid., 8:o; D:o 
1801, 50 sid., 8:ö; »Tryckte i Wexiö, 1820», 24 sid., 8:o (något olika bear- 
betning); »Upsala, hos Palmblad och C, 1827», 24 sid., 8:0 (lika med 
Gefle-upplagorna); »Götheborg, tryckt hos Samuel Norberg, 1828», 24 
sid., 8:0 (lika med Wexiö-upplagan); »Malmö 1831. Tryckt uti Berling- 
ska Boktryckeriet», 50 sid., 8:0 (lika med Wexiö-upplagan) ; »Lund, tryckt 
hos Lundberg och Lönnegren. 1835», 25 sid., 8:0 (lika med Wexiö-upp- 
lagan); »Berättelse, Om Konungen Uti Arabien, Hwilken erhöll en Prin- 
sessa från Amerika til Gemål, som aflade Tre Prinsessor med honom, 
hwilka blefwo borttagne af en Sky och af den samma bortförde til et 
förtrollat land uti Siberien. öfwersättning. Stockholm, 1800. Tryckt 
hos Andreas J. Bylyenius», 25 sid., 8:0 (lika med Wexiö-upplagan); »En 



Digitized by Google 



971 



LCMMUITUS. 



Ny och Nöjsam Historia» Om Lunkentus Och Dess Följeslagare m. m. 
Falun, tryckt bos Pehr 01. Axmar, 1795», 51 sid., 8:o (lika med Gefle- 
upplagorna af Sagan om Konungen uti Arabien); »En icke alldeles 
ny men dock sällsam och rolig Historia, om Lunkentus, hwilken uträt- 
tade mång stor och underlig ting. Mycket behagelig att läsa. Jönkö- 
ping, 1818, tryckt i Direktören Lundströms Tryckeri», 24 sid., 8:0; 
»Stockholm, tryckt i Ecksteinska Tryckeriet, 1825», 24 sid., 8:0; »Jön- 
köping, 1852, Tryckt i Directeuren J. P. Lundströms Tryckeri», 24 sid., 
8:0; »Borås 1859, hos C. G. Rydin», 51 sid., 8:0; »Historia om Lunken- 
tus, hwilken uträttade mång stor och underlig ting. Stockholm, Elméns 
och Granbergs Tryckeri, 1828», 16 sid., 8:0; »Nyköping, tryckt hos P. 
E. Winge, 1855», 24 sid., 8:0; »Jönköping, hos J.P.Lundström, 1844», 
24 sid., «:o; »Gefle, A. P. Landin. 1844», 16 sid., 8:0; »Sundswall, L. 
Blomdahls Boktryckeri 1845», 24 sid., 8:0 (allesamman lika med Wexiö- 
upplagan af sagan om Konungen uti Arabien); »En mycket rolig, 
a märkwärdig och förundersam Historia, om Lunken t uss, hwilken uträt- 
tade många stora och förwånande saker. Ny förbättrad upplaga. Jönkö- 
ping, 1850, Tryckt i N. E. Lundströms Boktryckeri», 16 sid., 8:0 (något 
skiljaktig bearbetning); »Jönköping, 1852. Tryckt hos N. E. Lundström»» 
16 sid., 8:0; »Jönköping 1855. Tryckt hos N. E. Lundström», 16 sid., 
8:0; »Stockholm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 1857», 16 sid., 8»; »Jön- 
köping, hos N. JE. Lundströms Enka, 1845», 16 sid., 8:0 (allesamman 
lika med Jönköpings-upplagan af 1850); »En förwånande Historia om 
Lunkentus. Fahlun, C. R. Rosellis Boktryckeri, 1840», 16 sid., 8:0; 
»Fahlun, J. F. Åkerbloms Boktryckeri 1841», 16 sid., 8.0; Jko 1845, 16 
sid., 8:0; D:o 1844, 16 sid., 8:0 (allesamman lika med Gefle-upplagorna 
af berättelsen om Konungen uti Arabien). Efter samma bearbet- 
ning som i den ofvan anförda We*iö-upplagan , förekommer detta äfven- 
tyr för öfrigt äfven bland Folk-Sagor för Gamla och Unga. Öre- 
bro 1842. I, 204—228: »Historia om Lunkentus, hwilken uträttade mång 
stor och. underlig ting,» äfvensom en särskild från folkboken i flere de- 
lar skiljaktig bearbetning utkommit under titel: »En mycket rolig och 
märkwärdig Saga om Lunkentus, hwilken uträttade många stora och för- 
wånande saker, berättad för barn af En Barnwän. Med 8 kolorerade 
plancher. Stockholm , Elmén & Granbergs Tryckeri , 1844» , 24 sid., lttt. 
Detta äfveotyr är dessutom, ehuru med många förändringar, draraatise- 
radt af Stjernstolpe (Lunkentus, Dramatiserad Folksaga på vers. 
Af J. H. Stjernstolpe. Stockholm 1824). En »Saga om Lunkentus den 
yngre. Stockholm 1847» har för öfrigt utgifvits äfven såsom folkbok, 
deri hjelten är en son af den äldre Lunkentus. 

Af den svenska folkboken har en dam ak öfvenättning utkom- 
mit under titel: En meget underholdende og munter Historie 
om Troldkongens Lföber Lunkentuss, som udfprte mange 



Digitized by Google 



L0NKHN1CS. 978 

store 05g kjafekke Gjerninger, eller Fendrlken, Sergeanten eg 
Soldatens Tidunderlige Händelser og Skjabner. Kjöbenhavn 
1844. Fra Svensk oversat, trykt hos og forlagt af Jacob Behrend, 
Aabenraa, Nr. 251. 



En konung uti Arabien fick till gemål en prinsessa från Ame- 
rika, och när de hade varit tillsamman uti ett års tid, blef 
drottningen fruktsam, och som konungen hade stor Just att 
veta om han skulle blifva far it en prins eller en prinsessa, 
lät han öfver hela landet kungöra, att hvilken som kunde säga 
honom af hvad kön drottningens lifsfrukt skulle blifva, den 
skulle bekomma hederlig vedergällning, si att äfven dess bar,n 
skulle fi godt deraf si länge de lefde. Nu var der i landet 
en gammal gumma, som hade mycken kunskap i dylika saker; 
hon försummade icke att infinna sig pi slottet, och så snart 
hon blifvit anmäld, lät konungen henne genast fi företräde, då 
-hon sade: »Efter den kungörelse, Eders Maj:t låtit utgå, är jag 
hitkommen att förkunna hvad Eders Maj:t önskat veta.» Ko- 
pungen svarade: »Kan ni säga mig detta, så är ni ganska väl- 
kommen, min gumma, och eder belöning skall blifva sidan, 
som i kungörelsen är utfäst.» Då sade hon: »Jag vill då gifta 
Eders Maj:t tillkänna, att det nu blifver en prinsessa, och nästa 
år likaså, och äfven tredje året; men sedan blifver det icke 
flera arfvingar. Ett är dock att väl iakttaga: Eders Maj:t må 
ej låta dessa tre prinsessor gå under bar himmel förr än de 
allesamman fyllt sitt sjunde år, i annat fall blifva de af en sky 
borttagna.» — »Godt, min gumma,» svarade konungen, »jag 
\M lägga dina ord på hjeriat, och ser jag att din spådom slår 
in, så var viss om rik vedergällning.» 

När nu tiden var inne, födde drottningen en prinsessa; 
andra året likaledes, och tredje året födde hon den tredje prin- 
sessan, alldeles såsom gumman hade förutsagt, och då konun- 
gen fann, att gumman spått sa ont, var han oek mån att följa 

Sv. Folkböcker. II. 18 



Digitized by Google 



874 LONE Elf TUS* 

hennes råd, och förböd vid strängaste straff, att de tre prin- 
sessorna skulle få gå ut före den tid gumman nämnt. Men då 
den yngsta prinsessan var nära sju år gammal, fick konungen 
ofrid och drog ut i krig med hela sin har. Då satte han tolf 
drabanter att hålla vakt om de tre prinsessorna, att de ej 
skulle få komma under bar himmel förr än de alla (re fyllt 
sitt sjunde år. När så konungen var bortfaren, hände sig på 
en sommardag, då det var särdeles vackert väder, att den äld- 
sta prinsessan låg uti fönstret och såg ned i trädgården. Hon 
tyckte sig aldrig hafva sett den så skön och bad drabanterne» 
att hon och hennes systrar måtte få gå dit endast en helt kort 
stund för att plocka några blommor; men de svarade, att de 
ej vågade det, emedan sådant var af konungen vid strängt straff 
förbudet. Då bjöd prinsessan dem penningar och lofvade dem 
sluteligen 12 dukater hvardera, om de ville uppfylla hennes 
önskan. Penningen, som mången bedragit, bedrog äfven dessa, 
så att de togo prinsessorna med sig i trädgården; men knappt 
hade de der inträdt, så kom en sky och tog bort alla tre sy- 
strarna. Då blefvo drabanterne illa till mods; elfva af dem be- 
gåfvo sig genast på flykten, men den tolfte gick upp till drott- 
ningen, föll på knä och bad om nåd. Drottningen lofvade ho- 
nom nåd, blott han genast berättade hvad som händt, och när 
hon nu erfor det, blef hon så öfverväldigad af sorg, att hon 
dånade. Genom hennes fröknars tillhjelp kom hon dock åter 
till sans igen och skref till konungen hvad som hade tilldragit 
sig. Konungen skref tillbaka och befall te, att så många far- 
tyg, som funnos till hands, skulle genast rustas ut att höra 
efter öfverallt, om det fanns någon spaning hvart prinsessorna 
tagit vägen; men det var allt förgäfves. 

Kort derefter kom konungen hem med hela sin här, och 
då han mönstrade sitt garde, var der en fandrik och en ser- 
geant, som fingo afsked, äfvensom en soldat; dock blefvo rän- 
driken och sergeanten försäkrade om årligt underhåll , men sol- 
daten fick intet, hvarfore han anhöll hos konungen, att efter 
som han tjenat i tio år och nu icke fått sig tillagdt något un- 
derhåll, han åtminstone måtte få behålla sin ränsel och sin 
värja, hvilket blef honom tillåtet. 



Digitized by Google 



LtJNKENTGS. MÄ 

När nii soldater? gick ifrån mönstringen, begaf han sig till 
staden, der han tog sitt qvarter hos en enka. Första natten 
han sof i hennes hus, drömde han, att han var ute och for 
omkring uti verlden, men hvad han for efter kunde han ej ge 
besked om, när han för sin värdinna förtäljde sin dröm. An- 
dra natten hände honom detsamma, och äfven tredje natten 
bade han samma dröm, men tyckte nu, att det var prinses- 
sorna han for efter, och att han fann igen dem der de vista- 
des. Dä han nu vaknade om morgonen, beslöt han att taga 
9ig dristighet till och anmäla sig hos konungen att uppsöka 
prinsessorna; men att gl ensam, tänkte han, blefve nog svårt, 
jag vill derföre taga fändriken och sergeanten med mig, h vilka 
fingo afsked på samma gång som jag. Han gick derföre till 
dem, och de voro båda redebogna att följa honom. Så gingo 
de alla tre upp tHl »lottet, der soldaten anmälde sig och fick 
genast företräde. »Hvad vill du, min gosse?» frågade honom 
konungen. »Jo, Eders Maj*.t,» svarade soldaten, »jag har nu i 
trenne nätter drömt, att jag for omkring i verlden, och tredje 
natten fick jag den upplysning att det var efter prinsessorna 
jag sökte, och jag tyckte mig äfven finna dem; derföre vill jag 
nu, tillika med fändriken och sergeanten, gifva mig ut på så- 
dan resa och med all flit bjuda till att igenGnna Eders Maj:ts 
döttrar.» — »Godt, min gosse,» svarade konungen, »är du och 
ditt sällskap i stånd dertill, så kan du vara viss, att din och 
de andra bådas belöning skall bkfva ganska rikelfg.» J)erpå 
Kt konungen gifva dem hvar sina hundra dukater, tillika med 
häst och sadel, samt önskade dem lycklig resa. 

De begåfvo sig nu åter ned till staden, och då devorotiit- 
komne, sade fändriken till de andra båda: »Efter vi nu hafva 
penningar, så låtom oss gå in på en källare och taga oss ett 
glas vin.» — »Det mån J göra,» sade soldaten; »men jag rider 
hem och lagar mig en matsäck tillreds, och i morgon, innan 
dager blir, skola vi alla tre fortsätta vår resa.» 

Soldaten gjorde som han sagt; men de andra båda gingo 
ki på källaren och satte <sig att dricka. Sedan gåfvo de sig i 
spel med några andra källarekunder och spelte bort alla sina 
penningar. När nu dager vardt, red soldaten först till fändjri- 



Digitized by Google 



|7t LCNEEKTC8. 

ken och sedan till sergeanten, men fann ingendera hemma, då 
han kunde förstå, att de ännu sutto på källaren. Deras hästar 
stodo också ännu q var derutanför, och då han kom in, fami 
han dem sofvande vid bordet, väckte derföre upp dem och frå- 
gade hvad de tänkte på, som ännu dröjde qvar i staden; finge 
konungen veta sådant, så blefve de allesamman olyckliga. De 
gjorde en ganska bedröflig uppsyn och svarade: »Käre bror, 
har du ej så mycket, att vi kunde få oss litet frukost, vihafva 
spelat bort alla våra penningar.» — »Så bar jag ock gjort,» 
svarade soldaten; »men törhända, att någon af mina dukater 
fallit ned i fodret på min gamla rock.» VerkeJigeu fann han 
också två dukater, för hvilka de nu tögo sig frukost, hvarefter 
de satte sig till häst och anträdde resan. 

När de hade ridit en tjugu mils väg och började känna 
sig nog trötta, kommo de till en stor skog, hvarest var ett 
vacker grön äng, der de beslöto att hvila. Sedan de bundit 
sina hästar, lade fandriken och sergeanten sig att sofva, me» 
soldaten tog under tiden upp sin matsäck och började äta med 
god smak. Då han dervid betraktade sina sofvande följesla- 
gare, gjorde det honom ondt om dem, efter som han visste, 
att de ej fått mat på länge, h vårföre han tog och skar af ett 
stycke ost och bröd, och lade det under hvarderas hufvud, 
hvarefter han väckte dem, och då de nu blefvo varse osten 
och brödet, ropade de högt till i gjädjen och sade: »Ack se, 
hvad Gud är oss nådig, som sändt oss mat af himmelen me- 
daa vt soffitl» De åto sig au mätta och förfogade sig dereftér 
till vägs. 

Sedan de nu farit omkring 40 mil, kommo de åter till en 
stor skog, hvarest de mötte ett troll, som var en half mil 
långt och en fjerdedels mil bredt. Fandriken och sergeanten 
blefvo vid denna syn så rädda, att de genast ville vända om 
igen; men soldaten ropade hurtigt till dem: »Hvilka mesar J 
ären! Om sjelfva bio kom, skall jag ändock rida fram!» drog 
så ut sin gamla värja och red fram emot troUet. Detta frå- 
gade helt höfligt: »Hvart ämnen J eder, god' herrar?» — »Jo,» 
svarade soldaten, »vi söka efter trenne prinsessor, hvilka af en 
sky Wifvit borttagne från konungen uti Arabien.»» — »Ja så,» 



Digitized by Google 



LUN&ENTCS. 



sade trollet, »då hafven J ännu SO mil att rida; när i lagt 
dessa till rygga, kommen J till ett högt berg, såsom det synes 
lör edra ögon, men det är i sjelfva verket ett helt landskap , 
som är förtrolbdt och hvaruti råder ett troll , mm är konung 
öfver allt hvad trott heta må. Denna trollkonung är för har- 
varande icke hemma, utan, tillika med tvenne af sina prinsar, 
borta på bröllop; derföre mfisten J skynda eder dit, så att J 
kunrien råka prinsessorna medan de äro ensamma.» 

Berpå skiljdes trollet ifrån dem , och de förtsatte sin resa. 
Sedan- de ridit i åtta dagar och nätter, kommo de till det om- 
tälta stora berget, hvilket de omöjligen kunde komma uppföre 
med hästarne. Soldaten tog då sin ränsel och värja och gaf 
sig uppföre. När han så kommit upp, fick han se på berget 
ett tåg, hvars ena ända han nedkastade till fändriken och ser- 
geanten, som ännu stodo nedanföre berget, samt drog dem upp 
på detta sätt. När de alla voro uppkomna, begynte de gS 
framåt berget och komfl^o så till en jernport, uti hvilken satt 
en nyckel , som vägde tio pund. Då sade soldaten till fändri* 
ken: »När vi ännu tjenade vid gardet, brukade ni atHM gå 
framför kompaniet, derföre bör ni ock gå först härin.» — »Del 
må hin göra,» svarade fändriken, »utan har du varit förut hela 
vägen, så får du ock gå förut här, ty jag rädes att fan sjelf 
bor derinne.» Då tog soldaten sitt svärd och satte i hålet på 
nyckeln, och Vred på detta sätt upp låset. Nu gingo de in alfa 
tre, och kommo först i ett stort rum, hvilket var alldeles 
tomt; men i en vrå lågade en spiseld, hvarest stod en gryta 
med vatten och kokte högt upp i sky. Nu fick soldaten syn 
på en annan dörr, genom hviJken de kommo in i rummet bred- 
vid, Som var fullt af bössor och andra vapen samt krutpungar. 
»Hå,» sade soldaten, »blir det ej annat utaf, så kunna vi taga 
hvar sin bössa och gå ut i skogen att skjuta oss vildt, som vi 
kunna koka här i grytan.» 

Följande dagen tog ock soldaten fändriken med sig och gick 
påjagt, men sergeanten skulle under tiden vara hemma. Me- 
dan de så voro ute, kom en af prinsarne, som åtföljt trollko- 
nungen, hem, och då han fick se den stackars sergeanten, frå- 
gade han honom hvad han hade der att göra. »Ack herre,» 



Digitized by Google 



M# LLMENTCf- 

svarade denne, »jag kommer från en lång resa och har gåtl 
hitin endast för att hvila mig litet.» Genast drog trollprinsen 
ut sitt svärd, högg hufvudet af sergeanten och kastade den döda 
kroppen undan. När nu soldaten och randriken kommo hem, 
hade de med sig en hare, hvilken de skjutit. Soldaten ropade 
då på sergeanten för att visa honom den gjorda fångsten, men 
sergeanten var ingenstädes till finnandes. »Det var en stackare 
till karl, som ej kunde svälta en eller par dagar, utan skulle 
rymma sin väg,» ropade soldaten och sade sedan tillfändriken: 
»1 morgon skall jag gå ut och se om jag kan skjuta oss en 
hare till, då fändriken emedlertid kan vara hemma och koka 
den , som vi hafva.» 

Dagen derpå gick alltså soldaten ut på jagt, men under 
det han var borta, kom den andre trollprinsen hem, och då 
tog rändriken samma ända, som förut sergeanten. Då solda- 
ten återvände, gick han genast och tittade i grytan, hvarest 
han fann sin hare ligga fastbränd i bottnen, och ingen fändrik 
syntes till. »Ack, jag fattiga menniska,» utropade han då, 
»h vilket sällskap har jag råkat ut för! De Stackarne voro ej i 
stånd att svälta i två dagars tid och hafva nu rymt sin väg 
båda två.» Så sprang han ur det ena riimmet i det andra, för 
att söka sina följeslagare, men fann dem ingenstädes. Medan 
han så sökte dem, kom han in uti ett rum, der han ej förut 
varit, och der bredvid var åter ett stort och tomt rum med 
en lucka på golfvet. Soldaten bröt med sin värja upp luckan, 
och då han fann en trappa derunder, begynte han gå den ut- 
före; men sedan han gått vid pass 30 steg, tänkte han: »Det 
här bar ända ned till afgrunden, det är bäst jag vänder om 
igen;» men då han nu skulle gå tillbaka, blef han varse, 
att så fort han gått neder, hade berget fallit till efter honom , 
så att han ej kunde gå opp, utan endast ned. »Nå väl,» ro- 
pade han till slut, »det må gå huru det vill, om jag ock komme 
ned i helvete, skall jag likafullt fullborda min gång.» När han 
så hade gått ännu några och trettio trappsteg till, kom han till 
en stor dörr, gjord af silfver, hvari satt en guldnyckel, och öf- 
ver dörren stod en inskrift af bokstäf ver, infattade med diaman- 
ter och andra adelstenar; men som soldaten ej förstod denna 



Digitized by Google 



fcUN&BNTUS. 



skrift, klappade han pä dörren, och dl det ej kon någon och 
låt upp densamma, tog han sig dristighéten att sjeif Öppna 
den. Vid han dä kom in i rummet der innanför, fick han so 
att väggarne voro af spegelglas och att i taket hängde guldkro* 
nor infattade med dyrbara stenar. Soldaten stod en stund och 
speglade sig i väggarne, men blef nu varse en annan dörr, söm 
var af bara guld, och när han klappade derpå, ropade det in* 
nanför: »Kom in!» — »Aj,» tänkte soldaten, »nu lär jag bli 
illa fast,» men han tvekade dock ej, utan steg dristeligen ^n. 
Der inne fick han nu se alla tre prinsessorna sitta vid en båge 
och brodera med guld och silfver. De frågade honom genast 
hvarifrån han kom och hvem han var, ty de sågo, att han ej 
var något troll, utan en kristen menniska. »Jo,» svarade sol- 
daten, »jag är ifrån Arabien och söker trenne prinsessor, som 
bltfvit bortförda derifrån af en sky.» — »De prinsessorna ära 
vi; men Gud nåde oss för er, vi vänta i dag hem konungen; 
hvilken här är rådande, och kommer han, så tager han visst 
lifvet af eder, ty han är ett grymt troll och konung öfver allt 
hvad troll heter.» — »Det må då blifva dervid,» svarade sol- 
daten; »det fägnar mig ändock, att jag hunnit så långt, att jag 
fått se mina nådiga prinsessor och förnimma, att något ondt 
icke vederfarits eder.» — »Vänta,» inföll äldsta prinsessan, »jag 
faller på ett råd; der inne i kammaren här bredvid hänger ett 
svärd, som är 30 alnar långt, och vid det svärdet hänger en 
flaska; om ni dricker ur den, så kan ni sedermera lätt hand- 
tera svärdet» 

-Soldaten gick att bese det omtalta svärdet , och då det var 
så tungt, att han icke ens kunde röra det från väggen, tog han 
flaskan och drack derur, hvarefter han lyfte ned svärdet och 
gick åter in till prinsessorna. »Se så,» sade han, »om nu 
sjelfva hin kom, skall han sätta lifvet till» I detsamma bör- 
jade hela slottet att darra. »Ack,» ropade prinsessorna, »nu 
är han här!» Då ställde sig soldaten bakom dörren med det 
stora svärdet i handen, hyarmed han ämnade välkomna troll» 
konungen. Vid det denne stack hufvudet in, ropade han: »Hå 
hå, här luktar kristen!» — »Ja, det skall du bli varse,» sva- 
rade soldaten och högg med detsamma till trollets hufvud, att 



Digitized by 



LONKBNtCft. 



det trillåde noder »ängen, och tungan talte i munnen dessa 
ord: »Det skulle du: ej faafva gjort» Nu biefvo prinsessorna 
innerligen glada och tackade Gud, att de voro frälsta ur trollets 
vild. Soldaten deltog i deras glädje, men tänkte dock pi sina 
båda följeslagare ocb sade: »Det är nu blott en sak, som gör 
mig ondt; jag hade en fändrik och en sergeant med mig bit, 
men de förmådde icke svälta ett par dagar en gång, utan 
rymde sin väg, och jag vet ej hvart de tagit vägen.» «— »Kan* 
hafida,» svarade prinsessorna, »att de råkat ut för någon af 
trollpriasarne, som här voro, och att desse tagit lifvet af dem.» 
— »Det skola de der prinsarne dyrt få betala,» inföll soldaten* 
»Hvar äro de, att jag måtte få sända dem samma väg som 
deras konung?» — »Det beböfs icke,» svarade prinsessorna, 
»ty si snart konungen vardt död, blefvo de också döda, hvar 
de än voro; men här har ni en pipa, med hvilken ni kan blåsa 
lif i »Ha kristna, som dött har i slottet, om det ock skett för 
fO år sedan.» Då tog soldaten pipan och blåste i henne, och 
strax infunno sig både fändriken och sergeanten. Soldaten frå- 
gade dem hvar est de varit , och de berättade då huru de satt 
ttfvet till. Nu frågade soldaten prinsessorna huru de allesam- 
man kunde komma ur slottet. »Jo,» svarade de, »här är en 
atväg, men den är så smal, att ej mer än en i sender kan 
gå den.» Derpå gick soldaten först, så prinsessorna efter h var- 
andra och sluteligen fändriken och sergeanten. Sedan de så 
gått ett långt stycke, kommo de till ett hål, hvilket gick lika- 
som en skorsten genom berget ända upp i dagen. När solda- 
ten fick se detta, frågade han prinsessorna om der fanns tofigra 
Hnor, ocb sedan de visat honom b va rest sådana förvarades, sade 
han: »Då har det ingen nöd, ty jag har lärt på skorstensfeje- 
wet innan jag gaf mig in vid gardet,» tog så ändan af ett rep 
i munnen och gick hålet uppför. När han var uppkommen, 
hissade han upp fändriken och sergeanten, samt gick sedan 
åter ned för att varligen låta upphissa prinsessorna. Han upp- 
sökte en korg, hvilken han band last vid repet, och på detta 
satt upphissades af fändriken och sergeanten först den äldsta 
prinsessan, så den medlersta och sist den yngsta. Nu skulle 
äfven soldaten hissas upp, men som han ej fullt litade på sina 



Digitized by Google 



LUNKENTUS. 



281 



kamrater, beslöt han att prof va, dem méd att först lägga ed 
sten i korgen. De började nu hissa, men då korgen hunnit 
balfva vägen, släppte de den hastigt åter ned och såogo i det* 
samma igen öppningen der of van, så att nu stod soldaten der 
vackert. Fanduken och sergeanten drogo ut sina värjor och 
hotade prinsessorna att genast döda dem, om de ieke svuro en 
dyr ed att ej upptäcka h vad som händt, utan säga, att det 
varit fändriken och sergeanten som frälst dem. Derpå förde de 
dem till Arabien, och hvad glädje der blef, kan man väl tänka. 
Fändriken och sergeanten blefvo hållne som prinsar och skulle 
få de båda äldsta prinsessorna till gemåler; men dessa visste 
ställa så till, att något bröllop ej skulle bli af förr än de skaf- 
fat dem sådana af guld virkade kläder, som de burit i det för- 
trollade slottet. 

Soldaten var emedlertid icke för väl till mods» då han 
märkte huru förrädiskt hans följeslagare handlade emot honom. 
Han företog sig nu att gå samma väg tillbaka, som han kom- 
mit, och Blef så varse ett rum, der han förut ej varit. Pi- 
pan, hvarmed han kunde blåsa lif i folk, hade han väl, hos 
sig, men den hjelpte honom nu intet, utan han måste se sig 
om efter annan hjelp. I det nämda rummet såg han en kläd? 
ning hänga, h vilken hade tillhört trollkonungen. Han letade i 
dess fickor och hittade der åter en pipa, h vilken han tog och 
blåste uti, och strax framkom en man, som var en fjerdings- 
väg lång och hade en lika fång staf af jern i handen. Den långe 
mannen frågade soldaten hvad Hans Maj:t befallde; men solda- 
ten blef så häpen, att han ingenting hade att svara. Dock frå- 
gade han till slut den långe hvera han y^ar. »Jag har varit sa- 
lig konungens farfars löpare uti tusende år,» svarade denne, 
»och hoppas att jag nu får den nåden tjena Eders Maj:t.» Då 
frågade honom soldaten hvad han hette, och han svarade Lun- 
kentus. — »Ja så,» inföll soldaten, »kan du lunka bra då 
också?» — »Ja visst,» svarade Lunkentus, »jag tar hundra mil 
i hvart språng.» Då, tänkte soldaten vid sig sjeJf, har jag in- 
gen nöd att komma till Arabien och se hur pribsessorna må. 
Han frågade sedan Lunkentus om der fanns något till mats, 
ty han- kändis sig bra hungrig. »Ja, Ers Maj:t,» svarade Lun-. 



Digitized by Google 



288 LOftftENTCfK 

kentus, »hvad som behagas.» Soldaten begärte blott litet smör 
och bröd, oeh strax kom Lunkentus in med en stor limpa, 
tillika med smör, hvaraf soldaten åt och frågade derefter Lun- 
kentus om der fanns bränvin oekså. »Ja visst,» svarade denne, 
och gick så ut efter en hel remmare , som väl rymde en kanna. 
Då tog sig soldaten en så duktig sup, att, eftersom bränvinet 
var oförfalskadt, det började stiga honom i hufvudet och han 
fann rådligast att gå till sängs, då Lunkentus frågade honom, 
om han ej först ville mönstra sin krigshär, emedan sådant vore 
vanligt hvar gång det blef en ny konung der i landet. »Hvad,» 
ropade soldaten, »är här också en krigshär? Låt den komma 
hit till mig i morgon, så skall jag bese den» Då Gck Lun- 
kentus att göra; men som han var en flink karl, så hade han 
innan dagningen samlat ihop hela hären, och gick nu in till 
soldaten, hvilken han förkunnade, att alla generaJerne stodo 
derutanföre och väntade Hans Maj:ts befallningar. »Hvad,» sade 
soldaten, »äro de redan här? Huru skall jag då få mig någon 
passande klädning att taga emot dem uti?» — »Det har ingen 
nöd, Ers Maj:t,» svarade Lunkentus och gick ut efter en kläd- 
ning*, som var så stor, att soldaten godt kunde springa gatlopp 
i h vardera ärmen. Då frågade han Lunkentus, om der ej fanns 
någon skräddare, som kunde ändra klädoingen. »Åh jo,» sva- 
rade Lunkentus. — »Nå, så låt den fan komma in,» utropade 
soldaten. Lunkentus gick genast ut och tillsade skräddaren, att 
Hans Maj:t befallt den fan komma in. »Ack, Gud nåde mig,» 
utbrast skräddaren, »jag lärer ha råkat i onåd, efter han ger 
mig ett sådant namn.» När han kom in, bad han derföre öd- 
mjukeligen om nåd. — »Du har min nåd,» sade soldaten, »en- 
dast du kan ändra denna klädning.» Det var en ringa sak för 
skräddaren; han tog klädningen på armen och gick ut, och 
inom en handvändning var han åter tillbaka med klädningen 
ändrad, då soldaten strax tog den på sig och hade nu en skrud, 
som det anstod en konung. 

När han kom ut, togo alla generalerne emot honom med 
stor musik, hvarefter han mönstrade regementerne; men när 
han kom till det sista, var det bara vilddjur, ormar, drakar och 
björnar. »Käre Lunkentus,» sade soldaten, »detta var ett fult 



Digitized by Google 



LUNKBNTUS. 



283 



regemente.» — »Ja, Ers Maj:t,» svarade Lunkentus, »men det 
är dock det bästa folket när någon nöd är på färde,» hvarpä 
soldaten befallte, att de skulle gå hvar och en hem till sitt, 
hvilket de ock gjorde. 

Då soldaten åter kom in i sitt slott, som nu syntes ho- 
nom mycket präktigt, frågade han Lunkentus om der ej fanns 
hästar eller vagnar. »Jo,» svarade Lunkentus, »har äro trenne 
par hästar och en vagn till hvartdera paret; ett par går 300 
mil i timman, det andra 600, och det tredje 900.» — »Nå,» 
sade soldaten, »lag då det, som går 900 mil i timmen, ty jag 
vill resa och har brådtom.» Soldaten tänkte nemligen på prin- 
sessorna. När nu allt var färdigt, befallte han, att hans gamla 
kläder skulle läggas i vagnen, hvilket ock skedde, och sedan 
satte han sig sjelf uti; men som han ej såg till någon kusk, 
frågade han Lunkentus hvem som skulle köra. »Brs Maj;t 
sjelf,» svarade denne, »jag löper emedlertid framför hästarne f 
såsom min tjenst fordrar;» och så bar det af öfver berg och 
dalar, så att soldaten blef helt häpen och begynte ropa håll, 
håll; men innan han fick hästarne att stadna, hade de redan 
hunnit så långt, att de voro blott en fjerdingsväg från Arabien. 
De stadnade nu vid en gästgifvaregård, der soldaten steg ur 
och tog på sig sina gamla kläder samt stack sina båda pipor i 
fickan, hvar efter han befallte Lunkentus fara hem , men så snart 
han påkallade bonom, skulle han infinna sig. 

Soldaten gick nu in på gästgifvaregården , hvarest han fann 
gästgifvaren med dess husfolk sitta till bords. Han begärde ett 
stop bränvin; men gästgifvaren, som af hans slarfviga kläder 
döinde 4tonom vara en landstrykare, svarade: »Du begär ett 
stop, du; det vore väl om du hade att taga dig en sup för.» 
— »Hvad säger ni?» utropade soldaten, drog sin värja och stack 
ihjel gästgifvaren med dess hustru och allt husfolket, så när 
som på en liten gosse, hvilken sprang till staden och angaf för 
vakten hvad som händt. Vakten bröt genastopp, men så snart 
soldaten på långt håll fick se den komma, blåste han i sin ena 
pipa, och strax fingo de mördade lif igen. Soldaten skyndade 
sig hastigt undan, och när nu korporalen kom med vakten och 
frågade hvem som var ihjelstucken, svarade gästgifvaren: »Jag 



Digitized by Google 



MJNKBNTUS. 



är eo ibland dem, men huru jag fått lif igen vet jag icke.» — 
»Hvad,» ropade korporalen, »gör ni narr af vakten 1 Då skall 
ni ock få betala för det omak ni gjort oss.» Gästgif våren mi- 
ste alltså lossa på pungen. 

Emedlertid hade soldaten sökt upp samma enka, hos hvil- 
ken han förut haft sitt qvarter. Hon tog vänligt emot honom 
och frågade hvarest han varit undet dessa sju åren. Han sade, 
att han gått kring landet och gjort skor. »Jag tyckte,» inföll 
hon, »att ni ämnade er ut att uppsöka prinsessorna.» — »Ån, 
den resan slog jag snart ur hågen.» svarade soldaten. — »Nå,» 
sade gumman vidare, »ni må tro, att edra fordna bekanta, fan- 
driken och sergeanten, ha nu blifvit stora karlar. De ha kom- 
mit hem och haft prinsessorna med sig, h vilka de frälsa t» — 
»Det är bra,» genmälte soldaten; »vill ni, kära mor, vara mig 
trogen, så skall ni få så mycket, att edra barn och barnabarn 
kunna ha godt deraf.» Gumman lofvade att i allt vara honom 
till nöjes, och han skickade henne ut att skaffa honom en full- 
ständig klädning, hvijket hon ock gjorde. Denna påtog han, och * 
efter som han fått höra, att den förra fändriken och sergean- 
ten ej skulle kunna få någon af prinsessorna tillgemål, förr än 
de vore i stånd att skaffa dem sådana kläder, som de burit i 
det förtrollade slottet, gick han till prinsessornas hofsk räddare, 
uppgaf sig vara en skräddaregesäll, som reste på sin profession, 
och bad att få arheta hos honom. »Gerna,» sade mästaren; 
»men kan ni också göra sådant arbete, som denna ritning ut- 
visar?» — »Hå,» svarade soldaten, »det kunde jag redan innan 
jag kom i lära.» — »Nå väl,» sade skräddaren, »kan ni det, 
så ville jag gifva er min enda dotter till hustru.» — »Låt mig 
bara få en kammare för mig sjelf, så skall ni i morgon få alla 
tre klädningarne färdige.» — »Det vore nog,» mente mästaren; 
»jag har hållit på med dem i fem år och har ännu ej kunnat 
komma till rätta dermed.» 

Soldaten fick nu tyget, som kläderna skulle göras utaf, 
med allt tillbehör af guld och silfver, samt en kammare för 
sig sjelf, jemte en flaska vin och tobak. När det led fram på 
natten, tog han sin pipa och blåste, och en timma efteråt kom 
Lunkentus sättande, så att mästaren och hans gesäller foro 



Digitized by Google 



M7NRBKTU*. 



»5 



under bordet, och så snart Lunken tus kommit in till soldaten, 
frågade han hvad Hans Maj:t befallte. »Jag befaller,» sade sol* 
daten, »att do skall komma hit åter klockan fyra och då hafva 
med dig samma kläder, som prinsessorna buro i slottet.» — 
»Efter befallning,» sade Lunkentus. På den utsatta tiden kom 
han också tillbaka och gaf soldaten kläderna. Men när det 
led mot åtta på morgonen, gick mästaren in til) sin nya gesäll 
och frågade, om klädningarne ännu voro påbegynta. »Jo, och 
färdiga med,» sade soldaten; »de hänga der alla tre på väggen.» 
Häröfver blef skräddaren öfvermåttan glad och icke mindre 
förundrad huru han inom så kort tid hunnit få dem färdiga. 
Han tog dem nu och skyndade til) slottet med dem, och då 
han kom dit, gick han direkte till konungen att visa dem. 
Konungen frågade, om han sjelf hade gjort detta arbete, och 
då skräddaren sade, att det var en gesäll, som nyss kommit 
till honom, bad konungen honom komma igen om två dagar 
och då taga gesällen med sig, så skulle denne få sig dricks- 
penningar och mästaren sin betalning. Detta berättade skräd- 
daren vid hemkomsten för soldaten, som sade: »Då bryr jag 
mig ej om att arbeta i dag, utan går ut och tar mig ett glas.» — 
»Gerna för mig,» svarade mästaren, »och behöfver ni några 
penningar, så skall ni få;» men dertill sade soldaten nej. 

Derpå tog han allt guld och silfver, han hade qvar, lade 
det i sin ränsel och gick tillbaka till sitt gamla^ qvartér, der 
han skänkte sin värdinna alltsammans och bad henne gå att 
skaffa honom ännu en fullständig klädning. Då han fick den, 
tog han den på sig och gick till en juvelerare, som skulle för- 
färdiga prinsessornas kronor, och gjorde hos honom alldeles 
som han gjort hos skräddaren. När Lunkentus hade skaffat 
soldaten kronorna, och han hade lemnat dem åt juveleraren 
gick denne upp till konungen med dem, då konungen frågade, 
om han sjelf hade gjort det arbetet. Juveleraren svarade ja, 
men att han haft en gesäll, som hulpit honom här och der 
på dem. Konungen bad honom taga denne med sig dagen 
derpå, så skulle han få sin betalning och gesällen drikspennin- 
gar. Derpfi gick juveleraren sin väg, och när han kom hem, 
berättade han för soldaten hvad konungen sagt. »Det är bra,» 




286 



MJNKKNTIJft. 



sade soldaten, »då behöfver jag ej arbeta i dag, utan går ut 
och muntrar mig litet,» och så tog han allt hvad han skulle 
gjort kronorna af i sin ränsel och gaf det åt sin värdinna. 

Andra dagen gick han till sin skräddare, hviiken blef syn- 
nerligen glad när han fick se honom, att han ej blef ljugare 
för konungen. De gingo nu strax upp till det kongliga slottet, 
och när de voro uppkomna till konungen , kommo alla de stora 
herrarne ditin, och deribland fändrikcn och sergeanten, hvilka 
nu voro hållne som prinsar. När så alla voro samlade, tog 
soldaten fram kläderna för att passa dem på prinsessorna, efter 
som han var den skräddaregesällen, som gjort dem, och ingen 
kände, att han var samma soldat, som hade frälst prinsessor- 
na. Sedan kiäderne voro f ramtagne, passade han först den 
äldsta prinsessans, så den medlerstas och sist den yngst as, 
men vid han stod och passade på henne, gaf han henne en 
♦ kyss. Häröfver blef konungen så förbittrad, att han befalite, 
det den oförskämde skrädd aregesälien skulle genast fasttagas 
och sättas i det värsta fängelse, som i staden fanns, och så 
lade de honom inom tio dörrar och lås. 

Men vid det soldaten nu låg bunden till händer och fötter, 
kom han ihåg, att han hade sina pipor hos sig, drog så helt 
varligt den ena handen ur handklofvan och blåste genast i sin 
ena pipa. En timma derefter kom Lunkentus sättandes, så 
att allt manskapet, som stod på borggården, med trummor 
och gevär rykte ur vägen, låsen slogos ifrån och alla dörrar 
upp, och Lunkentus frågade hvad Hans Maj:t befalite. »Jo,» 
sade soldaten, »jag befaller dig att innan kl. 4 i morgon bittida 
skall ett slott stå här på skeppsbron för min räkning, upp- 
bygdt af bara guld, och så många skepp, som kunna få rum 
i sjön, alla väl bemannade. När klockan är fem, kommer du 
och tager mig här ut.» — »Efter befallning,» svarade Lun- 
kentus. 

När nu klockan var fyra, stod allting i full ordning, som 
soldaten hade befallt, och då hon blef fem, var han ur sitt 
fängelse och gick till sitt slott, der han påtog sin kongliga drägt 
Men efter någon stund, då solen gick upp, blef ifrån detta 
slott ett sken öfver hela staden, att alla förundrade sig deråt. 



Digitized by Google 



LUKKEKTtTS. 



287 



Konungen, som äfven blef detta sken varse, skulle gå Ull fön- 
stret för att se efter livad det var, men i detsamma kom en 
kanonkula och tog bort hela taket på den ena flygeln af hans 
slott. Han blef häröfver mycket förskräckt och undrade stor- 
ligen hvilken fiende hade så oförväntadt fallit in i sjelfva huf- 
vudstaden. »Fort, fort,» ropade han, ty kulorna blefvo honom 
för många, »låt en kurir rida ned till staden och höra efter 
hvad som är på färde.» Då kuriren kom till skeppsbron och 
blifvit förd till soldaten, sade han: »Hans Maj:t har skickat mig 
hit och låter fråga hvilken fiende har så oförväntadt brutit in 
i hans hufvudstad.» — »Helsa honom,» svarade soldaten, »och säg, 
. att jag är kejsare och att, om han kke genast släpper ut den 
skräddaregesällen, som han i går lät kasta i fängelse, så skall 
jag skjuta ned hans hela residens och taga honom sjelf till fånga.» 

Kuriren for tillbaka och förkunnade detta för konungen, 
hvilken ej visste hvad beslut han skulle taga; men då soldaten 
alltjemt lät friskt ge på med skott, fann konungen rådligast 
att skynda sig till fängelset det fortaste han kunde för att 
släppa ut skräddaregesällen, och ropade till vaktmästaren att 
gifva honom nycklarne, på det han sjelf måtte förkunna fången 
sin frihet. Men sedan han gått genom alla rummen och slute- 
ligen kom till det, der fången blifvit insatt, fanns ingen der. 
Då befalite konungen, att en häst genast skulle sadlas, och 
begaf sig derpå till skeppsbron, der han fann soldaten klädd i 
sin kongliga skrud utanför det nya präktiga slottet. Konungen 
anhöll om stillestånd till dess han kunde skaffa reda på den 
begärde, men förkomne skräddaregesällen, hvilken han ville 
genast låta lysa efter; kejsaren behagade emedlertid spisa mid- 
dag hos honom på slottet. Härtill samtyckte soldaten, och 
konungen skyndade sig förut för att låta anrätta måltiden på 
det präktigaste; men soldaten blåste i sin pipa, och så snart 
Lunkentus infunnit sig, befalite han honom att genast tagabort 
det nya slottet och alla fartygen, hvilket ock skedde, hvarefter 
soldaten åter pådrog sina gamla kläder samt tog sin ränsel och 
sin gamla värja, och då klockan var tolf, stod han på konun- 
gens borggård och lät anmäla sig, att han önskade tala vid 
konungen, som ock lät honom få företräde och frågade hvad 



Digitized by Google 



288 



LCNKENTCS. 



haos ärende vore. »Jo, Ers Ma.pt,» svarade soldaleo, »jag är 
bjuden hit till att spisa middag i dag.» — »Nej, min gosse,» 
svarade konungen, »det är en helt andan jäg bjudit» — »Jo,» 
återtog soldaten, »så vida Ers Maj:t står vid sina ord, så är 
det jag, som blifvit bjuden.» 

Vid det soldaten så stod oeb retades med konungen, kom 
den yngsta prinsessan och tittade i nyckelhålet, och då hon 
fick se soldaten, kände hon genast igen honom, och sprang 
full af glädje in till sina systrar att underrätta dem, det sol- 
daten, som frälst dem från det förtrollade slottet, mi vore inne 
hos konungen, h varpå de andra äfven skyndade att förvissa sig 
härom, och sadé sedan till h varandra: »Låtom oss ej nämna 
detta för någon, här lärer blifva en artig lek.» 

Då konungen stått en stund och språket vid soldåten, 
tog han upp sitt ur, och när han hu märkte, att klockan var 
ett, då kejsaren likväl lofvat att komma klockan 12, tänkte 
han, att soldaten kunde vara skickad som spejare och sade der- 
före: »Nå väl, min gosse, du skall få spisa vid mitt bord,» 
hvarpå han befallte, att det skulle blisas till taffel, då hab 
satte soldaten bredvid sig. Sedan kommo alla riksråden och 
kammarherrarne, äfvensom fändriken och sergeanten, tillika 
med prinsessorna; men ingen gaf akt på soldaten, förr än ko- 
nungen under måltiden tilltalade honom och sade: »Nå, min 
gosse, har du ingenting att berätta oss under måltiden? Jag 
vet, att soldater alltid pläga hafva riågot roligt att tala om*» 
Då sägo fändriken och sergeanten på den tilltalade, och då de 
i honom igenkände sin fordna kamrat, blefvo de högeligen för- 
skräckte. — »Gud nåde oss,» sade de till hvarandra, »är icke 
soldaten här, som frälste prinsessorna!» Men hvad ville de 
göra? Hoppa ut genom fönstret eller springa på dörren vå- 
gade de ej, och måste alltså beqväma sig att sitta stilla. . 

Emedlertid höjde soldaten sin röst och besvarade konun- 
gens tilltal sålunda: »Ers Maj:t, om två eller tre gå ut atl 
söka efter en skatt, som ej kan betalas med hela verlden, och 
en af dem, hvilken ftere gånger vågat lifvet för att vinna denna 
skatt, blifver af sina följeslagare förrädiskt behandjad och ka- 
stad der, snart sagdt, hvarken Tlud eller menniskor veta af 



Digitized by Google 



LUNKEN TCS. 



289 



honom, under det de andra skryta med hvad han uträttat och 
derigenom blifva stora herrar; kan väl detta annat än göra den 
förolämpade ondt?» — »Ja visst, min gosse,» svarade konun- 
gen; »om sådant hände mig, visste jag ej huru jag skulle nog 
strängt kunna löna ett dylikt förräderi.» 

När konungen yttrat detta, sprang yngsta prinsessan frän 
bordet, fick fatt i soldaten, kysste, klappade och välsignade 
honom. »Hvad kommer åt dig, flicka?» frågade konungen. — 
»Jo,» svarade hon, »min nådige fader och konung, det är denne 
man, som frälsat både mig och mina systrar från det för- 
trollade slottet i Siberien.» — »Huru,» utropade konungen, 
»är det så i sanning?» — »Ja,» svarade soldaten, »det är 
sannt, Ers Maj: t, och jag är ock den kejsaren, som blef bju- 
den hit till middagen, och äfven samme skräddaregesäll, som 
blef kastad i fängelse.» — »Ja så,» återtog konungen, »då är 
du sannerligen värd att få min äldsta dotter och att taga emot 
riket efter min död, och hvad dom du nu vill pålägga fändri- 
ken och sergeanten, h vilka varit så falska emot dig och hotat 
mina döttrar med döden, om de ej ljögo för mig, den domen 
skola de ock undergå.» — »Då» svarade soldaten, »skola de 
ock genast få sin dom ,» och derpå blåste han i sin pipa , hvar- 
efter Lunkentus strax kom sättande med sådan fart, att ko- 
nungen helt häpen frågade hvad detta var för en. »Ack,» 
utropade prinsessorna, »se Lunkentus lefver ännu;» ty de kände 
honom väl sedan de voro i trollslottet. Lunkentus frågade 
hvad som befalldes, och då tillsade soldaten rändriken och 
sergeanten att lägga af sin prinsliga drägt, hvilket de ock 
gjorde, h varefter han befallte Lunkentus att binda tillhopa 
deras fötter och hänga dem på sin staf, som var 15 fjerdings- 
väg lång, hvilket ock skedde, och sedan slängde han dem 
bort, att ingen kunde se hvart de togo vägen. 

Sedan klädde sig soldaten i furs te I ig skrud, och der blef ge- 
nast bröllop hållet för honom och äldsta prinsessan. Efter ett års 
förlopp blef konungen död. då soldaten tog emot hela riket, och 
gaf då till Lunkentus det förtrollade landet, der han nu lärer 
vara, om han ännu är i lifvet, såsom en herre och konung deröfver. 

Sv. Folkböcker. II. ~ 19 



Digitized by Google 



m 



HOBBHG9-C0BBRN. 



6. 

É)otur0s<-®nbbrn. 



Denna folkbok, en af de mest omtyckta och omtryckta, är ursprunge- 
ligen en folksägen, hvilken, här fastad vid Hoberget på Gottland, före- 
kommer med åtskilliga varianter i flere af våra landskaper. Dess höga 
ålder antydes af den der förekommande fornnordiska mythen om Thors 
strider mot trollen. Äfven såsom folkbok är den gammal. Be äldsta 
upplagor, Utg. sett, deri tryck-året ej är utsatt, tyckas vara från början 
af 1700-talet. De äro: »En lustig och sannfärdig Historia, Om Den rika 
och gifmilda Hobärgs-Gubben, Hwilken af en fattig Torpare blef budin 
til Fadder, och af en lustig Biudare fixerad , Torparen härligen begåf- 
vrade. I Liuset frambracht af en Curieus Ägare,» 8 sid., 8:0; »En lu- 
stig och sanfärdig Historia , Om Den Rijka och Gifmilda Hobergs-Gubben ; 
Hwilken af en fattig Torpare bléf budin til Fadder, och af en lustig 
Biudare fixerad, Torparen härligen begåfvade. I ljuset frambracht af en 
Curieus Ägare,» 8 sid., 8:0 (redaktionen i denna upplaga, något olika 
mot den i den första, har blifvit följd i alla de sednare upplagorna; i 
båda dessa upplagor äro faddrarne Sanct Päder, Vår Herre och Jungfru 
Maria, hvilka båda sistnämde äro i alla de sednare upplagorna, äfven 
den nästföljande, som tyckes vara från medlet af 1700-talet, utbytta mot 
§anct Michel och Sanct Gertrud); »En Lustig och sanfärdig Historia, 
Om Den Rika och Gifmilda Hobergs-Gubben; Hwilken af en fattig Tor- 
pare blef budin til Fadder, och af en lustig Biudare fixerad samt Tor- 
paren ändteligen härligen begåfvad. I Ljuset frambracht af en Curieus 
Ägare,» 8 sid., 8:0; »En Lustig och Sannfärdig Historia, Om Den Rika 
och Gifmilda Hobergs-Gubben , Hwilken af en fattig Torpare blef buden 
til Fadder, och af én lustig Bjudare fixerad samt Torparen ändteligen 
härigenom begåfvad. Samt en Besynnerlig Händelse Med En Dräng och 
Piga, som voro mycket kära i hvarandra, hvilkas kärlek fick et kort 
och hastigt slut igenom en sig tildragen artig Händelse. Tryckt i Öre- 
bro 1786,» 8 sid. (hvaraf sagan om Hobergs-Gubben upptager s. 3—7), 
8:0; »Fa hl un, 1808. Tryckt hos Pehr 01. Axmar,» 8 sid. (hvaraf s. 2—7 
om Hobergs-Gubben), 8:0; »Tryckt i Wexiö, år 1808,» 8 sid. (hvaraf s. 



Digitized by Google 



INLEDNING. 



991 



1—7 om Hobergs-Gubben), fco; D:o 1822, 8 sid., 8:o; »Historia, Om den Myc- 
ket namnkunniga Rika och Gifmilda Hobcrgs-Gubben. Stockholm, Tryckt 
hos Andreas J. Sylvenius, 1800,» 8 sid., 8:o; »En Lustig och sannfärdig 
Historia, Om den Rika och Gifmilda Hobergs-Gubben: Hwilkcn af en fat- 
tig Torpare blef buden til Fadder, och af en lustig Bjudare fixerad samt 
Torparen ändteligen härligen begåfvad. Gefle, tryckt hos E. P. Sund- 

qvist 1800,» 8 sid., 8:o; »En mycket lustig och sanfärdig Historia 

Biudare fixerad och narrad samt Torparen änteligen härigenom begåfwad 
med en half Säck hwitpenningar. Gefle, tryckt hos Ernst Peter Sund- 
qvist 1801,» 8 sid., 8:o; »En Lustig och Sanfärdig Historia om Den rika 
och Gifmilda Hobergs-Gubben. Stockholm, E. A. Ortman, 1825,» 8 
sid., 8:o; »Linköping, 1825; Tryckt i Petreska Boktryckeriet,» 8 sid., 
8:o; »Upsala 1826, tryckt hos Em. Bruzelius,» 7 sid., 8:o; »Jönköping, 
i Lundströmska Tryckeriet, 1827,» 8 sid., 8:o; »Stockholm, Elméns och 
Granbergs Tryckeri, 1828,» 8 sid., 8:o; »Malmö 1831. Tryckt uti Ber- 
lingska Boktryckeriet,» 8 sid., 8:o; »Upsala, Em. Bruzelii Enka, 1832,» 
8 sid., 8:o; »Jönköping, J. P. Lundströms Tryckeri, 1832,» 8 sid., 8:o; 
»Westerås, 1832. T. R. Björkboms Boktryckeri,» 8 sid., 8:o; D:o, 1834, 
8 sid., 8:o; »Stockholm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 1838,» 8 sid., 8:o; 

»En Lustig och Sannfärdig Historia Bjudare fixerad, samt Torpa~ 

ren ändteligen härigenom begåfvad. Lund tryckt hos Lundberg & Lön- 
negren 1833,» 8 sid, 8:o; »Twenne mycket wackra och sannfärdiga Hi* 
storler, Den Första: Wedhuggaren Ali och Massurs Röfwareband, eller 
Den Stora Skatten. Sann händelse hwarifrån ämnet för Skådespelet Lilla 
Slafvinnan är taget. Den Andra: Om den rika och gifmilda Hobergs- 
Gubben. Jönköping, 1834. Tryckt hos N. E. Lundström,» 16 sid. (hvaraf 
s. 13—16 innehåller berättelsen om Hobergs-Gubben), 8:o; »En Lustig 
och Sannfärdig Historia — — - fixerad samt Torparen änteligen härligen 
begåfwad. I ljuset frambagt af en Curieus Ägare. Nyköping: Tryckt 

hos C H. Des Réaux, 1837,» 8 sid.,* 8:o; »En Lustig ■ Ägare; 

Samt en Auktions-Kungörelse öfwer Ragata Etternäbbs Stcrbhus på 
Stora Dunderhyttan. Hernösand Tryckt hos G. Öhrling, 1842,» 8 sid., 

8:o ; »En lustig kuriös egare. Derefter följer: En Klockares Titel. 

Norrköping, Chr. TÖrneqvist, 1845,» 8 sid., 8:o; »En nöjsam Historia 
öm Hobergs-Gubben, eller om den rika Fadder-Gå f van: huruledes en 
fattig Torpare blef rik och välmående genom sin Drängs klokhet. Fahlun, 
J. F. Äkerbloms Boktryckeri, 1844,» 8 sid., 8:o; samt »Trenne Folk r 
Sagor. A) Hobergs-Gubben. 2) Stjern-Riksdalrarne. 3) Tre Wänner. 
Skara, Trycki hos Peter Hedenius 1846,» 8 sid., 8:o. 

Detta äfventyr förekommer för öfrigt äfven bland Folk-Sagor för 
Gamla och Unga. Örebro 1839. I, 63—68, samt har blifvit drama- 
tiskt behandfadt i Hobergsgubben. Vaudeville i två akter. 
Svenskt Original af W-r. Uppförd på Kongl. Teatern år 1836. 
Stockholm 1836. 



Digitized by Google 



298 BOBERGS- GCBB EN. 

Det har blifvit öfversatt på danska änder titel: »En meget lystig 
Historie om den gavmilde Höjbergs Gubbe eller Trold paa Gulland, som 
en Bonde ved sin Dreng lod byde til sit Barselgilde, men blev paa en 
artig Maade af samme Dreng fiieret, saa ban ej torde" vove sig ved at 
komme der, gav dog Bonden en meget anselig Faddergave. Nyligen paa 
Dansk oversat. Trykt i dette Aar» (Nyerdp, Morskabslsesning, g. 
243), samt på finskas »Yxi Lystillinen, Totinen Suloinen Ja myöskin 
totuden halkafsewainen Historia, Siitä Rikkast ja Andeljast Hobergin 
Äijast; Joka yhdeldä köyhäldä Torparilda, kutzuttin Lapsen Kummaxi, 
waan yhdeldä lystilliseldä kutzujalda petettin, Torpari sitä wastan kaunist 
lahjoitettin. Prändätty Wuonna 1821.» 



Det är på Gottland ett högt berg, vid namn Hoberget, uti 
h vilket bodde en tid ett stort bergtroll, som af detta sitt hem- 
vist och boställe kallades Hobergsgubben. Icke långt derifrån 
bodde en fattig torpare, h vilken plägade umgänge med samma 
bergtroll, deraf han förmente sig hafva nytta, såsom man ock 
hörer sägas, att många, som söka lycka i att fiska eller skjuta, 
skola dertill bruka sådana olofliga medel, och hafva umgänge 
med skogs- och sjö-råen. 

4 Nu hände sig, att denne torpares hustru födde barn, och 
då barnet skulle kristnas, blef torparen helt bekymrad h vilka 
faddrar han härtill skulle bjuda. Torparens dräng märkte, att 
något låg husbonden tungt på sinnet, och då han gerna ville 
veta hvad honom fattades, uppstod dem emellan följande 
samtal. 

Drängen. Mig tyckes, att J nu hafven större orsak att 
glädjas, än vara bedröfvad, emedan J blifvit välsignad med en 
fifsarfvinge, och likväl gån J så sorgsen och bekymrad. 

Torparen. Det är väl sannt, som du säger, men icke 
desto mindre hafver jag likväl något, som mig ängslar och be- 
kymrar, och sådant icke utan skäl och orsak. Jag måste nu, 
såsom sedvanligt är, vid barnets kristning bjuda några faddrar. 
Går jag der vid Hobergsgubben förbi, hvilken gjort mig så myc- 



Digitized by Google 



HOBERGS- GUBBEN. 



893 



ket godt, som du vä) vet, lärer han sådant så högt förtryta, 
att jag härefter aldrig hafver något godt att af honom förvänta, 
om än så stor nöd ginge mig uppå. Bjuder jag honom åter, 
så Tärer han allena äta upp allt mitt tillrede, så att jag för 
de andra gästerne måste stå med skam och blygd, efter du 
väl vet och ofta sett hvad för en stor frossare och bottenlös 
man han är, så att han nästan icke står til! att mätta eller 
fylla, helst af en fattig, som jag är. 

Drängen. Jag vet, att det så är; men gifven eder dock 
tillfreds, jag vill lämpeligen afböja och förekomma hvad J så 
högt frukten, så att det å ingendera sidan skall hafva någon 
nöd. Ty jag vill gå åstad och bjuda honom, men dervid med 
lämpa och godt maner så laga, att han icke skall komma hit. 

Torparen. Kan du det uträtta, så gör du mig en sådan 
god tjenst, som du med rätta skall prisas för och derjemte ock 
hafva annan belöning att förvänta. 

Drängen begärde nu en säck, och gaf sig sedan till vägs 
till Hobergsgubben. När han var framkommen, helsade han 
honom från sin husbonde, sägande: »Min husbonde helsar eder 
god dag, och beder, att J villen vara så god och hjelpa honom * 
med några fiskar, såsom J tillförene vid anlitande plägat göra» 
(ty han var alltid van att få hvad han anlitade Hobergsgubben 
om); »men han vill denna gången icke hafva några små, utan 
blott stora fiskar.» 

Hobergsgubben. Huru kommer det till, att han denna 
gången vill hafva allt stora och inga små fiskar, då han likväl 
tillförene alltid plägat låta sig nöja med hvad han fått, stort 
och smått tillsammans? 

Drängen, Jo, han skall göra barnsöl; ty han har blifvit 
välsignad med en arfvinge, och fördenskull är jag, jemte det 
förra ärendet, ock hitskickad att bjuda eder till fadder. 

Detta talet behagade Hobergsgubben öfvermåttan väl. »Så 
gammal och grå, som jag är,» sade han, »så har aldrig ännu 
någon gjort mig den äran; derföre helsa honom tillbaka, tacka 
på mina vägnar för bjudningen och säg, att jag skall komma. 
Men hör, hvem skall mer blifva fadder?» 

Drängen. Sanct Peder. # 



Digitized by Google 



291 



HOBERGS-GOBBBN. 



H obergs gubben. Då vet jag icke rätt, om jag Tärer kunna 
komma; ty jag har hört, att Sanct Peder är en tvärvigger, 
och fördenskull torde vi icke väl kunna förlikas med hvaran- 
dra under ett tak. Dock likväl, efter din husbonde hafver 
gjort mig den äran och bjudit mig, sä skall jag komma och 
se till huru vi kunna åsämjas. Men skall det icke blifva ännu 
nägra flera faddrar? 

Drängen. Jo, Vår Herre med. 

Hobergsgubben. Då lärer jag näppeligen komma dit; ty 
Sanct Peder och jag hade fuller, kanske, någorlunda kunnat 
förlikas i ett hus, men Vår Herre och jag knappt. Dock likväl, 
efter min granne hafver gjort mig den äran, skall jag komma, 
emedan ingen härintill visat mig sådan heder, ehuru gammal , 
och grå jag är, fastän jag allenast skall sätta mig i en vrå 
och se uppå huru det tillgår. Skall der ännu blifva några 
flera man-faddrar? 

Drängen. Nej, 

Hobergsgubben. Hvem skall då bland qvinnfolks-faddrarne 
tära barnet? 
• Drängen. Jungfru Maria. 

Hobergsgubben. Han slår fanders stort på med faddrar. 
Han har väl betingat några spelmän ock, efter han slår så 
stort pä uti det andra? 

Drängen. Ja, Trumslagaren skall blifva spelman. 

Hobergsgubben. Jag hade fuller tänkt att komma dit, 
fastän både Sanct Pehr och Vår Herre komme, efter han haf- 
ver gjort mig den äran och kallat mig; men efter Trumslaga- 
ren kommer dit (menandes och förståendes dermed Tore Åket 
eller Åskedundret) så kommer jag alldeles intet, det säger jag 
rent ut; ty jag var för fjorton dagar sedan uti ett samqväm, 
och under det jag gick hem derifrån, uppvexte ett moln uppå 
himmelen och Trumslagaren begynte slå på sin trumma så 
hårdt, att jag blef förfärad och tog till att löpa hemåt det 
mesta jag förmådde; men rätt som jag kom i min förstugu- 
dörr, kastade han efter mig en trummesticka (förståendes der- 
med tor viggen, som somliga tala om) och slog dermed ett lår- 
ben af mig, hvaraf jag ännu hafver roehn. Derföre törs jag 



Digitized by Google 



HOBERGS-GUBBEN. 



29$ 



ingalunda gifva mig i sällskap med honom mera; ty kom me 
jag nu dit, så torde han denna gången slå af mig det andra 
lårbenet med. Helsa derföre din husbonde, tacka för bjudnin- 
gen och säg honom , att jag denna gången icke kan komma. — 
Men hör, pläga de vid sådana tillfällen också gifva fadder- 
gåfvor? 

Drängen. Ja visst pläga de gifva, som något hederliga 
vilja vara. 

Hobergsgubben. Kom hit då, så skall jag ock skicka nå- 
gra faddergåfvor, fastän jag icke kommer, ty intet viH jag vara 
den sämste. 

Så tog han drängen med sig uti en bod, der han hade 
lårar fulla med riksdalrar och annat silfvermynt, bad drängen 
hålla säcken öppen, samt tog så en skofvel full med riksdalrar 
och slog i säcken. Sedan han detta gjort, frågade han drän- 
gen, om. de plägade gifva mer än så mycket. 

Drängen. Fuller hafver jag sett gifvas mer än detta är. 

Hobergsgubben. »Intet skall jag vara den sämste.» — Tog 
så en skofvel till och slog i säcken, frågandes, likasom till- 
fÖrene, om de plägade gifva ännu mer. 

Drängen. Ja, än hafver jag sett en, som gifvit mera. 

Hobergsgubben. »Ingalunda skall jag vara den sämste;» 
h varpå han åter tog en skofvel och slog uti säcken, och frå- 
gade ännu en gång, om de plägade gifva mer. 

Drängen. Nej, ingen hafver jag sett gifva mera än detta. 

Ty han orkade intet mera bära, eljest hade han väl ännu 
en eller annan gång uppå Hobergsgubbens tillfrågan sagt ja, och 
så lurat honom att ösa än flere skoflar med riksdalrar uti säcken. 

Hobergsgubben. Gäck nu hem med detta och kom sedan 
tillbaka, så skall du få fiskarne med. 

Drängen gjorde så, och sålunda hade han gjort sin husbonde 
en god tjenst, att han med lämpor och godt maner icke allenast 
afhindrade Hobergsgubben från barnsölet, utan ock bragte en 
ansenlig faddergåfva med sig från honom. 

- • - * rIWrt t ■ 1 1 



Digitized by Google 



Digitized by 



Google 



ÖFVERSIGT 



AF 



SVENSKA FOLK-LITTERATUREN. 



Digitized by Google 



Digitized by Google 



ÖtVEBSlGT AF 



3 



Svenska folk-litteraturen är en bland de rikaste, som något land eger. 
Hågei» for läsning, likasom kunskapen deri, är hos vlr allmoge måhända 
mera allmänt spridd än hos någon annan, och man har icke låtit denna 
båg sakna näring. Han har likväl härvid alltför litet begagnat det rika 
förråd, vi hafva af inhemska sagor och sägner, som så väl egna sig till 
folkläsning, men hvilka man först nyligen börjat samla och allmlngöra. 
Vår folk-litteratur består således för det mesta af lån utifrån.. 

I början öfversatte man hufvudsakligast från danskan. Hit höra 
våra äldsta, mest spridda och i litterärhistoriskt hänseende intressantaste 
folkböcker — sagor, noveller, legender, äfventyr, hvilka återfinnas såsom 
folkläsning hos nästan alla europeiska nationer och till större delen ur- 
sprungligen äro skaldedikter från medeltiden, de der, efter att hafva 
utgjort de bildades lust och glädje, småningom, förvandlade till prosa, 
nedgått till de obildade. Äfven hos oss hafva de icke från början varit 
folkskrifter eller ämnade dertill, utan först efter hand blifvit det, sedan 
de hos sina förra läsare undanträngts af mera konstlade diktens skapelser. 

Sedermera, från medlet af 1700-talet till och med de båda första 
årtiondena af vårt århundrade, äro våra flesta folkböcker, översättningar 
från fransyskan. På detta sätt har större delen af Perraults och M:me 
tTAulnoys sagor, äfvensom åtskilliga österländska berättelser, blifvit svensk 
folkläsning. Äfven bland dessa hafva flera likaledes öfvergått från de 
högre stånden till de mindre bildade. Å andra åter synes tydligen, att 
de blifvit öfversatte enkom för foik-ditteraturen. Denna hade dittills buf- 
vudsakeligen bildat sig likasom af sig sjelf; men nu röjas åtskilliga be- 
mödanden derför. Jemte sagor, noveller, legender, äfventyr och smärre 
skämtsamma skrifter, hvaraf den dittills nästan uteslutande utgjorts, 
förekomma nu historiska uppsatser, bearbetade för folket, ett slags mo- 
derna legender om barn och bondpigor, af Gud utrustade med underbara 
gåfvor, samt h varjehanda trolldomshistorier, syner, uppenbarelser, dröm* 
mar och profetior. Dessa, i förening med några småskrifter, beräknade 
alt anslå sine läsare egentligen genom det osedliga i innehållet oeh det 
råa i framställningssättet, bragte hela denna litteratur i vanrykte, då 
på t8&0-ta)et flera förtjenstfulla försök började göras till dess för- 
bättrande. 

Nu öfversattes förnämligast från tyskan. I synnerhet anlitades brö- 
4erne Grimms sago-*amluig, a vilken också onekligen är både den rik- 
haltigaste och med hänseende till framställningssättets naturlighet och 



Digitized by Google 



4 



ÖFVBBSIGT. 



behag den mest lyckade, som hittills i något land utgifvits, och från 
hvilken hvarje lån således blef en verklig vinst för vår folk-litteratur. 
Äfven inkommo deri flere religiösa, historiska och ekonomiska uppsatser 
af värde; men, å andra sidan, också en mängd småskrifter, för det 
mesta svenska originaler, hvaraf densamma hade föga heder. 

I nyaste tider åter hafva inhemska skriftställare af större förmåga 
börjat egna sig deråt och derigenom folkskrifter uppstått af erkänd för- 
tjenst. Han har likväl i allmänhet för mycket lagt an på förståndet 
och för litet offrat åt inbillningen, och derigenom icke sällan förfelat de 
läsares smak, för hvilka man arbetat. Det är icke genom teckningar ur 
hvardagslifvet, genom skildringar af dess egna sysselsättningar, omsorger 
och nöjen man lyckas (ängsla vår allmoges tycke, i synnerhet om dessa 
skildringar hålla sig uteslutande inom det allvarsamma. Den älskar 
tvärtom företrädesvis det underbara, äfventyrliga , humoristiska, och den 
som vill söka förädla folk-litteraturen, måste rätta sig efter detta tycke, 
men tillse, att det äfventyrliga icke blir smaklöst eller det lustiga ur- 
artar till råhet. 

Hvad beträffar de särskilda ålagen af våra folkböcker, torde, med 
frånskiljande af Visor och egenteliga andaktsböcker, hvilka ligga utom 
planen för närvarande arbete, dessa lämpligast kunna indelas i 

Sagor, 

Noveller, 

Historiska Berättelser, 
Legender, 

Trolldoms-historier, 

Syner, Uppenbarelser och Spök-Mstorier, 
Spådomar, och Drömm-böcker, 
Äfventyr, 

Smärre skämtsamma Skrifter, samt 
Skrifter i blandade Ämnen. 

Vid denna uppställning har Utg. tänkt sig Sagan oeh Novellen 
såsom båda liggande helt och hållet inom diktens område, men åtskiljda 
genom tillvaron i den förra af någonting underbart, öfvernaturligt , som 
saknas i den sednare; Legenden såsom en kristelig saga, åsyftande kri- 
stendomens förherrligande, eller der någon af dess heroer uppträder så- 
som hufvudperson ; Äfventyr et såsom en komisk saga, der det underbara 
är karrikeradt eller behandlingen i öfrigt har en komisk karakter. 

Vid den redogörelse för de särskilda skrifterna inom de ofvannämda 
slagen, h vartill vi nu öfvergå, bör, såsom den ursprungligen äldsta 
och i lilterärhistoriskt hänseende vigtigaste, först nämnas berättelse- 
cykeln De sju vise Mästare, hvilken icke egenteligen kan hänföras 
till någondera af de uppräknade slagen, utan snarare utgör en samman- 
fattning af de flesta deribland och hvilken vi vilja kalla ett 



Digitized by Google 



SVENSKA FOI.K-LITTEBATURKN* 



HAfiOVEBK. 

P* fju toif* JXl&ftate. 

Se Svenska Folkböcker. Utgifne af P. O. Bäckström, I, 
1—139. Följande derstädes s. 7, 8 icke omnärode svenska uppla- 
gor halva sedermera blifvit Utg. bekanta: »The siu Wijse Mästare, 
huruledes Pontianus, en Keijsare uthi Rom, befaler sin Son the sia 
Wijse Mästarne i händer, at lära the siu frija bookliga konster, och 
huruledes han wardt igenom sin Stiuffmoders otrohet, siu resor fördt 
til galgan, men hwar resa uthaff Mästarne frelst ifrån döden medh sköne 
lijknelser, och wardt sedan en berömbd Keijsare i Rom , Swåra nyttigh 
och lustigh ath läsa. Nyligen förswenskat (aff J. H. B. 1642) och tryckt;' 
Stockholm, åhr 1668,» 8:0 (T. XXXVII Bibliographica bland Palm- 
sköldska Samlingarne å Upsala Universitets-Bibliothek, s. 661); Stock- 
holm 1700, 96 sid., 8:o; »Pontianus.» Stockholm 1700, 65 sid., 8:o; 
(Apelblad, Om svenska Anonymer och Psevdonymer, i hand- 
skrift å nämde Bibliothek). Utg. har dessutom sett tvenne defekta upp- _ 
lågor, å hvilka båda titelbladet saknas, men som tyckas vara från slutet 
af 1600- eller början af 1700-talet. 



SAGOR. 

i. $d*ttrt £Ut*nt* af ttnftautintytl 
Se Svenska Folkböcker, I, 184—234. 

Svenska upplagor* En af år 1667 (Nyerup, Morska ba- 
ltes ning, s. 139); En af Götheborg 1683 (Nyerup, 1. c); »En sköön 
och sannfårdigh historia om den tolamodiga Helena Antonia aff Constan- 
tinopel. ganska ljuflig til ath läsa. tryckt åhr 1687,» 8:o (T. XXXVII. 
Bibliographica bland Palmsköldska Samlingarne, s. 701); »En under- 
lig och mycket sällsam historia om then tolamodiga Helena Antonia aff 
Constantinopel , hwarutinnan Man kan beskåda lyckones obeständiga lopp 
mycket behagelig til ath läsa. heriempte är ock infört wid ändan en skiön 
och ny wijsa om Paris och sköna Helena aff Grekeland, sampt hela 
trojaniske ynckelige undergång och förstöring sammanfattat af the tro- 
werdigaste scribentei*, tryckt år 1699,»* 8:o (1. c, s. 707); En af 1743 
(Apelblad, 1. c); »En underlig och mycket sällsam Historia, Om den 
Tolmodiga Helena Antonia Af Constantinopel, Hwarutinnan man kan 
beskåda Lyckones obeständiga lopp; mycket behagelig at läsa. Här jämte 
är wid ändan infördt En kort Beskrifning och Wisa, Om Paris och sköna 



Digitized by Google 



6 



ÖFVERSIGT AP 



Helena Af Grekeland, Samt hela Tröjas ynkeliga undergång och förstö- 
ring igenom den stora Trä-Hästen; Sammanfattad af de trowärdigste 
Skribenter. Tryckt År 1772,» fto; Gefle, E. P. Sundqvist, 1784, 48 

sid., 8:o ; D:o 1802, 83 sid., fto; »En underlig behagelig att läsa. 

Tryckt i Örebro, år 1785,» 40 sid., 8:o; Gefle 1799 (Nyerdp, I. c, 8. 
140); Götheborg, Samuel Norberg, 1810, 44 sid., 8:o; Wexiö, K. Gymn. 
Boktryckeriet, 1817, 59 sid., 8:o; »Den Sköna och Tålmodiga Helena 
Antonia af Gonstantinopel, eller Lyckans Obeständighet. Stockholm-, 
Tryckt hos Johan Hörberg, 1824,» 32 sid., 8:o (Denna upplaga företer 
några, ehuru obetydliga förändringar af de äldre; kapitlen, 29 till anta- 
let, likasom i de äldre upplagorna, sakna de i dessa förekommande ru- 
briker); Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1828, 26 sid., 8:o 
(aftryck af nästföregående upplaga); Götheborg, Sam. Norberg, 1828, 
48 sid., 8:o (aftryck af de äldre upplagorna); Jönköping, J. P. Lund- 
ström, 1832, 51 sid, 8:0 (aftryck af 1824 års upplaga); »En förunderlig 
och mycket behagelig Historia, Om Den Sköna och Tålmodiga Helena 
Antonia af Constantinopel. Hvaruti man kan beskåda Lyckans obestän- 
dighet. Jönköping, 1832, Tryckt hos N. E. Lundström,» 20 sid., 8:o 
(en förkortad bearbetning i 10 kapitel med öfverskrifter, hvilka dock äro 
andra än i de äldre upplagorna); D:o 1834, 20 sid., 8:o (aftryck af näst- 
föregående upplaga); Westervik, Carl O. Ekblad, 1834 , 24 sid., 8:0 
(aftryck af nyssnämde upplagor); Lund, Lundbergska Boktryckeriet 1835, 
40 sid., 8:0 (aftryck af de äldre upplagorna); Stockholm, Kongl. Ordens- 
Boktryckeriet, 1837, 20 sid , 8:0 'aftryck af 1832 års förkortade upplaga); 
Jönköping, J. P. Lundström, 1841, 32 sid., 8:0 (aftryck af 1824 års 
upplaga); Jönköping, N. E. Lundströms Enka, 1843, 20 sid., 8:0 (aftryck 
af 1832 års förkortade upplaga); Jönköping, J. P. Lundström, 1844, 
52 sid., 8:0 (aftryck af 1824 års upplaga); Norrköping, Chr. Törneqvist, 
1844, 20 sid., 8:0 (aftryck af 1832 års upplaga); Sundswall, L. Blom- 
dahl, 1844 , 51 sid., 8:0 (aftryck af 1832 års upplaga), samt »Den Sköna 
och Dygdiga Prinsessan Helena Antonia af Constantinopel. En Historia, 
som wisar lyckans omwexlingar i denna verlden; efter den fullständiga- 
ste äldre upplagan i 19 kapitel å nyo utgifwen. Till nöjsam läsning wid 
lediga stunder. Westerwik, tryckt hos Ekblad et Comp. 1845,» 36 sid., 
12:o (moderniserad bearbetning i 29 (icke 19) kapitel, olik alla de före- 
gående). 

2. $)tltu0(trt!t0 0cl) ®alantin0. 

Se Svenska Folkböcker. I, 264—274. J Apelblads afhandling om 
Svenska Anonymer och Psevdonymer omtalas en upplagaafår 
1699, hvarå titeln är alldeles lika med den s. 265 anförda upplagan af år 1689, 
utom att efter ordet »Talande» är tillagdt , »och wid ändan om Hcrculis lcf- 



Digitized by Google 



SVENSKA POLK-LITTKRATUBBN. 7 

werne och stora bedrifter, såsom och om then lärde Wfspegel Diogenes 
finnes här införde. a Stockholm 169$, 38 sid., 8:0. I en upplaga af folk- 
boken om Fyra Köpmän, tryckt i Carlskrona 1809, förekommer äfvcn 
sagan om Hildegardis och Talandus. 

3* Jujfar UttUvianu*. 

Se Svenska Folkböcker. I, 235—263. En upplaga af »Nyköping, 
tryckt hos P. E. Winge, 1830,» N 24 sid., 8:0, för öfrigt så till titel som 
innehåll ordagrannt lika de s. 238 anförda upplagor, har sedermera blif- 
vit Utg. bekant. 

4. JVltlufina. 

Se 1. c, s. 525—357. Följande äldre upplagor, hvilka icke fin- 
nas anförda s. 527, hafva sedermera kommit Utg. tillhanda: »En Wac- 
ker och Behagelig, Men därjämte Mycket Ynkelig Historia Om Prinses- 
san Melusina Och Gref Reijmundt, Huruledes de på et underligt sätt 
kommit tilsammans , och åter af et särdeles tilfälle åtskilde blifwit. Öre- 
bro, Tryckt hos J. P. Lindh, MDCCLXXXVIII,» 32 sid., 8:0; »En gan- 
ska wacker och märkwärdig Historia — — åtskiljde blifwit, helt öm- 
kanswärdt at läsa, från Danska språket öfwersatt. Fahlun, 1801, Tryckt 
hos Pehr 01. Aimar,» 28 sid., 8-o; jemte åtskilliga nyare, såsom: Jönkö- 
ping, Direktör Lundströms Tryckeri, 1818, 24 sid., 8:0; Jönköping, X. 
P. Lundström, 1844, 24 sid., 8:0; Jönköping, N. E. Lundströms Énka, 
1844, 16 sid., 8:0; Norrköping, Chr. Törneqvist, 1844, 18 sid., 8:0; 
samt Fahlun, J. F. Åkerblom, 1845, 16 sid., 8:0. Den s. 327 omnäradä 
upplagan, tryckt i Stockholm hos Nestius 1824, är icke den vanliga be- 
arbetningen, som förekommer i alla de öfriga upplagorna af folkboken, 
utan ett aftryck af den i Svenska Folksagor. En dansk upplaga: 
»Historien om Ridder Reymund og Prindsesse Melusine, en Kongedatter 
af Albanien, tilligemed en kort Beskrivelse over deres 10 Sönner, hvoraf 
de fleste vare Vandskapninger. Kjöbenhavn, 1842,» 22 sid., 8:0, anföres 
såsom tillägg till de s. 327 uppräknade. 

Se Svenska Folkböcker. II, 1—30. 

6. Ctt $0*11110 t tfttglait* 0cl) t)ftst0 £5tt*r. 

Man finner denna saga på IsUtndska i en handskrift å Kongl. 
Bibliotheket i Stockholm, med följande öfverskrift: Sagann af Artus 



Digitized by Google 



8 



ÖFVEBSIGT AF 



Syna Köngzins in Einglande, og Carle og Wilhlälame Brsd- 
rum hans, samt i en från holländskan öfversatt rimad dansk 
folkbok under titel: En herlig ny Historie om Konning Edvarde 
af Engeland, som var udi en ulsgelig Sygdom geraaden, 
men dog af en viis Qvindes Raad blev cureret og det forme- 
delst Konge*ns yngste Son Prints Arti Friemodighed, som 
havde sin syge Fader saa kjaer, at han rejste til den rige 
Dronning af Arabia, hvor han med Liste bekom hendes Kle- 
nodier, og förde Dronningens dyrebare Fugl Phoenix hjem 
med sig, dog paa det sidste efter megen Gjenvordighed, 
som Prints Artus havde udstanden, bekom han Dronningen 
til ffigte. Lystig at laese. Af holländsk paa danske Rim udsat 
af P. J. H. Kjöbenhavn 1696 (Nyerup, Morskabslaesning, s. 227), 
hvarmed den svenska folkboken, ehuru något förkortad, noga överens- 
stämmer. Liknande tyska folksagor äro »Der treue Fuchs» och »Königinn 
Wilowitte mit ihren zwey Töchtern» bland Kindermährchen aus 
mundlichen Erzählungen gesammelt. Erfurt 1787, s. 94—186, 
en berättelse bland Vulpii Ammenmährchen. Weimar 1791, samt 
»Der goldene Vogel ,» hvilken äfven blifvit svensk folkbok , och »Das Was- 
ser des Lebens» bland bröderne Gbimms Kinder- und Hausmärchen. 
Göttingen 1837. I, 343—353, II, 73—80 och III, 101—103. En be- 
slägtad rysk folksaga förekommer bland Vogls Die ältesten Volks- 
mährchen der Russen. Wien 1841, s. 119—135: »Das Mährchen 
von Ljubin Czarewitsch, der schönen Czarewna, seiner Gemahlinn, und 
dem beflugelten Wolf.» 

Den svenska folkboken, rimad likasom den danska, Sr tvifvels* 
utan en Öfversättning från denna. En konung i England hade fått en 
sjukdom, som endast kunde botas der i genom, att någon förde till honom 
fogeln Phoenix från »Arabie land.» Hans äldste son Carl beger sig först 
på vägen för att hemta den underbara fogeln, men stannar i Paris, der 
han under nöjen och vällust glömmer sitt uppdrag. Likaså den andra 
sonen, Willhelm. Den tredje, Attus, anländer lyckligen till Arabien , 
der ett åldrigt par ger honom anvisning på en åsna, som skulle visa ho- 
nom vägen till fogel Phoenix. Åsnan för honom också ganska riktigt 
till ett slott, der alla ligga försänkta i sömn, under det fogel Phoenix 
sjunger. Prinsen går in i slottet och finner der åtskilliga dyrbarheter, 
dem han bemägtigar sig: ett bröd, som aldrig tog slut; en flaska vin, 
som aldrig blef tom; ett svärd, som kunde betvinga hundratusen man, 
samt fogel Phoenix. Nu upptäcker han äfven en fager drottning, slum- 
rande i sin sofkammare, och sedan han tagit hennes ära, beger han sig 
bort med sitt öfriga byte. Så snart fogel Phoenix är borta, vakna drott- 
ningen och hennes kämpar. Då hon saknar sina skatter, svär hon alt 
hämnas; men åsnan räddar prinsen från alla förföljelser. Han kommer 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-LITTKRATCBEN. 



torst till Marocco, der han, för att rädda landet från hungersnöd , utlånar 
sitt bröd emot löfte om tio tusen man, då det återfordras. På samma 
sätt far han af konungen i Spanien löfte om 20,000 och af konungen i 
Frankrike om 30,000 man, vid återfordrandet af sin vinflaska och sitt 
svärd, hvilka han lånat dem. I Orleans träffar han sina bröder, som 
fråntaga honom både fogeln och åsnan, samt begifva sig till fadren, för 
hvilken de föregifva, att de sjelfve hemtat fogeln från Arabien. Attus 
kommer, förklädd , till England och tar tjenst som stalldräng hos sin 
far. Emedlertid har drottningen i Arabien födt en son, och när pilten 
vuxit till, tar hon honom med sig att uppsöka hans fader. I Äfarocco, 
Spanien och Frankrike återfordrar hon sina klenoder och får det utlofvade 
manskapet, hvarmed hon beger sig till England och belägrar London. 
Konungen sänder sina äldste söner till henne att bedja om nåd. Hennes 
son frågar, om någon af dem är hans fader; men hon svarar nej. Nu 
upptäcker sig Attus, som går ut till drottningen, af hvilken han blir 
med all ära emottagen samt hetsad såsom herre och gemål. Brödernes 
svek uppdagas ocb sagan slutar med följande ord: 

»Kongen lät dräpa de Söner så snart 
För de hade ljugit på Atti så hårdt, 

Här wid sig Drottningen glädde. 
Så bod hon Kongen hans Fader god natt, 
Länge at lefwa, ty jag hafwer fått 

Min Käraste som mig skal leda.» 

Be enda upplagor Utg. sett äro: »Lyckans flygande Fana, Eller en 
Historia Om Tre fattige Skräddare, Som genom Pelegri ms-Resa kommo 
omsider till wärdighet och stort wälstånd, hwars utgång är lustig atläsa. 
Hwarjemtc ock en annan Historia, En Konung i Engeland och hans tre 
Söner. Tryckt i År», 36 sid. (hvaraf de 25 sista innehålla denna saga), 
8:o; Götheborg, Sam. Norberg, 180G, 36 sid., 8:o, samt »Fågel Pbönix, 
En markwärdig och besynnerlig händelse, förestäld uti en Historia, Om 
En Konung i England och hans tre Söner. Lund 1835, i Lundbergska 
Tryckeriet», 16 sid., 8:ö. — Liknande svenska folksagor förekomma i åt* 
skilliga landsorter, se Hyltén-Cavallius och Stephens, Svenska Folk- 
Sagor och Äfventyr. Stockholm 1844. I, 151—166: »Ungdoms- 
Landet». 



7. €*rfu0 utfy JNLfiltttu*. 

Denna saga är en af våra äldre och oftast omtryckta folkböcker. 
Apelblad (Om svenska Anonymer och Psevdonymer) anför upp- 
lagor af år 1699 och af Stockholm 1703, 8:o, samt tillägger: »in igno- 
Sv. Folkböcker. II. 20 



Digitized by Google 



10 



ÖFYBB8IGT AF 



mhriam offloioarum typographicarum quotannis recusa». Utan att Just 
böra instämma i ett så strängt omdöme, måste man likväl medgifva, att 
denna saga h var ken i afseende å uppfinning eller stil eger sådana för- 
tjenster, som kunna rättfärdiga de många upplagor den erhållit. Den Sr 
förmodeligen en öfversättning , ehuru man icke bär, såsom i de flesta 
andra från samma tid, kan af lemningar från originalspråket utfinna 
detta, så vida man icke af åtskilliga namn med latinska ändelser, såsom 
Carsus, Moderus, Tolomannus, Eremus Skadalcus o. d., eller af uppgif- 
ten, att staden» der Moderus blifvit begrafven, hetat Qvieto, hvilket möj- 
ligen skulle kunna vara ett till nomen proprium förvandladt adjektiv, 
kunde sluta till ett latinskt original. Den bekanta berättelsen om Androc- 
lus och lejonet i Auu Gellii NoGtes Attics. V. 14, hvilken man 
igenfinner i denna saga, år, ehuru visserligen endast en episod, likväl 
der af sådan vigt, att hela sagan möjligen endast är en utläggning deraf. 

Innehållet är f korthet följande. Uti Indien i en stor skog, kallad 
»Eremus Skadalcus, eller then skadelige ökn», låg ett litet torp, hvars 
egare hade tvenne söner Carsus och Moderus, den förre en ogudaktig 
sälle, den sednare from och lydig, och derföre mera afhållen af sina för- 
äldrar. Afundsjuk häröfver uppsöker honom Carsus, medan han vallar 
sin faders får, och störtar honom utför ett högt berg ned i en stor ris- 
hög. Föräldrarne leta efter Moderus öfverallt i skogen, och Carsus låtsar 
ifrigt biträda dem; men då de mot aftonen komma till berget, utför 
hvilket Moderus blifvit kastad, synes hans vålnad deruppe, hvaröfver 
Carsus blir så förskräckt, att han icke vågar återvända till sina föräl- 
drars hus. Emedlertid hade ett lejon funnit Moderus i rishögen och 
burit honom till sin kula, der han åter kommer till lifs och förses se- 
dermera af lejonet med föda och kläder. Sedan de på detta sätt lefvat 
tillsammans i 6 år, fångas lejonet, hvarefter Moderus lemnar dess kula 
och ledsagas af en stor orm genom skogen till en herrgård, der en piga 
ger honom herberge öfver natten. Samma natt drömmer gårdens egare , 
att han fått en tjenare, hvars like i dejlighet och trohet icke fanns i 
hela verlden, och då han om morgonen berättar denna dröm för pigan, 
omtalar hon, huru Moderus aftonen förut infunnit sig vid gården och 
der blifvit herbergerad. Moderus berättar nu sina öden och blir tagen 
i adelsmannens tjenst samt kommer hos honom i stor gunst, så att, då 
Moderus, efter fyra års förlopp, begär sitt orlof för att se sig vidare om 
i verlden, tillbjuder adelsmannen honom sin äldsta dotter till hustru, 
hvilket anbud Moderus med tacksamhet emottager, men står likväl fast 
vid sin föresats att genom resor i andra trakter söka skaffa sig större er- 
farenhet innan han för alltid sätter sig till ro. Under sin resa tar han 
nattqvarter på en krog, der han är nära att mördas af värden, men räd- 
dar sig, efter erhållen varning af dennes dotter, på det sätt, att han i 
sin säng lägger liket efter en nyss mördad resande och gömmer sig sjelf 



Digitized by Google 



8YKNKA POLK-LITTBBATCRKN. 



ii 



bakom dörren, tamt smyger sig ut, i detsamma krögaren kommer för 
att döda honom. Han döljer sig 4fver natten på kyrkogården i en ny* 
gräfd graf och flyr i dagningen derifrån, samt anländer mot aftonen till 
en grefves gård, der han åter berättar sina olyckor och får af grefven 
skydd samt löfte om hämd på krögaren. Denne, jemte åtskilligeaf gran- 
narne, bjudes af grefven på ett gästabud, då värden ber att få på sin 
tjenare öfverlåta den pligt, som enligt ortens sed ålåg honom, att hålla 
ett tal för sina gäster. Moderus framträder nu och förtäljer hvad som 
händt honom på krogen. Kröganns ångest röjer honom, han fängslas och 
dödas, jemte hela röfvarebandet , och Moderus tjehar sedan grefven en 
lång tid med mycket beröm. Ryktet om hans goda egenskaper kommer 
för sjelfve konungens öron, som kallar honom till sig och låter honom 
ännu en gång berättar sin historia, hvarefler han tager honom i sin 
tjenst, slår honom till riddare och visar honom mycken bevågenhet. Sedan 
denne konung, hvars namn var Tolomannus, dött, kommer Moderus i 
icke mindre ynnest hos hans efterträdare; men härigenom väckes de öf* _ 
riga hofmännens afund, och genom deras förtal dömmes Moderns att ka- 
stas i lejonkulan. Här Igenfinner han sitt gamla lejon, som, I stället atl 
sönderslita honom, .möter honom med smekningar och ger på allt sätt 
tillkänna sin fagnad att återse honom. Moderi oskuld blir nu upptäckt, 
och han kommer i ännu större gunst hos konungen än förut; men efter 
två års förlopp ber han att få återvända till sin trolofvade, och konun* 
gen måste, ehuru ogerna, släppa honom. Med ett talrikt följe beger han 
sig på väg, och träffar under resan sin bror Carsus, hvilken nu måste 
tigga sitt uppehälle, emedan han straxt efter sin flykt ur fadrens hus 
blifvit tillfångatagen, hållen för en röfvare och stympad till högra han- 
den och foten. Moderus visar honom all godhet, förser honom med alla 
förnödenheter och ber honom åtfölja sig. De komma till en krog, der 
under natten tvenne bofvar, som gömt sig under Moderisäng, öfverfalla 
honom, släpa honom ut genom fönstret och binda honom vid ett träd 
i skogen, der han anträffas af en Jagande adelsman, hvilken vårdar och 
återkallar honom till lifvet. Emedlertid hade Carsus, efter brödrens för- 
svinnande, fängslat krögaren, hvilken han trodde hafva dertill varit skyl- 
dig , och denne är nära att derför få gå till döden , då Moderus infinner 
sig och räddar honom. Nu beger sig Moderus med Carsus och hela sitt 
följe, jemte lejonet, hvilket åter uppsökt honom, till sin trolofvade, med 
hvilken han firar sitt bröllop. Sedermera gör han ett besök hos sin 
gamle fader, hvilken han ännu finner i lifvet — modren hade under ti- 
den dött — och då han icke vill öfvergifva sitt torp, ger honom Mode- 
rus rikeligen att lefva utaf för sina återstående dagar, och beger sig så 
tillbaka till sin hustru och svärfader. När Moderus hunnit en ålder af 
80 år, af sömn ar han och begrafves i staden Qvieto. Öfver hans graf sät- 
tes en elfenbenstafla med följande rim i förgyllda bokstäfver: 



Digitized by Google 



ÖFVHR8IGT AF 



»T hen tyékan förde hit och thit, som wmdeii, 

Röen, och som skytten drifwer häftigt Himlen 
Nu ligger hår, at Mudlen Benen hwita, 

TU sidsta Timma skyla skal oeh lita: 
Nu ej längre på then hala Lycka, 

Som honom i digra sorgen wicka. 
Nu hwilar sig den stolta Lyckans Frände, 

Den hennes skott motstod, som hon utsinde, 
I thenna swarta Jord med Marmor-Stenar, 

Ombygd och beprydd med Guld och Palme-Grenar, 
Hwar här och flns igen i Himmelens höga, 

Bland Lust och Frögd, som sed t har intet öga.» 
De upplagor, Utg. sett, iro: »En ganska ynckelig och tänkwärdig 
Historia, Om twenne Bröder Carso och Modero, Huruledes then ena then 
andra döda wille, ocb han på et underligit sätt undånkom. Hwilken 
Historia är författad uti 14 Capitel, dock ganska Instig at läsa. Här- 
Jämte och en annan thesslikes Historia Om Ghariton, Hwilken på resan 
åt Jerusalem af Röfware fången och fängslader blef , och dock genom Guds 
Underbara Skickelse omsider lyckeligen befriad wardt. Tryckt i Åhr», 
48 sid. (hraraf de 44 första innehålla sagan om Carsus och Moderus), 
tro (tyckes vara från början af 1700-talet); »Tryckt i år», SO sid., 
feo (yngre än den förra och troligen från medlet af 1700-talet); »Tryckt 
på nytt 1780», 48 sid., 8:0; »Trykte i Örebro 1786», 32 sid., 8:0; 
Örebro, J. P. Lind., 1790, 82 sid., t:o; Gefle, E. P. Sundqyist, 1799, 
48 sid., 8:0; D:o 1801, 48 sid., 8:0, »En ganska ynkelig och tänkwärdig 
Historia, Om twenne Bröder Carso och Modero, Huruledes den ena den 
andra döda wille, och han på ett underligt sätt undånkom; hwilken Hi- 
storia är författad uti Fjorton Capitel. Jönköping, 1818, tryckt i Direk- 
tören Lundströms Tryckeri,» 30 sid., 8:0; »Tryckt i Wexiö år 1812», 80 
»id., 8:0; Stockholm, Marqvardska Boktryckeriet, 1824 , 81 sid., 8:0; »En 
öntkelig Men dock tänkwärdig Historia, Om Twenne Bröder vid namn 
Carsus och Moderus, Uti Hwilken berättas, huru som den äldre, som 
war en wanartig och ogudaktig sälle, wille döda den yngre, som war 
wälartad och from , och derföre sinom Föräldrom kär oeh behagelig. Be- 
rättelsen är författad uti 14 Capitel och nöjsam att läsa vid lediga stun- 
der. Malmö, 1827. Tryckt uti Berlingska Boktryckeriet», 48 sid., 8:0 
(något, ehuru föga betydligt, förändrad upplaga); Stockholm, Elméns 
och Granbergs Tryckeri, 1828, 24 sid., 8:0 (aftryck af de äldre uppla- 
gorna); Jönköping, N. B. Lundström, 1882, 16 sid., 8:0 (aftryck af 1827 
års upplaga); D:o 1888; D:o 1885; Götheborg, Sam. Norberg, 1886, 40 
sid., 8:0 (aftryck af de äldre upplagorna); Jönköping, J. P. Lundström, 
1841, 31 sid., 8:0; Jönköping, N. E Lundströms Enka, 1844, 16 sid., 
8:0, samt »En ganska ömkelig och tänkwärdig Historia, Om twenne Brö- 



Digitized by Google 



SVRNSKA FOLK LITTERATUREN. 



13 



der Carsus och Moderus, Huruledes den ena ville döda den andra, men 
han på ett underligt sätt undankom. Fahlun, J. F. Åkerbloms Boktryc- 
keri, 1844», 16 sid. 8:o (förkortad bearbetning). 



Denna folkbok, fir efter all anledning en öfrersättning från Fransy- 
skan. Originalet har Utg. emed lertid icke lyckans upptäcka. Det är en 
helt kort berättelse, huruledes i Cairo en förnäm och mycket rik enka 
förordnat i sitt testamente, att alla hennes rikedomar skulle tillfalla den 
unga flicka, som kunde nedtaga en krans, hvilken hängde vid ett silkes- 
snöre från taket i den aflidnas gemak. Flera försökte, men ingen lycka- 
des. Kransen hade nemligen den egenskapen, att så snart en flicka,' som 
icke var en ren jungfru, sökte nedtaga den, drog den sig af sig sjelf 
upp åt taket, att den ej kunde räckas. Ryktet om detta testamente och 
de många fruktlösa försöken att komma i besittning deraf kom äfven till 
en fattig vallflickas öron. Hon älskade en ung herde, vid namn Floridor, 
och var äfven älskad tillbaka; men hans rika föräldrar förbjödo deras 
förening. Då beslutar Casta atl söka vinna det rika arfret. Hon an- 
mäler sig hos magistraten och, sedan hon Wifvit införd i den aflidnas 
kammare, sänker sig kransen af sig sjelf ned på hennes hufvud och hon 
förklaras för rättmätig arftagerska till all egendomen. Nu ångra Floridors 
föräldrar sin hårdhet och äfven han sjelf vågar icke längre fria till den 
rika arf tagerskan ; men hon uppmuntrar honom och så blifva de ett lyck- 
ligt par. 

Den äldsta upplaga, Utg. setl af denna saga, förekommer 1 en »AJr 
manach På Åhret efter Christi Födelse, 1745. Beräknad och stäld til 
Jönkiöpings Meridian Af Jonas Hielm. Jemte en Historia om Kyskhet 
och thess Belöning. Jönköping, Tryckt hos Sal. Falcks Enckiå», 48 sid 
(hvaraf ifrågavarande »Historia om Kyskhet och thess Belöning»» uppta- 
ger de sista 7), 32:o. Andra Utg. bekanta upplagor äro: »En mycket 
nöjsam och wacker Historia, Om Floridor Och Den dygdiga och sköna 
Casta. Tryckt i Upsala, 1794», 8 sid., 8:o; Gefle, E. P. Sundqvist 
1799, 8 sid., 8:o; D:o 1801; »Omtryckt i Gefle år 1809», 8 sid., 8:o; 
Fahlun ,'P. O Axmar, 1814, 8 sid., 8:o, samt Fahlun, J. F. Åkerblom, 
1845, 8 sid., 8:o. 



Se Svenska Folkböcker. II, 45—56. En upplaga, trycktiNorr- 
köping hos Chr. Törnequist 1844, 16 sid., 8:o, och en i Eskilstuna hos 
P. Larsson 1645, 8 sid., fco, hafva sedermera Wifvit Utg. bekanta. 



8. /Inrttinr oel) €afta. 



9. J&fhuttflen. 




14 



ÖFTKB8I0T AF 



10. ®nmmr-<fitrn. 
Se Svenska Folkböcker. II, 57—67. 

it. JMS-Ähagfl*!. 

Be 1. c, 8. 68—75. Den sednaste upplaga Utg. sett af denna saga 
Ar tryckt i Götheborg i Norbergska tryckeriet 1844 , 8 sid., 8:o. En 
moderniserad bearbetning, sannolikt öfversatt ifrån tyskan samt endast 
till hufvuddragen lik den fransyska sagan, har utkommit under titel: 
»Riddar Blåskäggs Sju Hustrur. Stockholm , Elmén 6c Granbergs Tryckeri, 
1847», 16 sid., 8:o. 

i*. IMS /Ofiei. 

Se I. c, s. 74—88. 

Se 1. c, s. 100—114. En annan bearbetning af denna saga, än den 
i folkboken, förekommer i veckoskriften År tiga och Nöjsamma Ti ds- 
förd rlf. Stockholm 1767, s. 6—56. 

14. $>rittf*0fan /uriuné*. 

Originalet till denna folkbok igenfinnes bland Madame d'åulnoy's 
Contes des Fées undertitel »Fortunée» (införd i Cabinet des Fées. 
Hl, 5—25). 

En torpare hade en son och en dotter. På sin sotsäng lemnade han 
sin dotter, Fortunée, ett neglikestånd och en silfverring, som han erhål- 
lit af ett fremmande fruntimmer, och gaf sin son, Bedou, hela den öf- 
riga qvarlåtenskapen, bestående af en höna, ett halmbolster och ett par 
karmstolar. Sedan fadren dött, bemöter Bedou sin syster med hårdhet; 
han nekar henne att sätta sig på hans stolar, och af de ägg , hönan vär- 
per åt honom, ger han henne endast skalen. För att trösta sig, går 
hon till källan att hemta vatten till att dermed vattna sina neglikor. 
Här träffar hon skogarnes drottning, som visar henne mycken välvilja 
och förvandlar hennes lerkruka i en af guld, besatt med diamanter. För 
att på något sätt visa henne sin erkänsla, ger Fortunée henne i stället 
si lfverr ingen. Vid hemkomsten finner hon, att hennes bror stulit negli- 
korna och i stället ditlagt ett kålhufvud. Detta börjar tala och under- 
rättar henne, att neglikorna voro gömda i brödrens halmbolster, samt 
ber att blifva flyttadt tillbaka till kål-landet. Fortunée uppfyller denna 
önskan och möter nu hönan, som likaledes börjar orera och af hvilken 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK- LIT TB B AT U B B N . 



hon erfar» att hon ej är dotter af torparen, utan af en mägtig konung, 
som , då hans drottning födt honom sex flickor efter hvarandra, hotat att 
döda henne, om hon ej nästa gång födde en son. Då nu afren det sjunde 
barnet blir en flicka, skyndar modrens syster, skogsdrottningen, som i 
detsamma nedkommit med en son, att sända sina andar méd denne för 
att utbyta barnen; men en fiendtlig fée förvandlar barnet i ett neglike- 
stånd. Brottningen måste nu fly med sitt späda barn och finner en till- 
flygt 1 torparens koja, der hon dör, sedan hon qvarlemnat sitt barn, 
Fortunée, att uppfostras såsom torparens dotter. Hennes syster, skogs- 
drottningen, förvandlar torparens hustru I en hona, på det hon ej måtte 
yppa hemligheten, och konungens drabanter, som kommit att med våld 
återföra modren och barnet, 1 kålhufvuden. Fortunée skyndar, sedan hon 
erhållit dessa upplysningar, att ur brödrens bolster hemta sina neglikor, 
men finner dem försvarade af en otalig mängd råttor. Dessa fly likväl , 
så snart hon slår vatten på dem ur den gyllne krukan, och då hon nu 
återfår sitt neglikestånd, börjar äfven detta tilltala henne och det med 
en kärleksförklaring. Nu uppenbarar sig skogsdrottningen och föreställer 
för Fortunée sin son, från neglikestånd förvandlad till en ung skÖH prins. 
Numera är nemligen förtrollningen löst, hönan och kålhufvudena återfå 
sin naturliga skepnad, de båda unga förlofyas medelst silfverringen, och 
Fortunée hämnas endast genom välgerningar den hårdhet Bedou visat 
henne. 

De svenska upplagor, Utg. sett, äro: »Afton Tidsfördrif I Pig-Kam- 
maren. Sagan om Prinsessan Fortunée. Stockholm, Tryckt hos Joh. C 
Holmberg, 1796», 15 sid., 8:o; Gefle, £. P. Sundqwist, 1802, 16 sid., 
fco, samt »Prinsessan Fortunée eller Lyckans Barn , i hwilken hjertrörande 
Historia förekomma en Höna, ett Nejlike-blomster och ett Kålhufwud, 
alla talande. Stockholm , Elméns och Granbergs Tryckeri , 1826» , 16 sid., 
8:0 (en sednare, moderniserad fri bearbetning, efter hvilken sagan jem- 
väl finnes införd bland Folk-Sagor för Gamla och Unga. Örebro 
1843. II, 141—155: »Prinsessan Fortunée»). 

15. $>rtnf*$fatt t fafwanbe fkagett. 

Man finner denna saga, som påminner om Brynhildas sömn och 
uppvaknande i den gamla nordiska sagan om Sigurd och Brynhilda, på 
italienska i Basile's Pentamerone. V, 5. »Sole, Luna e Talia»; 
på fransyska bland Perraults Co n tes de ma mere l'Oye (aftryckt 
i Cabinet des Fées. I, 55—50: »La belle au bois dormant»), och på 
tyska bland bröderne Grimms Kinder- und Hausmärchen. Göt- 
tingen 1857. I, 298—502: »Dornröschen» (aftryckt i Die blaue Bibli- 
othek aller Nationen. Nordhausen 1846, s. 111—119). 



Digitized by Google 



i6 



ÖfVEKSIGT AF 



I den svenska folkboken, öfversatt från den fransyska, förtäljes 
hurusom en konung och en drottning, länge barnlösa, ändteligen fått 
sin i fri gaste önskan uppfylld genom en dotters födelse. Alla feer i lan- 
det bjudas till fadder, utom en, som var 6a gammal, att hon aldrig bru- 
kade lemna sitt slott. Icke desto mindre infinner sig äfven hon, och di 
konungen icke har att framsätta för henne en lika präktig Ifuvert, som 
(or de öfriga, förklarar hon i harmen, då de andra feerna framkomma 
med sina faddergåfvor, att den unga prinsessan skall såra sig på en 
slända och deraf dö. En af feerna, som med flit dröjt till sist, mildrar 
dock denna olycksspådom så, att prinsessan endast skall falla i en hun- 
draårig sömn, hvarur en ung konungason skall väcka henne. Konungen 
förbjuder vid lifsstraff bruket af sländor i hela sitt land; men en gång, 
då han är frånvarande, träffar prinsessan i ett aflägset tornrum i slottet 
en gammal gumma, spinnande på en slända. Prinsessan vill försöka att 
äfven begagna den, men sårar sig och faller i den förutspådda sömnen, och, 
på det hon icke måtte finna sig ensam vid uppvaknandet, sänker feen 
alla i slottet i en dylik sömn samt låter stora träd och h vassa törnen vexa 
upp deromkring såsom ett värn. Efter hundra år jagar en ung prins i 
samma skog , upptäcker det hemlighetsfulla slottet samt väcker prinsessan 
och med detsamma alla de Öfriga. Han firar samma afton med henne 
sitt bröllop , besöker henne ofta i hemlighet och får med henne två söner 
Blondin och Brunet. Efter någon tid dör hans fader, och nu , sjelf kor 
nung, tar han sin gemål och sina barn hem till sitt slott. Man här 
fattar hans mor, af jätteslägt, hat till den unga drottningen och hennes 
Söner. Medan konungen är ute i krig, befaller hon sin köksmästare att 
slagta både sönerne och modren samt anrätta dem åt henne. Han låtsar 
efterkomma denna befallning, men anrättar i stället ett får, ett lamm 
och en qviga. Den gamla upptäcker likväl detta bedrägeri och låter b*i 
gräfva en djup grop, som fylles till hälften med glödande kol, samt be- 
faller, att drottningen och de båda prinsarne skola kastas deri, men i 
detsamma återkommer konungen, och den gamla störtar stg nu sjelf i 
gropen, hvareftcr köksmästaren blir rikeligen belönad för sin trohet, och 
konungen lefver länge lyckligt med sin gemål och sina barn. 

Den enda upplaga Utg. sett är: »Afton-Tidsfördrif I Pig-Kammaren. 
Saga om den sköna Prinsessan i spfwande Skogen. Stockholm, Tryckt 
hos J. C. Holmberg, År 1788», 12 sid., 8:o. — En öfversättning af den 
tyska sagan i brödcrnc Grimms samling förekommer föröfrigt i Julläs- 
ning för barn. 1838. Utgifwen af H. Reuterdahl. Lund 1858, 
s. 83—86: »Törn-Bosa». 

IG. fymtnnt olika <$t)ftrar. 
Denna saga är mycket spridd. Den förekommer, i mer eller mindre 
skiljaktiga uppteckningar, på italienska i Basilbs Pcntamerone. 



Digitized by Google 



SVENSKA FOI K-LlTTEHmH E!N. 17 

III, 10: »Le tre Fäte» och IV, 7: »Le doje Ptezelle»; på framyvka 
bland Perraults Contes de ma mére TOye: »Les Fées» (Cabinet 
des Fées. I, 21—25); på tyska bland Féen-Märchen. Braun- 
schweig 1801, s. 1 etc: »Die belohnte Freigebigkeit» och i Fabeln, 
Märchen und Erzählungen fur Kinder. Von Caroline Stabl. 
ISUrnberg 1818, s. 164 etc: »Die gute und böse Schwester», äfvensom 
»Die drei Männlein im Walde» samt början af sagan om »Frau Hötte» 
bland bröderne Grimms Kinder- und Hausmärchen. I, 81—88 och 
154—158, hafva en påtaglig likhet med ifrågavarande saga; samt på 
danska hland Winthers Danske Folkeeventyr. Kiöbenh. 1825, 
s. 56—39: »Den onde Stedmoder».' # 

Den svenska folkboken är sannolikt öfversatt från fransyskan , och 
överensstämmer nära med Perraults uppteckning. De enda upplagor 
Utg. sett äro: »Trenne stycken nya och alt för artiga Historier, Eller 
Sagor, Den Första: Om en upbränd bakdantare eller förtalare. Den Ån- 
dra: Om den lyckliga Spinnerskan Berta. Den tredje: Om hjelpsamhetens 
belöning, Eller Twenne olika Systrar. Öfwersatt på Swenska. Gefle, Tryckt 
hos E. P. Sundqwist 1798» 8 sid., 8:o, och 1802, 8 sid., 8:o. I annan 
öfver-sättning (efter Junger) finnes den införd i Morfar i sin Länd stol 
vid Julbrasan. Lärorika och roande Sagor och Berättelser 
för små Åhörare. Stockh. 1840, s. 82—88: »De begge Sy strame», 
samt är för öfrigt en bland de vanligaste ammsagor. 

En enka har tvenne döttrar: den äldsta ful och högfärdig, men det 
oaktadt modrens älskling, den yngre vacker och vänlig. Den sednare 
måste uträtta alla gröfre arbeten och, bland annat, två gånger om dagen 
hemta vatten ur en brunn väl en half mil från hemmet. En dag finner 
hon vid brunnen en fattig gumma, som ber henne om litet vatten, och 
hon uppfyller vänligt och gerna hennes bön. Till belöning förlänar henne 
gumman, som var en fée, att vid hvart ord hon talade, skulle en vacker 
blomma eller en dyrbar sten falla ur hennes mun. Då modren vid flic- 
kans hemkomst upptäcker denna hennes egenskap, skickar hon sin äldsta 
dotter till brunnen för att förvärfva en dylik; men hon är snäsig emot 
feen och får till straff, att en orm eller en groda skall falla ur hennes 
mun för hvarje ord hon yttrar. När modren erfar detta, blir hon ännu 
mer förbittrad på den yngre dottren och jagar henne ur huset. Flickan 
flyr undan till närmaste skog, der hon upptäckes af landets kronprins, 
som der jagade. Han förälskar sig i den sköna flickan och när han fin- 
ner hvilka skatter hvarje ord ur hennes mun förlänade, tar han henne 
till sin gemål. Den äldre systern blir deremot hatad och afskydd af alla 
samt slutar sitt lif i en ödemark. 

Originalet till denna folkbok är den fransyska sagan »Le 
Prince Chéri» af Madame Le Prince de Beaumokt (Magasin des 



Digitized by Google 



18 



ÖFVEBSIGT AF 



Enfans. Stockholm 1786. I, i»— 40. — Cablnet des Fées. XXXV, 
129—150). 

De enda Utg. bekanta svenska upplagor äro: »Saga om Konung 
God och Prins Älskad, Innehållande: 1) Konung Gods mildhet mot sina 
Undersåtare , huru han frälste en kanin, då han war på jagt, som sedan 
dess hemkomst till Slottet följande natten , blef förwandlad till en wacker 
Jungfru, under namn af Candida, hwilken annars war ett mägtigt Rå; 
och sluteligen hans död. 2) Candidas många underwerk med den i bör- 
jan högmodige och elake Prins Älskad: Huru hon gaf honom en Ring, 
som hwar gång han gjorde någon elak gerning, eller war ond, stack ho- 
nom mer och mindre i fingren; och då det ej wille werka något till Prins 
Alskads förbättring, förwandlade honom till ett grymt djur. 3) Prins 
Alskads elaka och goda gerningar; hans tillstånd efter dess Fader Konung 
Gods död; hans Öde i det grymma djurets gestalt; hans förwandling i an- 
dra djurs liknelse; hans åter Menniskoblifvande; hans ingångna ägtenskap 
med den sköna Zelea; och sluteligen hans återkommande på den Thron, 
han förut innehaft Garlskrona, tryckt år 1809», 20 sid., 8:o, samt TJp- 
sala, Em. Rruzelius, 1827, 16 sid., 8:o. Sagan, i annan öfversättning , 
förekommer dessutom i Morfar i sin Ländstol vid Julbrasan, s. 
5—12: »Prins Älskwärd». 

Den anförda vidlyftiga titeln torde göra en närmare redogörelse för 
innehållet öfverflödig. 

18. glrift* ©lijckUfl oct) $>rtn* Äcklig. 

Afven denna saga igenfinnes i Mad. Le Prince de Beaumonts Ma- 
gasin des En fans. (Stockholm 1786. I, 109—126 — aftryckt i Cabi- 
netdesFées. XXXV, 150—164: »Le Prince Fatal et le Prince For- 
tuné»). 

Den enda svenska upplaga Utg. sett är: »Xwänne Mfurkwärdiga 
Sagor, Den Första: Om Prins Olycklig och Prins Lycklig. Den Andra: 
Om Enkan och hennes bägge Döttrar. Carlskrona, tryckt år 1809», 20 
sid. (hvaraf igrågavarande saga upptager de 14 första), 8:o. Dessutom fin- 
nes denna saga införd i ofvannämde samling: »Morfar i sin Ländstol 
vid Julbrasan, s. 12—27: »Prinsarne Missöde och Lycklig.» 

En drottning föder åt sin gemål tvillingsöner och bjuder ett rå (fée) 
till fadder. Rået förklarar, att den ene af dem skall blifva olycklig ända 
till sitt 25:te år och den andre lika lång tid lycklig. Prins Olycklig er- 
far också alla möjliga olyckor. Redan i vaggan blir han bortbytt och 
utsatt i en skog till ett rof för vilddjuren, men räddas af en björninna, 
som ger honom di. En hofbetjent finner honom , då han var två år gam- 
mal, i skogen och tar honom med till slottet, der han uppfostras såsom 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-HTTKBATCfcKN. 



19 



lek- och läse-kamrat åt Prins Lycklig, hvilken fattar agg till honom och 
gör honom all nftjlig förtret. SIu tel igen blir nan bortkörd och kommeri 
tjenst hos en bonde, men blir äfven der förtalad och förföljd. Derefter 
blir han soldat och tjenar, ehuru under många motgångar, genom sin öfr 
verlägsna förtjenst sig upp till general hos en fremmande konung, ihvars 
dotter, prinsessan Behaglig [Gracieuse), han förälskar sig. Men prins 
Lycklig begär hennes hand och, då hon af tillgifvenhet för Olycklig vä- 
grar, anfaller han hennes far med krig och, lycklig i allt, framtränger 
segrande ända till hans hufvudstad, sedan Olycklig förklarat att han ej 
kan strida emot sina landsmän och derföre blifvit kastad i fängelse. Men 
just som Lycklig rustar sig att med storm intaga sin tillämnade svärfars 
hufvudstadd, fylla båda bröderne sitt 25:te år. Nu förändras i hast de- 
ras öden: Olyckligs soldater befria sin älskade härförare och döda Lyck- 
lig, och Rået underrättar Olyckligs föräldrar om hans härkomst, h varef- 
ter han förklaras för tbronarfvinge och förmäles med sin älskarinna. 



19. (Énkan ne!) i)enn*$ bt%%t JlJttrar. 

Denna saga förekommer, likasom de båda föregående, 1 Madame Lb 
PaiifCB de Beaumonts Magasin des En fans (Stockholm 1786. I, 
183— 191— aftryckt i Cabinet des Fées. XXXV, 178—185: »La Veuve 
et ses deux Filles») samt har blifvit dramatiskt bearbetad af Floriah i 
Blanche et Vermeille, som i Mars 1781 uppsattes å Théatre Italien 
i Paris. 

På svenska har Utg. ej funnit någon annan upplaga än den vid 
näst föregående saga anförda, deruti den nu ifrågavarande upptager s. 
15—20. Leopolds Eglé och Annette är för öfrigt en bekant behand- 
ling af ungerår samma ämne. » 

En enka hade tvenne döttrar, båda utmärkt sköna, men af olika sin- 
nelag. Den äldsta, kallad den Hvita (Blanche), är stolt och högdragen; 
den yngre, den Rosenröda (Vermeille), vänlig och förnöjsam. En gammal 
gumma besöker enkan, och på modrens uppmaning skyndar den yngsta 
dottren att genast bjuda den gamla det enda hon eger att undfägna henne 
med, hvaremot den äldre gör det motvilligt och ovänligt. Gumman är ett 
rå, som till tack för de erhållna gåfvorna gör den äldsta till drottning 
och den yngre till en välmående bondhustru. Båda finna sig synnerligen 
belåtna, men för den äldre räcker ej denna belåtenhet länge. Hon finner 
sig snart tillbakasatt af sin gemål och utsatt för sitt hoffolks speord , samt 
tager si ut el igen sin tillflykt till sin syster, som under tiden gift sig efter 
sitt bjertas val och dageligen funnit nya skäl till tacksamhet för den lott 
råets godhet beskärt henne. 



Digitized by Google 



ttrvmsiGT AF 



20. $k 3 n gJUnkn. 

Denna folkbok» hvaraf, så vidt Utg. känner, blott en svensk upplaga 
utkommit (»Skön Blanka. Stockholm, C. H. Carlson 1828», 12 sid. 8:0), 
ir en trogen öfversättning från den fransyska sagan »Blanche Belle» 
bland Lcs Illustres Fées, en sago-samling , som utkom först 1608 och 
finnes aftryckt ILeCabinetdesFées. V, 8—18. Ursprungligen igen- 
finnes denna saga bland Strapakola'* Nottipiacevoli. 111, S. 

Lamberius, markis af Montferrat, lefde länge i barnlöst äktenskap 
med sin gemål, byars ifriga längtan att blifva mor slutligen uppfylldes 
genom en sylf, och Skön Blanka föddes. Hon hade af syl fen blifvit be- 
gåfvad med den underbara egenskap att, då hon om morgonen vaknade, 
föll en perla ur hvartdera ögat, och de första ord, hon hvarje dag ytt- 
rade, åtföljdes af en rubin. Så rikt begåfvad och tillika af en blandande 
skönhet, fick hon snart många friare, bland hvilka konung Ferdinand af 
Neapel sluteli gen erhöll hennes hjerta och hand. Han fick likväl ej länge 
njuta af sin unga gemåls sällskap , emedan han anfölls med krig af fur- 
sten utaf Tunis, som ville frånröfya honom hans sköna drottning. Fen 
dinand lemnade henne i ett fast slott i sällskap med förre konungens en- 
kedrottning och dennes dotter, samt gick sjelf att möta fienden. Men den 
gamla drottningen, som hoppats att se konungen förmäld med hennes 
egen dotter, hatade Blanka och lyckades, med tillhjelp af en mägtig fée, 
att få henne fängslad i ett féeslott långt in i en stor skog, samt att få 
sin egen dotters utseende, förändradt till fullkomlig likhet med Blankas. 
Konungen, som återkom efter att hafva besegrat sin fiende, blef bedra- 
gen af denna likhet , men kände ej längre samma ömhet som förr för fin 
sköna gemål, utan tvärtom en afsmak, som med hvarje dag tilltog. För 
att skingra sitt svårmod begaf han sig ut på jagt och kom till det slott» 
der Blanka satt fången. Här igenkände han henne, och hennes fader 
sylfen förde henne åter i hans armar, hvarefter féeslottet nedreft, den 
gamla drottningen och hennes dotter förvistes samt Ferdinand och Skön 
Blanka blefvo för alltid förenade och lyckliga. 

Äfven denna folkbok, hvaraf likaledes blott en upplaga utkommit 
»Kung Håkan Trollkarl. Stockholm, C M. Carlson 18*8», 1» sid., 8») 
Ar öfversatt ur ofvananförde fransyska sagosamling (Ca b i ne t des 
Fées. V, 18—85: »Le Roi Megfcien»). 

Kung Håkan var en mägtig trollkarl, som förmådde antaga hvilken 
skepnad som helst. En gång, då han flög omkring i örnchamn, upp- 
täckte han en underskön prinsessa, hvilken han bortröfvade, men hvars 
kärlek han, oaktadt alla sina konster, ej kunde vinna. För att likväl få 



Digitized by Google 



SVENSKA rOLK-LITTEBATGRBN. 



H 



behålla henne för egen rakning, satte han henne I ett statt, det han om- 
gaf med ett ogenomträngligt moln, och aflägsnade sin son, emedan han 
fraktade, alt ryktet om den unge prinsens skönhet oeb älskvärdhet kunde 
komma för prinsessans öron. Prinsen reste vida omkring oeh kom slutli- 
gen till det land, hvarifrån prinsessan hlifvit bortröfvad. Här fick han 
se hennes porträtt och blef deraf. sä betagen, att han ej gaf sig någon 
ro, innan han upptäckt hennes vistelse-ort. En migtig fée, som beskyd- 
dat honom alltifrån barndomen, förvandlade honom i en papegoja och 
gaf honom härigenom utväg att intränga i prinsessans slott och vinna 
hennes ömhet. Båda fördes sedermera af féea på en vagn, förspänd med 
två starka örnar, tiH prinsessans föräldrar, der bröllop genast firades. Kung 
Håkan förföljde de flyende, men hann dem ej förr än de redan voro före- 
nade. I harmen häröfver ville han kasta på dem ett dödande gift; men 
féen uppväckte en storm, som förde det tillbaka till honom sjelf, och på 
detta sätt undsluppo de unga makarne sin förföljare. 

22. f)rtttf*$fatt ^ttgebfltfl. 

Likasom de båda föregående, är äfven denna folkbok hemtad ur den 
fransyska sagosamlingen Les Illustres Fées (Cabinet des Fées. 
V, 155—166: »La Princesse couronnée par les Fées»). Blott en upplaga 
deraf är Utg. bekant: »Prinsessan Ingeborg. Stockholm, C M.Carlson 
1828», 8 Sid., 8o 

En vis och skön prinsessa förmälde sig med en ung man af kunglig 
börd, men hvilken numera lefde såsom enskild person i det land, hans 
förfader beherrskat. Hans gemål uppmanade honom att söka återvinna sina 
fäders thron, och för att lyckas häri bemödade hon sig att förvärfva nå- 
gra feers ynnest, som bodde nära hennes slott. Hennes afsigt vanns, och 
hon erhöll af feerne dyrbara skänker samt flere papegojor, som skulle un- 
derrätta henne öm allt hvad som tilldrog sig i det land , hvars drottning 
hon så ifrigt längtade att blifva. Genom de underrättelser, bön derige^ 
nom erhöll om folkets sinnesstämning, och genom frikostigt utdelande af 
fécrnas rika gåfvor lyckades prinsen snart att stöta den regerande konun- 
gen från thronen och sjelf, jemte sin ärelystna gemål, intaga hans plats. 

23. Jfen otillgängliga én. 

Originalet till denna folkbok, hvaraf den enda Utg. bekanta upplaga 
har följande titel: »Den otillgängliga ön. Stockholm, C M. Carlson 1828» , 
11 sid., 8:0, igenfinnes likaledes bland Les illustres Fées (Cabinet 
des Fées. V, 186—199: »L'Ile inaccessible»). 

En ung skön prinsessa heirskade på en ö, den herrligaste i verlden. 
Migtiga feer hade, på prinsessans begäran, gjort hennes ö otillgänglig 



Digitized by Google 



22 



örVEBSIGT AF 



för alla främlingar; men vingade spejare underrättade henne som oftast 
om hvad som tilldrog sig i den öfriga verlden. Så hade ryktet om en 
stor och ädel konung i ett rike ej långt från prinsessans ö kommit till 
hennes kunskap och väckt hennes håg att med honom göra personlig be- 
kantskap. En af prinsessans spejare besöker konungens hof, och visar 
honom hennes porträtt, som hos honom väcker den li fl i gaste kärlek för 
originalet. Han utrustar en stark flotta, men en grannfurste, som genom 
en mot prinsessans skyddarinnor fiendtlig fée likaledes blifvit underrättad 
om hennes och hennes ös behag, rustar sig på samma gång till ett anfall. 
Hans flotta blir dock förstörd af de féer, som skydda ön, hvaremot ko- 
nungens föres lyckligen in i öns hamn och han sjelf i den äktenskapliga. 



24. QxfittnxnQen ot\) lantflickan. 

Denna folkbok är en fri öfversättning af den fransyska sagan: 
»Histoire d'une vieille Reine et d'nne jeune Paysané» bland Fables et 
Contes, composées pour 1'éducation de feu Monseigneur le 
Duc de Bourgogne, par Fenelon (Cabinet des Fées. XVIII, 
269—274). 

De upplagor Utg. sett äro: »Drottningen och Bondflickan, eller Om- 
bytet är icke alltid förnöjande. Stockholm, Tryckt hos J. Hörberg, 1824,» 
8 sid., 8:o; Jönköping, J. P. Lundström, 1826, 8 sid., 8:o; Uppsala, 
Em. Bruzelius, 1827,» 7 sid., 8:o; Norrköping, Ad. Fr. Raams Enka, 
1827. 8 sid., 8:o; Malmö, Berlingska Boktryckeriet, 1827, 8 sid. 8:o; 
Jönköping, N. E. Lundström, 1829, 8 sid., 8:o; Jönköping, N. E. Lund- 
ström, 8 sid., 8:o ; Calmar, Stifts-Boktryckeriet, 1833, 8 sid., 8:o; Norr- 
köping, Ad. Fr. Raams Enka, 1833, 8 sid., 8:o; Westervik, C O. Ek- 
blad, 1834, 8 sid., 8:o; Jönköping, N. E. Lundström, 1838, 8 sid., 8:o; 
Borås, C G. Rydin, 1839, 7 sid., 8:o, samt Ekesjö, A. Nilsson, 1844, 
8 sid., 8:o. 

En 90-årig utlefvad ocb skröplig drottning anropar en fée, af hvil- 
ken hon länge varit beskyddad, att åter göra henne ung och skön. Féen 
lofvar det, med villkor, att någon ung flicka funnes hågad att i allt 
byta med drottningen. Efter flera fåfänga försök anträffas sluteligen en 
fattig bondflicka, som är villig att ingå på bytet, hvilket också genast 
går för sig, men h varmed innan kort ingendera finner sig belåten. Bond- 
flickan, som blifvit drottning och omgifves af all kunglig prakt, är allt- 
för skröplig att känna nöje af denna herrlighet, och drottningen, som 
blifvit ung och skön, njuter föga af denna lycka, då hon måste fram- 
släpa sitt lif i armod och tunga arbeten, hvarvid hon är så litet van. 
Enligt bådas önskan sker derföre åter byte, men straxt ångrar sig drott- 
ningen ännu en gång. Nu kan likväl bondflickan på intet vis förmås att 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK- LITTKB ATCREN. 



93 



åter byta. Hon har blifvit matt på att vara drottning och finner marl 
en stilla lycka med en ung bonde, som hon länge älskat. Ben gamla 
drottningen åter är knarrig och missnöjd, ända till dess döden med ens - 
gör slut på hennes önskningar. 



25. $03ftllial> tlltt Wntttttt af motgångar. 

Denna saga, hållen i österländsk stil, är dock sannolikt af frän- 
syskt ursprung. Den förekommer i Cabinet des Fées. XXXV, 
557—563, under titel: »Bozaldab, Conte Oriental.» 

De svenska upplagor Utg. sett äro: »Nyttan af Motgångar. Mo- 
ralisk Historia Nyköping, tryckt hos P. Winge, 1800,» 8 sid., 8:o, på- 
tagligen öfversatt från fransyskan, samt »Fyra Berättelser: 1) Bossaldab. 
2) Om Karaiberne eller menniskoätarne. 5) Det goda rådet. 1 4) Den botade 
sjuke. Jönköping, hos J. P. Lundström, 1841,» 22 sid., (hyaraf sagan om 
Bossaldab upptager de sex första), 8:o; en annan öfversättning, troligen 
från tyskan. Denna företer flera stilistiska förändringar, hvaremot den 
förra troget öfverensstämmer med det fransyska originalet. 

Bozaldab, sultan i Egypten, har under en jagt förlorat sin ende son. 
FörtYiflad flyr han till en grotta i skogen och knotar öfverljudt öfver 
Försynens obillighet. Nu uppenbarar sig Caloe, fridens engel, och be- 
faller honom att blicka ned i dalen. Här ser Bozaldab en skeppsbruten 
köpman, hvilken vågorna drifvit i land på en obebodd ö och som ej 
räddat något annat än en ask med juveler, hvilka nu äro honom till in- 
gen nytta. Ett skepp lägger till ön, och köpmannen bjuder skepparen 
hälften af de räddade juvelerne, om han vill föra honom der i från; men 
skepparen frånröfvar honom alla och lemnar honom qvar. Bozaldab frå- 
gar engeln huru himlen kan tillåta en sådan* orättvisa. Engelen ber ho- 
nom blott se vidare, och han finner huru skeppet af en storm sönderslås 
mot klipporna, hvaremot köpmannen blir af ett annat fartyg räddad. Nu 
tillsäger engelen Bozaldab att vända sina ögon åt ett annat håll, och han 
ser ett praktfullt palats och deruti en thron strålande af diamanter, hvar- 
uppå sitter hans förlorade son och vid dess sida den skönaste q vinna Bo- 
zaldab någonsin sett, och kring thronen stå sändebud från femtio beseg- 
rade folkslag. »Sådant,» säger engelen, »skulle din sons öde blifvit, om 
han fått lefya.» Bozaldab utbrister i ännu häftigare klagan; men enge- 
len ber honom betrakta vidare, innan han dömer öfver Försynens vägar, 
och nu ser Bozaldab, huru den älskade sonens rena, oskuldsfulla drag 
antagit ett uttryck ömsom af qväfdt raseri, eller af hånande förakt eller 
af slapphet, väckt utaf dryckenskap. Det af guld glänsande gemaket för- 
vandlas i ett fängelse, der den unge fursten ligger bunden och hans skö- 
na, men nu trolösa gemål tvingar honom au töma giftbägaren. Bozaldab 



Digitized by Google 



94 



MfTEHSIGT AK 



inser nu slik förblrodelsé oeh prisar Gud , tom bortryckt hans sen undan 
sådana Öden. Eogelen ger honom en vänlig varning att hädanefter aldrig 
betvifla Försynens allgodhet, breder så ut sina vingar och försvinner. 



96. pxxn* £tyn £Ma*nan ocl) ^nbarnee jRonung. 

Denna saga förekommer i alla öfversättningar af Tusen och en 
Natt, ehuru den, enligt hyad detta sagoverks förete öfversättare, Galiand, 
anmärkt, icke egen teli gen tillhör detsamma (Tausend und eine Nacht. 
Breslau 1836. Yl, m; XIII, km). Att den är af ttrterlftndskt ur- 
sfirung är i alla fali otvifvelaktigt. 

Den svenska folkboken är sannolikt öfversatt från Fransyskan. 
De upplagor Utg. sett äro: »Prins Zeyn Alasnan och Andarnes Konung. 
Götheborg 1790,» 32 sid., 8:o; Stockholm, J. C Holmberg , 1792, 31 sid., 
8k>; »Tryckt i Hernösand 1802,» 32 sid., 8:0; »Carlskrona, tryckt år 
1809,» 32 sid., 8:0, samt »Prins Zeynelasnam och Andarnes Konung. 
Österländsk Saga. öfversättnfng. Lund, i Lundbergska Boktryckeriet, 
1836,» 16 sid., 8:0 (en annan öfversättning än den i de äldre upplagor- 
na, förmodeli gen från tyskan). 

En konung i Balsora hade en son, prins Zeyn Alasnan, åt hvilken 
han lemnade i arf ett mägtigt rike och stora rikedomar. Dessa smälte 
dock snart ihop i den unge konungens händer; undersåtarne började knota, 
och hans moder, hvilken han ömt älskade, gjorde honom allvarsamma 
föreställningar. Han ångrar nu bittert, att han icke bättre användt sina 
rikedomar, och faller i ett djupt svårmod vid tanken häruppå. En natt 
erhåller han i drömmen en uppenbarelse, att under golfvet i hans fars 
kabinett vore stora skatter förvarade. Han följer anvisningen och träffar 
snart på en stor hvit sten* hvilken han upplyfter och upptäcker så en 
marmortrappa, som för ned i ett underjordiskt hvalf, der han finner en 
mängd stora porfyrurnor, alla fyllda med guldmynt I en särskild urna 
anträffas en guldnyckel, som öppnar ingången till ett inre rum, innehål- 
lande nio fotställningar af massivt guld och, på åtta af dessa, stöder 
hvardera af en enda diamant. På den nionde fotställningen låg ett bref, 
skrifvet af den aflidne konungen, hvari Zeyn underrättas, att om han 
ville blifva egare af den nionde stöden, hvilken i skönhet och värde vida 
öfverginge atla de Öfriga , skulle han begifva sig till Cairo och der erhålla an- 
visning af Mobarek, hans faders trognaste tjenare. Zeyn uppsöker Mobarek, 
hvilken berättar, att det varit af Andarnes konung, som Zeyns fader erhållit 
aUa de dolda skatterne, och att den nionde bilden således endast kunde vin- 
nas genom ett besök hos honom, hvilket dock vore med stora faror före- 
nadt. Zeyn låter icke afskräcka sig häraf, utan beger sig med Mobarek 
på väg att uppsöka Andarnes konung. De komma till en sjö, öfver hvil- 



Digitized by Google 



SVENSKA FOUt-LITTIlBATUftBN. 



85 



ken de ro» af en besynnerlig roddare med elefanthufrud och ligerkropn. 
Sedan de landstigit på Andarnes konungs ö, utbreder Mobarek tvenne 
dukar på hvilkas kanter ban strör ädla stenar och dyrbara vällukter, 
hvarefter han sätter sig på den ena samt beder rZeyn taga plats på den 
andra och icke lemna den, så länge han vore i Andarnes konung» när- 
varo, eljest blefve det hans död. Under ett starkt åskslag infinner sig 
Andames konung i skepnad af en skön man, men med något vildt i 
blicken. Zeyn framför till honom sitt ärende, och konungen lofrar ho* 
nom den nionde bilden så snart han till konungen öfverlemnat en fem- 
tonårig mö af fullkomlig skönhet och hyars oskuld aldrig varit fläckad 
ens genom en tanke. Zeyn ger häruppå sitt kungliga ord, men frågar 
huru han ock skulle vara förvissad att haffa funnit en sådan skatt, och 
erhåller nu af Andarnes konung en spegel, i bvilkea han skulle skåda, 
så snart han funne någon fullkomligt skön flicka ; förWefre spegelglaset 
rent och klart, så hade han för sig hvad han sökt. Zeyn beger sig 
samma väg han kommit, åter till Ca i ro, pröfrar der på flere sköna flic- 
kor sin spegel, men finner glaset alltid fördunkladt, och ' reser Så tiH 
Bagdad att der försöka sin lycka. Här erhåller han anvisning på en tf- 
skedad visirs dotter,: hvars ovanliga fägring genast hänrycker honom, 
och vid en blick i sin trollspegel märker han > att han nu funnit den 
rätta. Han anhåller om hennes hand hos fadren, Och hon blir med hans 
samtycke, Zeyns gemål; men nu uppstår hos Zeyn en svår strid mellan 
pHgten att h$lla sitt löfte och den häftiga kärlek, den sköna flickan hos 
honom väckt. Känslan af edens helgd segrar dock sluteligen, och hän 
beger sig med sitt sköna byte till Andarnes konung, som tager vänligt 
emot honom och lofvar, att vid hemkomsten till sitt palats skulle han 
fioaa den nionde bilden. Zeyn vänder sorgsen hem och skyndar att så 
fort han kan besöka det hemlighetsfulla hvalfvet, der han på den nionde 
fotställningen återfinner den älskade. Andarnes konung uppenbarar sig 
och förklarar, att han endast velat pröfva Zeyns ordhållighet och välde 
öfver sig sjelf. Den nionde bilden, som i värde så väl som i fägring vida 
öfverträffade alla de öfriga vore nu för alltid hans. 

27. fyaianbe fågeln, fpeUnfc* traiut ti cl) rtttttaniu 
»aititkaUan. 

Se Svenska Folkböcker. II, 31—44, De sednaste upplagor, Utg. 
sett, äro tryckta i Gefle, hos A. P. Landin, 1846, 13 sid-, 8:o, samt i 
Jönköping hos J. P. Lundström, 1847, 16 sid., 8:o. 

28. Wt h()tt$0ar*tt 

Denna österländska saga i gen finnes i Tusen och en Natt 
(1001 Nacbt. Brcslau 1836. IX, 3—56). Fn liknande tysk folksaga 
Sv* Folkböcker. II. 21 



Digitized by Google 



80 



OmiStCT AF 



fiimes införd i bröderae Oiimvs gamling (Kinder* und Hausmärchen. 
Göttingen 185f. II, 281*-285: »Simeliberg) 9 » äfvensom en dylik polsk 
förekommer bland Wotciceis Polnische Volkssagen utid Märchen* 
Berlin 185$, s. 62^-58: »Die Grotten im schwarzen Berge.» På frän* 
syska har detta ämne bttfvit dramatiskt bearbetadt af Guilbbrt Pixé- 
iécourt år 1815. På eagelska finner man denna saga, utom i öfver- 
sättnfngarne från Tösen och en Natt, I Entertainment for the 
Nursery. London 1852, s. 168— 180, 

De svenska upplagor Utg. sett »ro: »Vedhuggaren Ali oeh Mat- 
Surs Röftrareband, eller Den Stora Skatten. Sann händelse hvarifrån im- 
net för skådespelet Lilla Slafwirtnan är taget Stockholm, Tryck* hos 
1. Hörberg, 1824,» 24 sid., 8:0, samt Jonköping, N. E. Lundström, 
1854, 18 sid., 8:0. Den svenska folkboken företer åtskilliga afvikelser 
från sagan i Tusen oeh en Natt, som visa, att den icke omedelbart 
utgått från någon öfversättning af detta sago verk, utan från någon, troligen 
fransysk, bearbetning deraf. En annan Öfversättning af denna saga, troget 
éfter berättelsen i Tusen och en Natt, förekommer i H. R*bau, De 
vackraste och lärorikaste Sagor och Berättelser ur Tusen 
och en Natt. Öfvers. Stockh. 1844, s. 158—185: »Ali Baba och de 
fyratio Röfvarne.» Ämnet är dramatiskt behandladt i den år 1824 upp- 
satta operan Lilla Sia fv innan efter Guilbert Pixérécouri, med musik 
af Crusbll. 

I grannskapet af Bagdad leMe tvenne bröder: den ene, Kasskn, en 
rik köpman; den andre, Ali, en fattig vedhuggare. Denne upptäcker 
en gång, då han i skogen skulle hem ta ris, nedgången till ett underjor- 
diskt hvalf, hvari han finner omätliga skatter, dem ett mägtigt röfvare- 
band der samlat. Han lastar sin åsna med så mycket guld och ädla ste- 
nar hanr orkar bära, och beger sig hem, der han visar fyndet för sin 
slafvinna, Zetulbé. Hon vill gerna veta huru mycket det kan vara, som 
hennes husbonde funnit, och skyndar tHl Rassims hustru, Bforgiana, att 
låna ett kappemått för att dermed mäta den funna skatten. Morgiana, 
nyfiken att erfara hvad det väl kunde vara, som hennes fattige svåger 
hade att mäta, bestryker måttets inre hörn med vax, och sedan Zetulbé 
återlemnat måttet finner hon till sin stora förvåning ett guldmynt och 
ett par smärre diamanter, som fastnat i» vaxet. Hon underrättar genast 
sin man, att hans bror måtte funnit någon stor skatt, efter han mä- 
ter guld och diamanter kapptals, och Rassim skyndar till Ali, hvil- 
ken han, under hotelse att eljest bringa honom i galgen, tvingar att 
yppa sin gjorda upptäckt. . Rassim tar nu 20 mulåsnor med sig till det 
rika hvalfvet och nedstiger deri; men innan han, i valet mellan alla de 
många dyrbarheterna, hunnit lasta hälften af sina dragare, ankomma 
röfrarne och döda honom. De inse likväl snart, att de förhastat sig, 
som beröfvat honom lifvet utan att förut hafva aftvingat honom en be- 



Digitized by Google 



SVBKSEA FOtKhfiffTflATUREN. 97 

kännels* huru han upptäckt deras förvaringsrum , samt om flere än han 
gjort denna upptäckt För att utröna detta , stycka de hans kropp i fyra 
delar och lägga dessa inne i hvalfvet. Emedlertid har Morgiana, orolig 
örter sin mans uteblifvande, skyndat till AU att af honom söka upplys- 
ning derom, och då Ali förmodar att brödrens snålhet, kunnat bringa 
honom i förderfvet, beger han sig till hvalfvet, för att der söka hogom. 
Han finner hans styckade döda kropp och för den hem, men är nu i 
stor förlägenhet huru han skall kunna begrafva den, emedan likets till- 
stånd nödvändigt måste föranleda en undersökning, hvarigenom man icke 
blott skulle komma hans hemlighet på spåren, utan äfven han sjelf blifva 
utsatt för röfrarnes hämd. Zetulbé vet dock råd för allt. Kassims död 
måste hållas hemlig och i stället utspridas, att han fallit i en svår sjuk- 
dom, som efter några dagar slutar med hans bortgång. Nu beger sig 
Zetulbé tidigt en morgon till en skoflickare, som hade sitt tillhåll på tor- 
get och förmår honom medelst ett guldmynt att med förbundna ögon 
låta föra sig till Kassims hus och der hopsy det styckade liket, samt 
sedermera på samma sätt ledas tillhaka, h varefter begrafningen försiggår 
med vanlig högtidlighet, och en vecka derefter gifter sig Ali efter mu&ul- 
mansk sed med sin broders enka. Under tiden hafva röfrarne ännu en 
gång besökt sin håla och funnit liket borttaget, hvaraf de märka , att det ännu 
måste vara någon, som känner déras gömställe, och att upptäcka denne 
blir nu deras angelägnaste göra. Massur, deras anförare, går in i staden, 
träffar skoflickaren och ger sig i tal med honom, och som denne är sär- 
deles pratsjuk, meddelar han snart sin nye bekante bvilken besynnerlig 
förrättning, han några dagar förut haft. Massur lofvar honom frikostig 
vedergällning, om han kunde ge honom anvisning på huset, der denna 
förrättning försiggått, och nu låter skoflickaren ännu en gång förbinda 
sina Ögon samt går så, som han tyckt Zetulbé hafva fört honom, och 
stannar verkeligen framför Kassims hus, i hvilket Ali nu inflyttat. Mas- 
sur ritar ett rödt kors derpå för att nästa natt, då han med sitt band 
der ämnar göra ett besök, kunna igenkänna det; men då Zetulbé längre 
fram på morgonen går derur för att göra sina upphandlingar, ser hon 
korset ecl?, anandQ eråd, ritar dylika på aj|a hus i grannskapet. Detta 
försök slog alltså Bf assur felt; men följande morgon liter frän skoflickaren 
företaga ännu en dylik vandring och tar nu så noga märke på husets 
utseende, att han ej behöfver några • särskilda igenkänningstecken. För- 
klädd till köpman infinner han sig hos Ali och anhåller att i hans vård 
ötver natten få t emot hederlig vedergällning, lemna 30 oljefat, h vilka 
nan nästa morgon skulle försälja? AH beviljar gerna hans önskaq och 
bjuder honom att för aftonep blifva hans gäst, hvarefter oljefaten ställas 
under ett stort skjul på gården- godast ett af dessa fat innehöll olja, i 
de öfriga voro Massurs kamrater gömda. Undef. matlagningen till den 
fremroande gästens undfägnad märker Zetulbé, att olja började tryta i 



Digitized by 



M 



ftfffffeSf*? åF 



hennes lampa och för att ej förspilla tiden med att ! någon bod fåne alg 
med nytt forråd deraf , går hon till skjulet för att nr fremlingens oljekärl 
förse sig; men till sin stora förskräckelse hör hon ur det första fatet 0 
tivars sprund hon öppnar, en röst som frågar, om tiden redan rore inne. 
Hon Ir likTäl rådig nog att svara, att det ännu dröjde en stund. Ut 
fler* af de andra faten hör hon samma fråga och ger alttid samma svar. 
Ändteligén träffar hon på det, som vcrkeligen innehöll olja, och med 
husdrängens tillhjelp tappar hon 'deraf en stor kittel full, den hon sätter 
på elden, och sedan oljan blifvit kokhet, slår hon deräf i sprunden på 
alla de öfriga faten och beröfvar så Massor med ens alla sina följeslagare. 
När han nu skall sednare på natten uppsöka dem och finner dem alla 
döda, anser han rådligast att äfven sätta sig sjelf i säkerhet, men beslu- 
' tar att snart hämnas. Under en ny förklädnad gör han bekantskap med 
Alis son, som medelst fadrens penningar nyligen öppnat en lönande han- 
del, och ställer Sig så Väl In bos honom, att han för honom in i fadrens 
hus, der en rikelig måltid anrättas till hans undfägnad. Men Zetulbé 
igenkänner röfvaren oaktadt hans förklädnad och då hon, osäker om 
tivilka medhjelpare han kunde ega i grannskapet, icke vågar meddela 
Sin upptäckt åt AU, som lätt kunde begå någon oförsigtighet, beslutar 
hon att med egen hand straffa röfvaren. Hon ikläder sig sin vackraste 
drägt och med en dolk i banden, den hon svänger i en mängd behag- 
fulla vändningar, utför bon en dans, som väcker allas förtjusning; men 
under dansen närmar hon sig småningom den fremmande och stöter ha- 
stigt doiken i hans bröst, samt sliter lösskägget från hans haka, då AU 
igenkänner den förra köpmannen, som så nära bragt honom i förderfvet. 
Både Ali och hans son prisa nu den modiga slafvmnans beslutsamhet 
och till belöning ger Ali henne sonen till make. 



29. ®ra*l)ärtem 

Åfven denna saga finner man i Tusen och en Natt (1001 Nacht. 
IX, 76—128: »Das Zauberpferd).» Den är således af tfsterlttndsltt 
ursprung — sannolikt forn persisk t, från Sassanidernes tid (223—657 
e. Chr. f.), emedan alla deri förekommande namn äro persiska och loka- 
len inskränkt till Persien och dess närmaste grannländer, samt, framför 
allt, emedan der intet spår förekommer af Islam, såsom i nästan alla 
Öfriga berättelser i nämde sagosamling, äfven dem, der händelserna föregå 
i Persien (Kbigqtlbv, Tales and populär fictions. London 1894, 
s. 71). Samma berättelse förekommer för öfrigt i en fransysk roman 
på vers, kallad Cleoraades, författad af Adans eller Adbnbs lb Roi 
mellan 1275 och 1283 och tillegnad Maria af Brabant, som år 1274 för- 



Digitized by Google 



STOISKA rOWUmiAATDRKN. 



St 



mildas ned K» Philip den djerfve I Frankrike, hvars syster Blanche år 
1*89 blifrit förmäld med Fernando de la Cerda, infant af Castilien, men 
efter dennes död år ISfftf återvändt till sin broder och sannolikt från Spa- 
nien medfört åmnet för den af Adans versifierade romanen» derl man, 
med frånskiljande af de inånga derl inflätade episoden återfinner alldeles 
samma händelser, som i na ifrågavarande saga. En förtrollad bist med 
samma egenskaper som den, nvilken har förekommer, igenfinner man för 
öfrigt »faen i The Squieres Tale bland Chavcbrs omkring 1890 för- 
fattade Canterbury Tales (Cbaucib, Poetioal Yorks. London 1843, 
s. 80, 81), i romanen om Valentin oeb Urson från l&de århundra- 
det, samt i Ckbyartbs' Don QvUofte. L. Yl, c. 8 (Kbightwjy, 1. a, s» 
SO — 69, T8). 

Att den svenika folkboken haft ett tyskt original röjer sig tydligt 
af dylika öfrersättningar, som »i det blåa afståndet» (in blauer Ferne) , 
»hvirfvel» {Wtrbel-skmt) o. s. v. De enda upplagor Utg. sett, firo: »Träd- 
Hästen. eHer Så blefwo de fasligt lyckliga. Stockholm , Elméns och Gran- 
bergs Tryckeri, 1884,» 18 sid., 8:o, samt »En mycket märkwärdig Hi- 
storia om den flygande Träd-Hästen eller Så blefwo de mycket lyckliga* 
Lund 1834, i Lundbergska Boktryckeriet,» 16 sid., 8:o. — En annan 
timersättning af denna saga förekommer i H. Rbbau, Sagor och Be- 
rättelser ur Tusen och en Natt, s. 88—135: »Trollbästen.» 

Då man en gång uti Schiras, Persiens hufcudstad, firade det nya 
årets fest, framträdde inför konungen en Indian, medförande en bäst utaf 
träd, hvilken hade den egenskapen att, blott man rörde på en i dess 
mahn befintlig skruf, kunna flyga hvart man behagade. Konungen ön- 
skade högeligen blifva egare af detta märkrärdiga konstverk, men India- 
nen ville ej afyttra det med mindre än att han i utbyte erhölle konun- 
gens dotter till gemål. Då konungen syntes tveka, ropade hans son, prins 
Firuz, att man närmare borde pröfva hästens egenskaper innan man bi- 
föll en så förmäten fordran, bvarpå han kastade sig upp på trädhästen 
och rörde på skrufven såsom han nyss sett Indianen göra. Genast höjda 
sig hästen i luften ocb det så högt, att han snart med prinsen försvann 
ur åskådarnes åsyn. Indianen knäföll för konungen och bad, att man ej 
måtte tttlräkna honom den olycka, som kunde hända; ty prinsen hade 
väl sett huru man borde göra för att få hästen att stiga, men ej huru 
det Ullginge att få honom ned igen. Konungen, bestört öfver sin sons 
försvinnande, befallte att Indianen skulle kastas i fängelse, och vore ej 
prinsen inom trenne månader tillbaka, skulle konstmakaren föras till dö- 
den. Prinsen hade emedlertid stigit så högt upp, att han innerligen ön- 
skade återvända till jorden; men ju mer han vred på skrufven, desto 
mera höjde, sig hästen. Lyckligtvis varseblef han dock till slut, efter när- 
mare undersökning, en annan skruf i hästens ena öra, och knappt hade 
han börjat vrida derpå, innan det åter bar utföre. Så stannade han 




<ÖFYBft*IGr AF 



shiteligen mot midnatten pfi det platta taket af ett lustslott, tillhörigt 
prinsessan af Bengalen , som gått upp på taket att njuta af hattens svalkat 
Hennes bestörtning Öfver det oväntade besöket föranledde en förklaring å 
prinsens sida , och de båda tinga blefVo snart så belåtna ned hvarandra, 
att de beslötö att aldrig skiljas åt. Prinsen öfvertalnde sin älskarinna 
att på dan underbara hästen följa honom till hans fader» om hvårt sara- 
tycke de skulle anhålla och sedan fira sitt bröllopp. Då emedlertid in- 
gendera fann det rätt passande att midt på ljusa dagen flyga dirékté ned 
i hufvudstaden , lemnade Firuz prinsessan jemte hästen å ett lustslott 
nära Schiras och begaf sig sjelf på en ståtlig ridhäst till staden, der han 
med stort jubel emottogs. Indianen blef genast lössläppt ur sitt fängelse 
och tillsagd att bcgifva sig till lustslottet för att der afhemia sim bäst 
samt med den genast förfoga sig nr riket. Harmsen öfver det bemötande 
han erfarit, föregaf han för nppsyningsmannen öfver lustslottet, att ko- 
nungen af glädje att återse sin son blifvit dödssjuk, så att prinsen ej finge 
lenana honom, utan hade afsändt Indianen, såsom den ende, h vi I ken för- 
stod att handtera den underbara hästen, att på denna afhemta prinses- 
san, för att så mycket hastigare föra henne till sin svärfaders dödsbädd. 
Prinsessan! steg alltså upp på hästen jemte Indianen, hvilkeo med sitt 
sköna byte flög hånande öfver konungens och prinsens hufvuden, då de 
med ett lysande följe kömmo att hemta prinsessan. Indianen lät ej hä- 
sten stanna förr än i Köschmir, der han tillät prinsessan att läska sig 
med några frukter; men då han nu ville förmå henne att fortsätta resan * 
kunde han hvärken med böner eller hotelser förmå henne därtill, och då 
han ville bruka våld, infann sig i detsamma sultanen af Kaschinir, som 
dödade Indianen och förde prinsessan jemte trädhästen till sitt slott. Hen- 
nes skönhet gjorde ett så djupt intryck på hans hjerta, att han fullt och 
fast beslutade göra henne till sin' gemål. Hon fann ingen annan utväg 
att undgå denna ära, än att ställa sig vansinnig, och sultans Alla försöt 
att bringa henne åter till förnuft misslyckades. Han lät då vidt och 
bredt kungöra, att den som kunde bota prinsessan, skulle erhålla en rik 
belöning. Detta kom äfven för Firuz* öron» som, förklädd till tierwlseh* 
gått att uppsöka sin bortröfvade älskarinna och nu skyndade till Kaschwfr, 
der han gaf sig ut för en fremmande läkare och i denna egenskap lyc- 
kades att få aftala med prinsessan rörande deras flykt. För sultan för- 
klarade han, det prinsessan blifvit förtrollad och att förtrollningen låge i 
den besynnerliga hästen samt endast medelst starka rökelser kunde drif- 
vas derur. Hästen fördes alltså ut på slottets borggård och vid dess sida 
ställdes prinsessan, hvarefter Firuz omgaf båda i en vid krets med så 
starka rökelser, att ingen af de kringståenée kunde se hvad som föregick 
inom kretsen. Derpå skyndade han sjelf derinom, svängde sig jemte 
prinsessan upp på hästen» rörde på skrufven och dog så lyckligen heaa 
tiH sin far. 



Digitized by Google 



SYKR8KA FOLK-LITTtKATUREN. 



M 



30. $lrtn* fUfcrr eller $ttfttut* Ätflbloinma. 

Likasom de föregående förekommer denna saga i Tusen oeh en 
Natt (1001 Nacht. VI, 89—144: »Gescbichte des frinzen Beder von 
Persien und der Prinzessin Giäuhare von Samandal»). Den svenska folk* 
boken är emedlertid icke någon trogen öfversättning af den österländska 
sagan, utan en fri bearbetning deraf, sannolikt öfversatt från tyskan. 

De svenska upplagor Utg. sett äro: »Prins Beder eller Hafwets 
Solblomma. Stockholm Tryckt hos Johan Hörberg 1S*S», 84 sid., fco; 
Stockholm, Elmén» och Granbergs Tryckeri, 1819, 18 sid., 8:o; Jönkö- 
ping, N. E. Lundström, im, It sid., 8(0 ; Stockholm, Kongl. Ordens* 
Boktryckeriet, lfcll, 16 sid.» fco, samt Jönköping, N- B. Lundström! 
Enka, 1843, 18 sid., 8:0. 

En sultan i Persien köpte en gång af en slafbandiare en slafVinna, 
hvars skönhet så förtjuste honom , att han genast tog henne till sin gemål*. 
Den sköna Sultäninnan hade blott ett lyte — hon var atum. Men sedan 
honfödt sultan en son, upphör hennes stumhet, och hon berättar nu, att 
hon Tar Gyfnäre, en mägtig hafsTurstes dotter, hvilken, sedan hennes lar 
dött och hennes broder, Salen , biifVit af en fiende ÖfVervunnen , fly ti til* 
den öfre verlden, der hon Wifvit tagen af en slafbandiare och dervM fet- 
tat det beslut att låtsa sig' vara stum för ätt ej förråda sin hemlighet,' io- 
nan hon träffade någon , om hvars trohet oeh tillgifVenhet hon blifrit fnflt 
förvissad. Hon frågar, om hon finge göra sina slågtingar bekanta med 
sultan, hennes gemål, och sedan han dertill samtyckt, kastar hon några 
stycken aloc på elden och yttrar några besvärjelseord, hvarefter häftet 
börjar häftigt brusa och derur höja sig konung Saleh och Gyhtäres mor, 
som blifva med mycken vänlighet emottagne af sultan. Saleh, som be* 
segrat sin ovän och återvunnit sitt rike» tar sin lille systerson med sig 
till bafsbottnen , der han ger honom namnet Beder och i faddergåva en 
ask med diamanter, hvardera af ett dufäggs storlek. Beder vexer seder- 
mera så hastigt till i förstånd och kunskaper, att han reda» vid femton 
års ålder anses för ett under af visdom, och då han kort derefler ärfver 
thronen efter sin fader, blir han snart berömd såsom en af jordens visaste 
regenter. En dag hör han omtalas den stolte och magtige hafskonungen 
Samandals dotter Gjahaure såsom den skönaste qvinna i hafvet och på 
jorden, och på blotta beskrifalagen blir han ursinnigt kär i den sköna 
prinsessan. Konung Saleh infinner sig hos Samandal att fria för sin sy- 
sterson, men Wir med förakt t f visad , hvaraf en strid uppslår mellan 
båda, då Samaodal blir fången och insperrad i ett torn, men under ti- 
den flyr hans dotter till en obebodd ö, der hon uppsökes af .Beder, hvil- 
ken hon i början visar mycken vänlighet men snart förvandlar i en fogel. 
Såsom sådan fastnar han i en fogelföngares garn oeh blir såld till en 
drottning, hvilken dock snart upptäcker och löser hans förtrollning. Han 



Digitized by Google 



åt drYCMWT AV 

beger sig nu Ull tjflt för att återvända till Perslen, men hans fartyg stran- 
dar och han ensam rAddar sig på en ö, hrarest herrskar en mägtigtroll- 
drottning, som mottager vänligt alla till ön ankommande unge män, men 
sedan hon en tid lefvat med dem i alla slags nöjen, förvandlar hon dem 
i hvarjehanqa djur. Detsamma rill hon äfven försöka med Beder, men 
denne har af en åldrig frukthandlare, hos hvilken han tagit sin tillflykt 
vid sin ankomst till ön, erhållit tvenne bakelser, hvaraf han utbyter den 
ena mot en, som drottningen bjuder honom och genom hvars förtärande 
förtrollningen skulle verkas, samt ger henne den andra, hvilket har den 
följd, att icke blott han sjelf blir räddad, utan den elaka drottningen 
förvandlad i ett sto, som Beder straxt begagnar för att komma från den 
farliga ön. Den gamla frukthandlaren ger honom härvid det råd att, om 
han någonsin komme att göra sig af med stoet, icke förgäta att behålla 
hetslet. Efter några dagar kommer Beder till en stor stad, der en gam- 
mal gumma enträget ber att få köpa hans sto, och för stt bli af med 
henne svarar han, att han icke ville sälja det för mindre än 10,000 du- 
kater. Gumman uppräknar genast denna summa, men Beder förklarar 
nu, att han endast skämtat och att han för intet pris ville afyttra stoet* 
Han erfar likväl, att man der i staden icke tålte något skämt i handel 
och vande!; stode han ej vid sitt uppgifna pris, kostade det honom lif- 
vet. Han har alltså intet annat parti att taga än att lemna gumman 
•töet och i häpenheten glömmer han att aftaga betslet, hvilket har till 
följd, att gumman som var trolldrottningens mor, så snart hon fatt detta 
i sin hand, genast återger stoet sin rätta gestalt och båda återföra Beder 
till trolldrottningens palats, der han förvandlas till en flädermus ochlem- 
nas till en slafvinna med befallning att svälta honom tijl döds. Men slaf- 
yinnan tycker synd om den olycklige och underrättar om hans öde den 
gamle frukthandlaren, hvilken genast sänder en tjensteande att meddela 
denna underrättelse åt Saleh och Gylnare. Nu uppstiger en väldig här ur 
hafvets djup, trolldrottningen och hennes mor dödas, hela hennes ö cröf- 
ras oah Beder befrias, återföres till Persien samt blir genom sina hafs- 
slägtingars bemedling äfven till slut lyckligen förenad med sin Gjahaure, 
•om för länge sedan ångrat sin hårdhet. 



3i. g); fura nUkalartta. 

Den enda upplaga Utg. sett af denna folkbok är: »De fyra Guldku- 
lorna, österländsk Berättelse. Jönköping, hos J. P. Lundström 1*U», 
19 sid., 8:0. 

Kung Sarbas i Persien var vida berömd för sin vishet och rättvisa. 
En dag framträdde inför hans thron en åldrig man, jemte en yngling, 
hvilken han förklarade vara sin son, som i barndomen Mifrii honom 



Digitized by Google 



SVENSKA KOU^ttTTfcRATURKK. 



fnånrörVad > 9 men hvilken föreståndaren för den kungliga skattkammaren, 
dit fodren , vid sonens förlust testamenterat alla sina rikedomar; vägrat er- 
känna såsom sådan, emedan den qvinna, som varit hans amma och ännu 
lefde, påstod ynglingen sakna vissa födelsemärken, dem barnet haft; Ko- 
nungen förklarade, att man här borde rätta sig efter aromans utsaga; men 
ynglingen bad honom ej. förhasta sig i sin dom: en vis Mager, hos hvH* 
ken han (ynglingen) blifvit uppfostrad, skulle bäst kunna öfvertyga ko* 
mingen om rätta förhållandet. Ynglingens berättelser om denne Mager 
väckte konungens nyfikenhet och, åtföljd af någre bland sina förtrogna* 
sto samt ledsagad af Af iraga — så hette den unge mannen — beslöt Sar* 
tas att göra den vise ett besök. Han fann honom om g if ven af en mängd 
tern, hvilka han undervisade, och ingen tyckte sig någonsin hafya sett 
en så vördnadsbjudande gubbe. Fyra underbara guldkulor underrättade 
honom om hvad som tilldrog sig i verlden, och han tillät äfven konup-i 
gen att rådfråga dessa , under förbehåll att ej låta öfverväldiga sig af nå" 
gon sinnesrörelse. Sarbas erfar nu, att Zalaspa, en gunstling, som han 
förvisat, och en gemål, som han förskjutit, varit båda oskyldiga; men att 
deremot slarven Kongo, åt hvilken han nu skänkte sin ynnest, bedrog 
benom. Tid denna sista underrättelse bryter konungens vrede ut emot 
.den närvarande gunstlingen ; men i samma ögonblick försvinna de un- 
derbara kulorna. Magern försäkrar konungen , att Miraga* verkligen är 
den gamle mannens son och att hans fordna amma blifvit af konungens 
skattmästare mutad att förneka honom. Sarbas återförenar sig med sin 
förskjutna gemål och vill äfven återkalla till hofvet sin fordoe gunstling; 
men denne finner sig så väl i sitt lugna privatlif, att han undanber sig 
den erbjudna nåden, hvilken nu i stället tillfaller Afiraga, 



52. £t Ut f 9 tt ' 

Deri svenska folkboken med denna titel utgör en örversättning från 
denf engelska sagan öm »Tom Thumb», som förekommer i Tabarts 
Colleetion of populär stories for tbé Nursery. London 1809. 
III, 57—52, i Entertainment for the Nursery. London 1832, t. 
295— M4, i Juvenile Library. Vol. 30: Tales for Children. Pa<* 
rid 1837, s. SÖ— lOfi, m. fl. engelska sagosamlingar. Beslägtade tyska 
sagor äro:.»Der daumenlange Hansel mit dem ellenlangen Barte» (Lims 
481$); »Ber Dåumling» bland Fabeln, Märchen und Erzählungen 
fttr Kinder»; Von Garomne Stabl. Nurnberg 1818, s. 13 etc., samt 
»Daumesdiek» och »Des Schneiders Daumerling Wanderschaft* bland brö- 
darne Gaiiins Kinder- und Hausmärchen. Göttingen 1887. I, 
228—255 och 264—269. En liknande dansk saga: »Svend Tomling; 
et Henneake ikke större end en Tomraelfinger, som vil giftes med on 



Digitized by Google 



ttrvtiftSHfr AF 



Kone 5 Alen og 3 Qvärter lang; kommer til Verden med HM paa of 
Kaarde ved Siden; driver Plov; salges til en Herremand, som förfarer 
ham i sin Snusdaase, hopper af den og feleter paa en Gris, som btiver 
dens Ridehest», o. s. v. omnämnes af Nybrup (Morska bslssSn ing, •* 
138), och en beslägtad norsk saga. »TommeHden» finnes införd bland 
AsbjöänsenS og Moes Norske Folkeeventyr. Ghristiania 1844. II, 
ti— 11» 

De upplagor Utg. sett af den svenska folkboken äro: Lille Pytt* 
Riddaren på Råttan. Stockholm, tryckt i Ecksteinska Tryckeriet, 1813», 
18 sid., 8:o; Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1816, 8 sid., 
fco; Jönköping, N. E. Lundström, 1831, 8 sid., fco; Jönköping, J. F. 
Lundström, 1831, 14 sid., 8:0; Jönköping, N. B. Lundström, 1833, 18 
sid., 8:0; Norrköping, Ad. Fr. Raams Enka, 1833» 8 sid., 8:0; Borås, G 
G. Ryditt, 1839, 16 sid., 8:0; Stockholm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 
1811, 8 sid., 8:0; Lund, Lundbergska Boktryckeriet, 1811, 8 si&, 8*0 y 
samt Gefle, A. P. Landin, 1818, 8 sid., 8:0. Samma öfversättning före- 
kommer för öfrigt äfven bland Folk-Sagor för Gamla och Unga. 
Örebro 1813. II, 38—30, äfrensom samma saga blifvit i annan öfver- 
sättning utgifVen under följande titel: »Historia om Tumme-Liten. En 
gosse icke större än en mans tumme. Från Engelskan. Med 8 planeter. 
Stockholm, 1819», 93 sid., lltt. 

Under Konung Arthurs regering lefde i England trollkarlen Merlin *) 
Han besökte en gång ett förmöget bondfolk, af hviiket han Wef gästfritt 
emottagen och ville derföre gerna visa sin tacksamhet Bondgumman be- 
klagade sig, att bon aldrig egt några barn och yttrade, att blott hon 
egde en son, vore han ock ej längre än hennes mans tumme, så vore 
hon nöjd. Föreställningen om en menniska ej större än en tumme roade 
Merlin, och han utverkade af feernas drottning, att gummans önskan upp- 
fylldes, och Lille Pytt kom till verlden, der han i följd af sin litenhet 
hade många äfventyr att beslå. Först var han nära att finna sin graf i 
en pudding; så drog honom en ko in i munnen; en örn flög bort med 
honom och släppte honom på altanen tiH en jättes slott; denne slukade 
honom, men han gjorde så mycket väsen i jättens mage, att jätten gaf 
Jtonom upp igen. Så Wef han sväljd af en stor fisk, som förärades såsom 
en skänk tiH kung Artbur, och då» vid fiskens styckning, LillépyUiget- 
fanns äomu vid lif , kom han på detta sätt till konungens hof och blef 
fcans gunstling ; men då han en dag råkade falla ned i kungens älsklings- 
soppa, föll han i onåd och blef dömd till döden* hvarifrån han dock räd- 
dade sig derigenom, att han hoppade in i en gapande mjölnares mui. 
Denne kastade henom i qvarnräfman , der han sväljdes af en lax, h vilken 
fångades och fram sattes på konungens lK>rd, och så kom Lillepytt föran- 



*) Se om honom Svenska Folkböcker. I, s. 131. 



Digitized by Google 



SVENSKA FaLK-UTTIBATUREN. 3& 

dra gången till hofvet, der Arthur, som länge sedan ångrat sin hårdhet, 
nu visade honom synnerlig nåd. Han blef slagen till riddare, erhöll en 
rustning af bladguld, en lans af ett klufvet halmstrå och en råtta till 
hast. Stateligen under en lustfärd i konungens trädgård på en fjäril, föll 
han i en spindehräf och dödades af spindeln. 



53. Ytfcfcftr HJbl)ttttiJ fhf. 

Originalet till denna folkbok i genfinnes i Walter Scotts roman Red- 
gauntlet, der berättelsen tvifvelsutan blifvit upptecknad efter någon gängse 
engelsk eller skottsk folksaga. 

De svenska upplagor Utg. sett är o: »Riddar Rödhandske. Saga. 
Fritt efter Walter Scott. Upsala, txyekt hos Em. Bruzelius, 1827», 16 
sid. 8:o; »En alldeles ny Historia, innefattande Riddar Röd handskes och 
hans Bondes, Svens, mirkeliga och tänkwärda händelser. Sammanfattad 
från Engelskan, efter den widtberömde Författaren Walter Scott. Gö- 
theborg, tryckt hos Sara. Norberg, 18557», 24 sid., 8:0, samt Jönköping, 
J. P. Lundström, 1841, 20 sid., 8:0. — En annan version af sagan före- 
kommer i den svenska öfversättningen af Walter Scotts ofvannämnde 
roman (Redgauntlet. Af Walter Scott. Öfversättning. Götbe- 
borg 1826. I, 184—216: »Den vandrande Willies historia»). 

En riddare, vid namn Robert, kallades allmänt Riddar Rödhandske 
för 8 i na många blodiga gerningar. En af hans arrendatorer, Sven, som 
för sin skicklighet på säckpipa vunnit riddarens ynnest, infann sig hos 
honom en dag för att betala sitt arrende och erlade också penningarne, 
men innan han kunde få riddarens qvitto derpå , fick denne ett häftigt 
sjukdomsanfall och dog, och hans munskänk, Henning, den ende, som 
åsett, att Sven betalt sin skuld, följde innan kort sin herre i grafven. 
Då Sven alltså blef kallad inför riddar Hans, Rödhandskes son och arf- 
tagare, för att betala arrendesumman, hade han intet bevis för sin för- 
säkran, att han redan erlagt den, oeh då hans nya husbonde förklarade, 
att han utan sådant bevis icke satte tro till hans utlaga eller ville efter- 
skänka sin fordran, beslöt Sven i sin förtviftan att hem ta qvitto t ibelfve- 
tet, dit han förmodade den affidne riddaren hafva blfftft förpassad. En 
faemtigbetsfaH ryttare, som under mörka natten, då Sven på hemvägen 
red igenom en dyster skog, sällade sig tfH honom, gaf honom anvisning 
hvar han skulle finna det han sökte, och efter någon stund tyckte han 
eig stå framför riddarens slott, der samma vilda lefverne råder, som i 
riddarens tifstid. Henning möter honom vid ingången och varnar honom 
att icke göra något, som man här befaller honom, eller förtära hvad man 
än må bjuda honom, utan endast begära sitt qvitto. Sven gör så och 
erhåller af riddaren det fordrade qvittot, och då riddaren uppmanar 



Digitized by Google 



UFVBRSMJT AP 



honom att af tacksamhet för denna tjenst om ett åtr åter besöka honom , 
svarar han allenast, att det skulle ske som det behagade Gnd, vid h vil- 
ket sista ord allt försvinner och han finner sig ligga på kyrkogården vid 
ingången till den afiidne riddarens graf , men med qvittot ännu i handen. 
Han beger sig nu till riddar Hans och företer det erhållna qvittot, be- 
rättar hvad som händt honom under den förflutna natten, samt att rid- 
dar Robert förkunnat, det hans betalda arrendesumma skulle finnas i Kat- 
tens vagga — så benämdes ett af tornen i slottet — der man också ver- 
ligen igenfinner den , jemte flera andra dyrbarheter, som riddarens favorit- 
apa dragit dit. 



34. ©rAll-Sagan. 

En tysk berättelse af Elise von Hohenhausen utgör originalet till 
denna svenska folkbok, hvaraf Utg. sett följande upplagor: oTroll-Sa- 
gan eller Edvard och Amalia af Elise von Hohenhausen. Öfwersättning 
af A. P. Götheborg, tryckt hos L. Torbjörnsson , 1823», 15 sid., fco; 
Jönköping, N. E. Lundström , 185$, 16 sid., 8:o, och Westerås, D. Torssell, 
1899, 15 sid., 8u>. 

Edvard och Amalia, som före bröllopet hyst för hvarandra den var- 
maste kärlek, hafva sedermera småningom blifvit söndrade. Edvard har 
fattat smak för spel och derpå förstört största delen af sm förmögenhet. 
Amalia bemöter honom med köld eller häftiga förebråelser, dem han lika 
häftigt besvarar. Det går sluteligen så långt, att hon, under en natt, 
hvilken han som vanligt tillbringar på spelhuset, besluter att begära skiljs- 
mässa; men just som hon skall uppsätta ansökningen härom, inkommer 
en gammal tvätterska, som bor i samma hus, och ber att få tända sin 
lampa som slocknat. Amalia ger sig i samtal med henne, och den gamla 
berättar en saga om en skön riddaredotter, som för att slippa sina många 
friare tagit sin tillflygt till ett landtslott midt i en stor skog. En dag 
ser hon en så skön yngling , att han genast väcker hennes kärlek , likasom 
hon ej mindre hanv Han förtror henne, att han vore eUdrottningens 
undersåte. Hon måste hvart århundrade betala till helfvetesftirsten en 
skatt af 12 bland sina skönaste ynglingar. En af dessa vore nu han; 
jkaClen skulle betalas följande natt, och blott den sköna fröken kunde rädda 
honom, om hon neddroge honom från den bvita häst, hvarpå han skulle 
rida och hölle honom fast i sina armar hvad än måtte hända. Ben unga 
fröken fullgör hans önskan, och ehuru elfdrottningen förvandlar ynglingen 
X hennes armar först till ett lejon, så till en gräslig orm och slutengeu 
till en tiger, så håller bon honom dock lika trofast sluten till sitt hjerta 
och lyckas på detta sätt rädda honom undan elfdrottningen* mag t. Denna 
saga gör ett djupt intryck på Amalia. Hon beslutar att lika troget fast- 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-UTTEBATUHBN. 



37 



hålla Edvard, och genom trogen kärlek och örverseendo mildhet lyckat 
hon sluteligen att återställa deras husliga lycka. 

35. £)* ftt åmaufixna. 

Se Svenska Folkböcker. II, s. 121—131. Den sednaste upplaga 
Utg. sett af denna folkbok, är tryckt uti Lund, i Lundbergska tryckeriet, 
1843, 8 sid., 8:0. 

56. p* ttt fma Jttannevne i fka$en. 

Originalet till den svenska folkboken med denna titel år den 
tyska sagan »Die drei Männlein im Walde,» införd efter tvenne munt- 
liga berättelser från Hessen, i bröderne Grimms Kinder- und Haus- 
märchen (Göttingen 1837. I, 81—88). Den har för öfrigt en ögon- 
skenlig likhet med den ofvan anförda sagan om »Tvenne olika Systrar» 
samt der nämde italienska, fransyska, tyska och danska sagor. 

Den svenska folkboken utgör en trogen öfversättning af den tyska 
sagan. De upplagor Utg. sett äro: »De tre små Männerna i skogen, el- 
ler Den elaka Styfmodern. Stockholm, tryckt i Marquardska Boktrycke- 
riet, 1824, 8 sid., 8:o; »Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 
1828», 8 sid., 8:o, samt »Stockholm , Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 1841,» 
8 sid., 8:o. — Sagan förekommer dessutom, efter en annan öfversättning, 
i Reuterdahls Julläsning för barn 1838. Lund 1838, s. 98—103. 

En enkling och en enka hade hvar sin dotter. Enkan sade ep dag 
till enklingens dotter, att om dennas far ville gifta sig med henne, skulle 
flickan hvar dag få tvätta sig i mjölk och dricka vin, men enkans egen 
dotter skulle endast få vatten till båda delarne. Flickan framförde dessa 
ord till sin far; men då han var tvehogsen, tog han sin ena stöfvel, 
hvars sula hade ett hål, och lät slå vatten deri. Hölle stöfveln vattnet 
qvar, så skulle han gifta sig, men runne vattnet ut, så ville han 
förbli fva enkling. När nu vattnet slogs i stöfveln, svällde lädret och 
stöfveln blef full. Enklingen gifte sig alltså med enkan. Första da- 
gen lät denna, efter sitt löfte, framsätta mjölk och vin åt mannens dot- 
ter, men .endast vatten åt sin egen. Andra dagen fingo båda flickorna 
mjölk och vin; tredje dagen fick hennes egen dotter mjölk och vin, men 
styfdottern vatten, och dervid förblef det allt framgent. När vintern in- 
föll befallde modren en dag sin styfdotter att påtaga en kjortel af papper 
och gå ut i skogen att plocka henne en korg full af mogna smultron. 
Flickan vågade ej annat än lyda. När bon kom i skogen träffade hon i 
en liten stuga tre små män, som bådo henne om hälften af hennes bröd, 
det bon genast gaf dem, hvarefter hon lika villigt, på deras begäran, 



Digitized by Google 



38 



timnsiGT af 



sopade bort snön kring deras stuga. Till belöning förlänade de benne 
att för byar dag blifva vackrare; att kvar gång bon talade, skulle en du- 
kat falla ur hennes mun, och att hon skulle få en konung till gemål. 
När Tid flickans hemkomst styfsystern upptäckte, att hon talade duka ter, 
ville hon gerna få samma egenskap och begaf sig derföre likaledes till 
skogen; men då hon bemötte de tre små vännerne snäsigt och ovänligt, 
fick hon till straff att för hvar dag bli fulare; att för hvart ord hon ta- 
lade, hoppade en groda ur hennes mun, ooh att hon skulle dö en våld- 
sam död. Kort efteråt, då styfsystern en dag skulle gå till sjön att skölja 
garn , kom landets konung åkande och bl ef så intagen af hennes skönhet, 
att han tog henne upp i sin Yagn ock snart derefter förmälde sig med 
henne. Ett år sednare födde hon honom en son. Nu infunno sig styf- 
modren och styfsystern, och en dag, då konungen var borta, togodeden 
unga drottningen ur sängen och kastade henne i den förbiflytande ström- 
men. Hennes styfsyster lade sig i stället i hennes säng, och vid konun- 
gens hemkomst föregaf modren, att drottningen vore så sjuk, att hon ej 
kunde taga emot honom. Men om natten såg en kökspojke, att en and 
simmade genom vassen till slottet, hvarefter den antog drottningens ge- 
stalt , gick jn i den späda prinsens rum, gaf honom di, bäddade hans 
vagga och vårdade honom, pamt förvandlades sedan åter till and och sim- 
made ut i strömmen igen. Så gick det äfvpn den följande natten; men 
den tredje sade drottningen till kökspojken, att han skulle underrätta kö- 
tt ungen om hennes dervaro och tiUlsäga honom att tre gånger svänga sitt 
svärd äfver henne, då hon komme till dörrtröskeln. Konungen gjorde så» 
och nu var förtrollningen löst och drottningen återskänkt åt sin gemål, 
Styfmodern och styfsystern fingo till straff att i en spiketunna rullas ned 
i strömmen. 



37, å&eme rllrr glin talan** Jjttnto"** 

Denna folkbok, påtagcligen af samma ursprung som den föregående, 
är formodel i gen en öfversättning från Tyskan. Den ende upplaga. Utg. - 
sett är: »En mycket wacker Historia om Sewe eller Den Talande Hunden. 
Stockholm, Elméns och Granberg» Tryckeri, 1828», l« sid,, 8:o. 

En konung, vid namn Amadeus, hade tvenne barn, Bfamertus och 
Albertina. En dag, då den unge prinsen jagade i en stor skog och, för- 
följd af en hind, blef skiljd från sitt följe, erhöll han af en gammal 
gumma en vacker hund, som hette Sewe och hade förmågan att tala. 
Prinsens moder dog, och konungen gifte om sig med drottningen öfw 
ett grannrike, men h vilken var en hexa och hade en dotter lika elak 
som hon sjelf. Efter någon tid utbröt ett krjg, hvari konungen stupade, 
ooh Maraertus , som nu bord t ärfva riket, Mef så illa behandlad af sin 



Digitized by Google 



SVENSKA F0LK-LITTB1ATURKN. 59 

Styrmoder, som förstått att af riket» råd tillvälla sig styrelsen, att han 
nödgades begifva sig ut i fremmaode land» utan annat sällskap Un sin 
hund och sin systers porträtt. Efter en lång vandring Wef nan anställd 
som kökspojke hos en freroma.nde konung. Köksmästare» märkte, att han 
hvar afton kysste ett portratt och berättade detta för den unge konungen, 
som blef nyfiken att se porträttet, och då Mamertus visat honom det samt 
underrättat honoro om hvep det föreställde, blef konungen förälskad 
i hans sköna syster och förklarade, att han genast ville skicka sju> 
debud att fria till henne, men vore hon ej så skön som porträttet, skulle 
Mamertus med lifstidsftngelse få umgälla , att han bedragit konungen, 
Styfmodern emottog konungens budskap, gaf straxt sitt samtycke och re- 
ste till hans hof, åtföljd af både sin dotter och styfdotter; men under 
vägen knuffade hon denna i sjön och utgaf sin egen dotter för prinsessan 
Albertina. Då den anlända prinsessan på intet sätt liknade perträttet, 
blef Mamertus kastad I fängelse, der endast Sewe underhöll någon ge- 
menskap mellan honom och den öfriga verlden. Hans syster hade erhål- 
lit tillstånd att trenne thorsdagsqvällar lemna sjöbotten; kunde under 
dessa ingen frälsa henne , så måste bon der qvarstanna för alltid. Härom 
underrättade hon den första och andra thorsdagsqvällen Sewe, och det 
samtal, hon hade med honom, kom för konungens öron» som tredje 
thorsdagsqvällen infann sig med en kedja af stål, den han kastade öfver 
prinsessan och höll henne qvar dermed, oaktadt flere grymma trolldjur 
sökte rycka henne ifrån honom. Nu igenkände han originalet till det 
sköna porträttet och insåg bedrägeriet. För den gamla drottningen berät- 
tade han hvad som tilldragit sig, föregifvande att han drömt det, och 
frågade hvad en så elak styfmoder förtjente. Hon låtsade dela hans af- 
sky och ropade, att så grym qvinna borde kokas i smält bly, Penna 
dom gick nu i fullbordan på henne sjelf. Mamertus återinsattes på sin 
faders tbron, och Albertina blef den unge konungens gemål, som räddat 
henne. 



58. qfttb u f ken. 
Se Svenska Folkböcker. II, s. US— 123. 

39. fiin »n*e* Ut tf ullhår. 

Ben tyska sagan »Der Teufel mit den drei guldenen Haaren , med- 
delad efter en berättelse från Zveorn i Hessen uti brödeme Gam** Kin- 
der- und Hausmärchen (Göttingen 1837. I, 174—183) utgör origi- 
nalet till denna svenska folkbok- En annan uppteckning af denna saga 
förekommer i Buschwgs YoUs-Sagen, Marchen und Legenden. 



Digitized by Google 



ÖFVERSIGT AF 



Leipzig 1811: »Der Popanz». Ämnet Är troligen lånadt frÄn en gammal 
tysk folksägen om kejsarne Conrad II (reg. 1024—1039) och Henrik III 
(1039—1056), meddelad, efter Gottfrieds från Viterbo (död 1190) krönika 
(Germanicorum Scriptorum ex bibliotheca Jo. Pistorii Tomus 
ILs. Francof. 1584, s. 333—336), i bröderne Grimms Deutsche Sägen. 
Berlin 1818. II, 177—180, och hvilken äfven förekommer i Ge sta Ro- 
manorum (Grässe's Öfvcrs. Dresden und Leipzig 1842. I, 44—47, II, 
198—206), samt i Caxtons G oiden Legend ooh Ja c. de Voragine Le- 
genda Aurea berättas om påfven Pelagius (Warton, History of eng- 
11 s h poetry. I, cl). Sagan förekommer for öfrigt äfYen, med några 
förändringar, på norska i Asbjörnseks och Moe's Norske Folkee- 
ven t yr. Christiania 1845. I, 25—40: »Rige Peer Rr»mmer». 

Af den svenska folkboken, hvaruti uppteckningen i bröderne 
Grimms samling blifvit troget följd, har Utg. sett följande upplagor: »Hin 
Ondes tre Guldhår, eller Historia om en Gosse, som föddes med Segerhufva 
och genomgick många öden både här i werlden och i underjorden. Jemte 
én lustig Berättelse om Den kloka Greta, som hushållade för en Ungkarl. 
Stockholm, tryckte i Marqvardska Boktryckeriet, 1824», 16 sid. (hvaraf 
nu ifrågavarande saga upptager de 12 första), 8:o; »Stockholm, Elméns 
och Granbergs Tryckeri , 1835 ,» 8 sid. , 8:o ; »Stockholm , Kongl. Ordens- 
Boktryckeriet, 1838,» 16 sid., 8:o ; »Hin Ondes underjorden. Lund, 

från Lundbergska Boktryckeriet 1834,» 6 sid., 8:o, samt Borås, CG. Ry- 
din, 1843, 8 sid., 8:o. 

En fattig hustru födde en son, som kom till verlden med segerhufva, 
och man* spådde, att han skulle bli fva gift med konungens dotter. Denna 
spådom om talte man för konungen, då han kort efteråt kom till samma ort. 
Spådomen behagade honom illa, och han satte sig i sinnet, att den ej 
skulle gå i fullbordan. Medelst löfte att rikeligen sörja för barnets fram- 
tid öfvertalade han föräldrarne att lemna det till honom. Han tog pil- 
ten, lade honom i en ask och kastade denna i strömmen, men asken 
sjönk ej, utan dref med strömmen och stannade slutligen mot damluckan 
till en qvarn. Så räddades pilten och uppfostrades af rojölnaren och den- 
nes hustru, såsom hade han varit deras eget barn. Tretton år sednare 
kom konungen af en händelse till qvarnen och när han der såg den hur- 
tige gossen, frågade han, om denne var mjölnarens egen son. Mjölnaren 
berättade huru ynglingen blifvit funnen, och konungen insåg då strax hvil- 
ken gossen hvar. Han bad denne föra ett bref till drottningen och lof- 
vade att rikeligen löna hans besvär. I brefvet stod en sträng befallning 
att genast efter inhändigandet deraf låta döda budet. Gossen gick vilse 
och kom mot aftonon till en stor skog, der ett ljus vägledde honom till 
en enstaka byggnad, hvari en gammal gumma vänligt emottog honom. 
Det var ett röf varenäste , men röfrarne voro för närvarande borta. Då 
de kommo hem, funno de gossen sofvande. De undersökte hans fickor, 



Digitized by Google 



9VRN9KA F01K-L1TTBIUTURIN. 



öppnade brefVet och, sedan de tagit kännedom om innehållet, utbytte de 
det emot ett annat bref, hvari drottningen ålades att genast förmäla bu- 
det med konungens dotter. Denpa befallning blef ock af drottningen åt- 
lydd , och Tid sin hemkomst fann konungen , att spådomen , oaktadt alja 
hans försjgtjghetsmått , ändock gått i fullbordan. Han förklarade emed- 
lertjd, att så framt ynglingen ej Kunde skaffa honom tre guldhår af bio 
Ondes hufvud, skulle han ej få behålla hans dotter. Ynglingen pegaf sig 
åstad att fullgöra detta svåra uppdrag och under vägen kom Jian till en 
stor stad, der väktarne vid tullen frågade honom, huru det kom til) att 
deras brunn, som förut gifvjt vin, nu ej en gång gaf vatten, JBan lof- 
vade gifva besked härom vid sin återkomst. På samma s$tt förband bap 
sig att skaffa jnvånarne i en anpan stad upplysning, b vårföre ett träd 
der i staden , som förr burit guldäplen. nu ej ens sköt blad, samt ep 
färjeman, hvarföre ban aldrig blefve aflöst. Ankpmmen till hin Ondes 
boning träffade han dennes hushållerska, för hvilken han berättade sitt 
ärende. Hon lofvade att söka vara honom behjelpljg, ocfy för att göjnma 
honom för hennes husbonde , förvandlade bon honom i en myra och till- 
, sade honom att krypa in i hennes klädnipgsfåll ocfc noga lyssna till hva^ 
bin Onde yttrade. Då denne hemkom, sade han, sig lukta mennjskoköt}, 
men den gamla ställde honom tillfreds, hvarefter bap lade hufvudet i 
hennes knä och lät henne löska sig. Så snart han somnat, röck bon nu 
ett guldhår ur hans hufvud. Han vaknade förargad ocfc frågade hyajl 
hon gjorde. Hop svarade att hon somnat ocji haft en underlig dröm., 
hvarunder hon förmodeligen råkat lätta honom j båret. På hans tillfrå- 
gan hvad hon drömt, syarade hop, att det var om en brunn > som' förr 
gjfvit vin, men nu ej ens gaf vatten. Hon ville gerna veta orsaken der- 
li II. Hin Onde sade, att det var en groda, .som spte under en sten i 
brunnen; sloge man grodan ihjel, så gåfve brunnen åter vin. På sam^na 
sätt röck gumman ännu tvenne guldbår pr b in Qntfes hufvud och fick 
veta, att en råtta, som gnagde på guldträdets rot, vore orsakeu till a*ess 
ofruktsamhet, och att förjkarlen blefve aflöst, blott han Jemna.de ifr.åpsjg 
årorna tjll någon som han färjat, och sjelf sprang j laji^J. fpn Qo4e 
gick sedermera åter bort, ynglingen återfick sin rätta skapnad, erkfll 
af gumman de tre guldhåren och begaf sig så på återvägen. Han full- 
gjorde pp alla de uppdrag, han åtagit sig, och erhöll flere åsnor Ja&tajle 
med guld, till tack för det han gjort brunnen åter viqgifvande och a;uJ<J- 
trädet fruktbart, pans spåje svärfader ville gerna veta buru fcp 
värfvat dessa skatter, och han föregaf att han /att dem vid strand/en af 
en flod , hvaröfver en färjkarl rott honom. Konungen skyndade o*i| ftjt 
söka vinna lika stora rikedomar, men just då farjemajnnep skulle 43UM* 
bonom j land, räckte han konungen årorna och sprang sjejf upp på 
stranden, och så sitter dep elake konungen der äp i dag oc.b ror fajrjap. 
Sv. Folkböcker. 11. 



Digitized by Google 



42 



ÖFVKBSIGT AF 



40. iBnn fågeln. 

Urskriften till denna folkbok är den tyska sagan »Der goldene 
Vogel», införd, efter muntlig berättelse från Hessen, bland bröderne 
Grimms Kinder- und Hausmärchen. I, 343—355, och hvaraf en 
äldre uppteckning förekommer i Kindermär chen aus mundlichen 
Erziiblungen gesammelt. Erfurt 1787, s. 94—1^0: »Der treue 
Fuchs.» Beslägtade folksagor äro: den fransyska »La petite gre- 
nouille verte» bland NouveauxContesdesFées. Paris 17t8 och 1751 , 
samt i Cabinet des Fées. XXXI, 175—198; den polska »Die drei 
Bräder» i Polnische Volkssagen und Märchen aus dem Pol- 
nischen des K. W. Woycicki von F. H. Lewestam. Berlin 1839, s. 
119—123, samt de ofvan vid sagan om »En konung i England och hans 
söner» anförda, med hvilken denna har en påtaglig likhet. 

På svenska förekommer sagan om Guldfogeln i tvenne särskilda 
bearbetningar, båda öfversatta från den Grimmska uppteckningen, den 
ena, »Guldfogeln, eller Biddaren på Bäfven, samt en ny och mycket 
lustig Historia om Räfvens Enka. Stockholm, tryckte i Marquardska 
Boktryckeriet, 1824,» 16 sid. (hvaraf sagan om Guldfogeln upptager de 
15 första), 8:o ; den andra, som mindre troget än den förra följer den 
Grimmska uppteckningen och företer åtskilliga, ehuru mindre betydande, 
tillägg: »Gull-fogeln , Gull-hästen och Prinsessan samt den Förtrollade 
Kärven. Jönköping, 1826, Tryckt i Direktören J. P. Lundströms Tryc- 
keri,» 8 sid., 8:o; Jönköping, N. E. Lundström, 1834, 16 sid., 8:o, 
samt Götheborg, Norbergska tryckeriet, 1844, 16 sid., 8:6. 

En konung hade i sin trädgård ett träd, som bar guldäpplen. Då 
dessa veit till sin fulla storlek, räknades de, men genast följande natten 
saknades ett äpple, och trädgårdsmästaren lät nu natten derpå sin äldste 
son hålla vakt vid trädet, hvilket dock ej lyckades bättre, än att han 
mot midnatten insomnade, och om morgonen saknades åter ett äpple. 
Andra natten skulle andra sonen vaka; men det gick på samma. sätt. 
Tredje natten vaktades trädet af yngste sonen, som noga aktade sig att 
insomna. Mot midnatten hörde han ett susande i luften och såg en fogel 
komma flygande, hvars fjädrar voro af renaste guld. Fogeln sänkte sig 
mot trädet; men just då han skulle taga ett äpple, sköt ynglingen en 
pil på honom, hvaraf fogeln , som förlorade en af sina fjädrar, blef skrämd 
och flög bort. Om morgonen lemnades guldfjädern till konungen, som 
nu blef särdeles ifrig att komma i besittning af hela fogeln. Trädgårds- 
mästarens äldste son gaf sig först åstad att uppsöka denna. Under vägen 
träffade han en räf, som rådde honom, att, när han mot aftonen komme 
till en stad, der han funne tvenne värdshus gent emot hvarandra, icke 
taga in i det, der det ginge lustigast till, utan i det andra; men träd- 
gårdsmästaresonen försmådde detta råd, tog in på det muntra' värdshu- 



Digitized by Google 



SVENSKA FO I.K-LITTKR ATU K BN. 



43 



set och glömde snart i sus, och dus sitt ärende. På samma sätt gick 
det den andre brödren; men den tredje följde räfvens råd och fördes af 
honom till ett slott, der guldfogeln satt, omgifven af många kämpar, 
men alla sofvande. Ynglingen tog fogeln, men då han, tvärt emot räf- 
vens råd, flyttade den ur sin trädbur i en gyllene, började fogeln skrika 
så högt, att de sofvande väktarne vaknade, togo ynglingen fast och fördé 
honom till deras konung, som dömde honom till döden, men lofvade ho- 
nom nåd och guldfogeln till belöning med villkor, att han skulle skaffa 
konungen guldhästen, som sprang fortare än vinden. Räfven visade yng- 
lingen hvar denne vore att finna, men varnade honom att ej lägga guld- 
sadel, utan en simpel af läder och träd, på hästen. Ynglingen försum- 
made dock äfven detta råd, blef åter fasttagen och dömd till döden, 
men benådad med löfte om både fogeln och hästen, i fall han kunde 
skaffa rätt på den undersköna prinsessan i guldslottet. Räfven gaf honom 
nu anvisning hvar prinsessan vore till finnandes och huru han skulle 
kunna bortföra henne, men rådde honom att ej tillåta henne taga afsked 
af sina föräldrar. Hennes böner och tårar bevekte honom dock att äfven 
försumma detta råd; ynglingen blef åter fasttagen och ålagd att inom 
åtta dagar skaffa bort ett högt berg, som skymde utsigten från konun- 
gens fönster, så skulle han få prinsessan. Med räfvens tilihjelp lyckades 
detta och prinsessan blef nu hans. När han nu skulle öfverlemna henne 
till den andre konungen för att återfå guldhästen» lyftade han, enligt 
räfvens råd, prinsessan hastigt upp på hästen och red så undan fortare 
än vinden. På samma sätt återfick han äfven guldfogeln; men då han, 
emot räfvens varning, under hemresan friköpte sina bröder från galgen, 
passade de på tillfället, då de en gång hvilade vid en brunn, att störta ho- 
nom i brunnen och föra hem både prinsessan, guldfogeln och guldhästen; 
men fogeln ville aldrig sjunga, hästen åt icke och prinsessan gret be- 
ständigt. Emedlertid hade ynglingen med räfvens bistånd blifvit räddad 
ur brunnen och infann sig nu hos sin konung, förklädd till tiggare. 
Straxt kände prinsessan igen honom, fogeln började att sjunga och hästen 
att äta, och prinsessan, som af fruktan för de båda brödernes hotelser 
hittills icke vågat upptäcka rätta förhållandet, berättade nu allt, då brö- 
derne straffades och den hurtige ynglingen blef förenad med sin älska- 
rinna. Räfven begärde till belöning endast att ynglingen måtte skjuta 
honom samt af hugga hans hufvud och svans, hvilket skedde, då han 
fick menniskoskepnad och befanns vara prinsessans bror, som sålunda be- 
friades från sin förtrollning. 

41. Jlen grotta /run, ellex Jien fottxollabe Jllfltarinnan. 

Denna folkbok är en trogen öfversättning från den ur Heinrich Stil- 
lihgs Le ben. I, 104—108, lånade tyska sagan om »Jorinde und Jo- 



Digitized by Google 



44 



utagel» bland brödeme €*mi» Kinder* u»d Hausmirehe». I, 

De sveatafce »pnlager Utf. sett, aro: »Ben »Wita Fru», etter: 
Be» förtrollade Äiskarinna». Stockholm, 18*6. Tryckt i Wennlundska 
Boktryckeriet,» 4 «d., 8ro; Jönköping, N. £. Lundström, 1834, 16 sid., 
8<o, samt Stockholm, Kongk Ordens-Boktryckeriet, 4841, 48 sid., fe». 

I en ödslig skog på ett gammalt aftntt bedde en heta, sota os» da- 
gen visade sig i en katts eller nattugglas skepnad, men mot aftonen åter* 
"fick sin naturliga gestalt. Så snart någon ärbar och oskyldig jungfru 
kon på 100 steg nära slottet, förvandlade henne hexan till en fogel och 
stängde henne i bur. Ett förlofvadt par, Joringel och Jorinde, kade en 
afton gått vilse i skege» och utan att ana det kommit slottet för nära, 
då Jorinde i e» hast förvandlades till näktergal. Joringel sökte färgäfves 
pärm» sig slottet för att rådda sta tTolofvade; hexans magt höM honom 
alltid tHlhaka, En natt drömde han aU han fann en blodröd blomma, 
i a vars midt var en perla, och medelst denna blomma skulle förtreä- 
»mgen lösas. På nionde dagen efter denna dröm (ann han verkeligan den 
blodröda blomman med en stor daggpärla i sin kalk, och nm förmådde 
betan ingenting vidare éfver honom. Han inträdde i hennes slott, och 
aUa fcflar, ha» vidrörde med blomman, återfingo genast sin naturliga 
sjumnad. Så befriade han icke Wott ain Jorinde utan afvcn de öfriga 
jungfrurna* 

41. pm ftelit« fcrnUnndutt. 

Ben svenska fWk boken med denna titel utgör en förkortad bearbet- 
ning af den tysteat sagan: »Hänsel tmd €rrethef», hvflken bröderne 
<J*im», efter muntliga öfverlemn ingår från Hessen, meddelat i Kinder- 
ond Hausmftrehen. I, 93—101, och h vilken äfven förekominer i 
Fabeln, Härenen und Srzählungen fnr Kinder. Von Caäoliä* 
Sta**. Nttrnberg 1818, s. 9S etc, «nder titel: »Bas Häuschen ven 
Ättckewerk,» i Stöwjäs filsässisches VolksbUchlein. Straasburg 
, ». löt— 40» : »Bas Eierkueben Häuslein ,*» i Btchsteihs Beutecbes 
Märchenhvch. Leipzig 1843, s. wHflnsel und Gretne!,» m. 

fl., äfvensom man åhinér samma saga på AaitslM* bland Winthers 
Danske Folkeeventy r. KJöbenh. 4845. I, 4—$: »Pandekegehuset ,» 
eamt i IIolbbohs UdvaJg te Even tyr eg Fort»llinger. Kföfoeuh. 
1843, s, 97—103: »Hansemand og Grethe.» 

Be upplagor Utg. sett af den svenska folkboken äro: »Ben stekta 
Trollpackan. Saga. Stockhohn 48ft8. Tryckt i Wennlttndska Boktrycke- 
riet,» 8 sid., 8:o; Malmö, Berlingska Boktryckeriet, 1832, 8 sid., 8:o, 
samt Upsala, Sm. Iruselii åkAttyctssri, UU, 8 sid., 8». — ftestutom 
finnes donna saga, öfvevsatt tån deh 4>imsn*ka *»pteknin»je», i L«k- 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-LlTTBlATUMm. 



41 



aamratea. Upsala ltM, s. 78—88: »Him och Gtfeta,» saart i ftatifna» 

dabls Julläsning för barn. 1187. Land, 1837, s. 7**-7t: »Hans 
och Gråtas bvarförutan särskilda bearbetningar deraf tro införda i Barn- 
Väanen, JuNgåfva för snälla Bara. Geie *8Sft, s. 38*-*ft; »Pep* 
parkakshutet» samt i Svea. Folk-kalender för 1848. Stockh. 1848, 
s* 114—180: »Barnen i Skogett.» Liknande itensk* folksagor, gängse i 
Småtand, Uppland och Östergöthland , förekomma i Svenska Fot** 
Sagor och Äfventyr. Utgifna af Hyltbn-Cavallius oeb St8p8£R8, 
Stockh. 1844. I, 11—18: »Käringen, som vardt stekt i agnen.» 

Tvenoe barn, Lars och Stina, hade så fattiga föräldrar, att de må- 
ste lifnära sig med att plocka bär i skogen. En dag gingo de vilse oca 
kommo sluteligen till ett hus, hvars väggar voro af hvetebrödsdeg» taket 
af äggpankakor, fönsterrutorna af hvitt kandfsocker och" fönsterkarmarne 
af smålandsost. För att stilla sin hunger togo barnen los en ruta och 
begynte knapra derpå. Då kom en gammal, skrynklig gumma ut ar 
huset, tog vänligt emot barnen, trakterade dem rikeligen och lät dem 
ligg* sig i hvar sin mjuka säng. Men dagen derpå stängde hon gossen 
i en jernbur och befallte flickan att väl göda honom, emedan hon äm- 
nade slagta och äta upp honom. Gumman var nemligen en trollpacka, 
som åt upp barn för att förlänga sitt lif, ty för hvarje barn, hon för- 
tärde, blef hon tre år yngre; men hon hade ingen magt öfver andra 
barn än dem hon kunde förleda till något ondt, derföre hade hon upp- 
fört det apetitliga huset för att väcka barnens lystnad. När nu dagaa 
var inne, att gossen skulle slagtas, ställde gumman till bak, för att halva 
färskt bröd till steken, och eldade ugnen starkt för att grädda brödet 
och med detsamma göra sig af med Lisa, som genom sin raskhet och 
beslutsamhet gifvit gumman farhågor. Hon sade derföre Ull Lisa, alt 
hon skulle sätta sig på ugnsspaden , så ville gumman föra henne in i 
ugnen, att hon kunde se efter om brödet var nog gräddadt; men fttt» 
kan, som förstod hennes onda uppsåt, låtsade sig ej veta huru hon skulle 
kunna sitta på ugnsspaden, och då gumman satte sig sjelf derpå för att 
visa henne, förde hon trollpackan hastigt in i ugnen, satte luckan för 
och befriade på detta sätt både sig och sfn broder. 

43. HifB>arr-I?ru*0ttmm« a. 

Urskriften titt denna folkbok är den tyska sagan »Der Käuber- 
bräutigam», införd, efter tvenne berättelser från Neder-Hessen , i bröderne 
Gbihms Kinder- und Hausmärchen. I, 846—251, äfvensom en an- 
nan bearbetning af samma saga förekommer i Carolike Stabls Fabeln, 
Märchen und Erzählungen fur Kinder. Nurnberg 1818, s. 41 
etc: »Die Mullerstochter.» På danska finnes densamma delsl en från 
de tyska något skiljaktig uppteckning bland Wtimrias Danske Folke- 
sten t yr. Kföbenh. 1888, I, 84-*-»8: »Ädterhifredsaiaadaa ,» och aals i 



Digitized by Google 



ÖFVSRFI6T AP 



en öfversättning från den priromska , införd i Molbrchs U d v a 1 g t e E v e n- 
tyr og Fortttllinger. Kiöbenh. 1843, s. 85—88: »Röveren.» 

Af den svenska folkboken, troget öfversatt från bröderne Grimms 
uppteckning, har Utg. sett följande upplagor: »Röfware-Brudgummen. 
Stockholm, 1824. Tryckt i Marquardska Tryckeriet,» 7 sid., 8:0; Jönkö- 
ping, N. E. Lundström, 1835, 16 6id. , 8:0; Lund, i Lundbergska Bok- 
tryckeriet, 1834, 16 sid., 8:0; Jönköping, N. E. Lundström, 1833, 16 
sid., 8:0; Stockholm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 1837, 16 sid., 8»); 
»Norrköping, Törnequists boktryckeri, 1842,» 16 sid., 8:0, samt Jönköping, 

I. P. Lundström, 1847, 16 sid., 8:0. — Samma öfversättning finner man 
för öfrigt äfven i Folk-Sagor för Gamla och Unga. Örebro 1843. 

II, 33—57: »Röfwarebrudgummen.» 

En mjölnare hade en dotter, hos hvilken anmälde sig en friare, som 
fick fadrens samtycke, emedan han tycktes vara en rik man, men dottren 
älskade honom icke. Sedan han flere gånger förgäfves sökt förmå henne 
att besöka honom i hans hem, lofvade hon sluteligen att göra det nästa 
söndag, och på det hon måtte hitta vägen till hans boning, som låg in 
i skogen, skulle han strö vägen med aska. Den utsatta^ dagen begaf hon 
sig på vägen och följde den askströdda stigen, som ledde till ett ensamt 
hus. En fogel varnade henne att der inträda, emedan det vore ett mör- 
darebus; men då det tycktes vara tomt, gick hon ändock ditin och fann 
der endast en gammal gumma, som underrättade henne, att det var i 
en röfyarekula hon kommit, samt gömde henne bakom ett stort fat, 
emedan röfrarne snart vore att vänta. Dessa anlände ock straxt efteråt 
och förde med sig en annan flicka, hvilken de gåfvo att dricka tre glas 
vin: ett hvitt, ett rödt och ett gult. Vid det tredje brast hennes hjerta. 
De höggo nu den döda kroppen i 6tycken och strödde salt derpå. En af 
röfrarne blef varse en guldring på den dödas finger och då han ej kunde 
draga den af, tog han en yxa och afhögg fingret, 60m dervid hoppade 
bakom fatet der flickan satt gömd. Röfvaren ville der söka efter ringen, 
men den gamla bad honom skynda sig att äta, fingret sprunge ej bort. 
Sedan nu röfrarne ätit och druckit, somnade de, och flickan jemte den 
gamla smögo sig bort öfver de sofvande. Då på den utsatta bröllopsda- 
gen brudgummen infann sig och hvar en skulle vid bordet berätta nå- 
got, förtäljde bruden allt hvad som hände henne i röfvarekulan , såsom 
hade hon drömt det, men uppvisade vid slutet det afhuggna fingret såsom 
bevis på verkligheten af hvad hon berättat. Röfvaren blef nu fängslad 
och straffad. 

44. |Mttf*0ftttt Ättoljtott ettet Qe fj u Jimet&axne 
t>c\) tten talanbe &pejjiln. 

Den svenska folkboken med denna titel utgör en trogen öfversättning 
af den tyska sagan »Snecwittchen» i bröderne Grimus Kinder- und 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK LITTKR ATURFN. 



47 



Hausmärchen (Göttingen 1837. I, 543—324), efter flere muntliga öf- 
verlemningar från Hessen. Den är för öfrigt en af de mest gängse i 
Tyskland och förekommer der i en mängd varianter (I. c. III, 90—95). 
I Musäi Volksmärchen der Deutschen (Halle 1839. I, 64—116: 
»Richilde») igenfinnes samma saga, ehuru mera utarbetad och med åt- 
skilliga förändringar; i Marbachs Volksbtlcher (Leipzig 1838. XI, 
65—74: »Schneeweisschen») och i Bkchsteins Deutsches Märchen- 
buch (Leipzig 1845, s. 197—204: »Schneeweisschen») förekommer en 
uppteckning deraf i det närmaste lik den Grimmska, hvilken sednare 
man finner aftryckt i Die blaue Bibliothek aller Nationen. 
Nordhausen 1846. I, 120—134, och i Aib. Ludv. Gr i m ms Kindermär- 
chen. Heidelberg 1809, meddelas en dramatisk bearbetning deraf. En 
beslägtad itallensktoaga »La Schiavottella» är införd i Basiles Penta- 
m er o ne. II, 8; en liknande walacliisk bland Schotts Walac hische 
Hffihrchen, s. 105—113: »Der Zauberspiegel» och en med den tyska 
nära öfverensstämmande dansk saga »Snehvide» bland Winthers Dan- 
ske Folkeeventyr. Kiöbenh. 1823. I, 40—47. * 

De svenska upplagor Utg. sett äro: »De siu Dwergarne och den 
talande Spegeln, eller Historia om Prinsessan Snöhwit, som fyra gånger 
undkom döden, och slutcligen blef förmäld med en Konungs-Son. Stock- 
holm, tryckt i Marquardska Boktryckeriet, 1824.» 16 sid., 8:o, samt 
Lund, Lundbergska Boktryckeriet, 1834, 16 sid., 8:o. — En annan från 
både de ofvannämda tyska och danska i flera delar af vikande uppteck- 
ning förekommer i tvenne särskilda öfversättningar, troligen från Tyskan, 
uti Barnvännen. Julgåfva åt Snälla Barn 1839. Gefle 1839, s. 
3—20: »Prinsessan Snöhvit» samt uti Folk-Sagor för Gamla och 
Unga. Örebro 1843. II, 3—15: »Snöhwit.» 

En gång midt i vintern, då snö föll, satt en drottning och sydde 
vid ett fönster, hvars karm var af ebenholts. Hon stack sig i fingret, 
och då bloddroppar nedföllo på snön, såg det så vackert ut, att hon 
tänkte: »Ack om jag hade ett barn, hvitt som snö, rödt som blod och 
svart som denna fönsterkarm!» Efter en tid gick denna önskan i full- 
bordan och drottningen födde en flicka med hy, hvit som snö och röd 
som blod, och med lockar svarta som ebenholts; men då barnet var födt, 
dog drottningen. Året derpå tog konungen en annan gemål af ovanlig 
fägring, men ock så stolt deröfver, att hon ej tålte någon kallas skön 
mer än hon. Hon hade en trollspegel, hvilken hon flitigt rådfrågade och 
som allt dittills sagt henne, att hon var den skönaste; men då hennes 
styfdotter, prinsessan Snöhvit, fyllt sitt sjunde år, och drottningen en dag , 
som vanligt, frågat sin spegel: 

»Lilla spegel på väggen, du! 
Hvem är skönast i riket nu?» 
fick hon det lika oväntade som ovälkomna svaret : 



Digitized by Google 



48 



ÖFVERSIGT AF 



»Ni, drottning är den skönsta här; 

Blett Snöhvit tusenfallt skönare är.» 
Sådant kiinde den stolta drottningen ej lida. don befälité en af sina 
jägare Wrä den lilla prinsessan till skogen och der döda hénrie sämt» 
iill be\is att SS skett, föra till drottningen hennes lefvéi' och lunga. Jä- 
garen hade dock ej hjerta att döda det Vackra barnet, Utah lät hentte 
springa irt i fckdgch och dödade i stället ett ungt vildsvin, hvars léfvér 
öcn lunga hån letatiäde drottningen. Snöhvit sprang emedlértid älTt 
längre in i Skogen tills hon slutligen kom till ett helt litet bus, der hon 
fånn ett bord dukadt för sju personer och sju små sängar kring väggarne. 
Sotn hon var hungrig och törstig, åt och drack hon något af deh fram- 
satta maten och drycken och lade sig dercfter i en äf sängarné att sofvä. 
Bri stund derefter kommo husets egare, sju små tftergar, hem dch då de 
funno den sofvandé flickan , blefvo de så intagna äf hennes skönhet , ätt 
de gerna läto henne blifva qvar och éköta deräs hushåll, fre varnade 
henne för sih.stffhiodérs stämplirtgar och rådde henne att under der*» 
frånvaro aldrig insläppa någon fremling. Drottningen gjorde sig hu såKér 
ått Vara den skönaste i landet; men en gång, då hon åter frågade sin 
trollspegel, sade henné denna, ätt Snöhvit hos de sju dvergarne var långt 
skönare än hon. Drottningen fann nu, ått jägaren bedragit henfte, och 
beslöt att sjelf utföra sitt illråd. Hon färgade sitt ansigte, förklädde sig 
till krämerska och lockade Snöhvit att af henne köpa ett snör bänd samt 
hjelpte henné ätt snöra sig, men tilldrog snörbanden så hårdt, att flickan 
nedföll sanslös. Lyckligtvis kommo dvergarne snart hem, åfskurö åttör- 
bandét och räddade så sin skyddlings lif, hVarom spegeln Snart Under- 
rättade drottningen, t en annan förklädnad lockade hon nu Snöhvit att 
af henne köpa en förgiftad kamm, hvilken hon knäppt satt i håret innan 
hon åter nedföll utan sansning; men åfveft nu räddade henne dvergarne 
och drottnihgCrt blef åter af Spegeln underrättad derom. Ifon tillagade 
nd ett äpple, som var starkt förgifiadt, men blott till énå halfvan, och 
åt sjelf dett andra inför Snöhvits ögon för ätt skingra hennes misstroende. 
Snöhvit hade icke väl smakat på den ändra, innan hon föll IiflöS på 
gdlfvet, och då nu drottningen kom hem, fick hon åndteligeft af Spegeln 
den länge efterlängtade försäkran, att hon sjelf nu voré den Skönaste i 
låhdét. Allé dvergarhes försök att återkalla Snöhvit till lifvet Voro for- 
gäfvés; hlcft då hennes utseende äfveh i döden bibehöll Sig lika Skönt, 
så ått hön endäst tjfcktés sofvä, lade de henne i en glaskistå, töt ått 
fihdock få fägna sig ät hénnés åsyn. Så fick en konungäsön Se hfenhe 
och blef så häriryckt af henhes Skönhet , ätt hän öfverlalade dvergarne åit 
skänka honom kistans men då denna skulle bäras till slottet, SnatVåde 
bärarne och af stöten hoppade den giftiga äppelbiten ur Snöhvits hals, 
och hon kom åter till lif. Prinsen, som nu erfor hennes öden, friade 
och fick ja samt böd hennes styfmoder att bevista brölloppet. Då denna 



Digitized by Google 



S F.VSKA fOLK-LITTKRATÖREN 



49 



anköni och Igenkände sin styfdotter, blef hotl högeligen förfärad, men, 
pi prinsens befallning, fastades nu på den elakä drottningens fötter ett 
pär glödande jernsker, med hvilka bon måste dansa til! deSs bon ned- 
föll död. 

45. fritt* /l un i ra. 

1 BOschings Volks-Sagen, Mährchen und Legenden. Leipzig 
1812* s. 258—266, och i bröderne Grimms Kinder- und Hausmär- 
cbem I, 117—124, förekommer en uppteckning på pommerska folk- 
dialekten af sagan »Van den Fischer un siine Fru,» b vara f den svenska 
folkboken: »Prins Flundra eller Fiskaren med oförnöjda Hustrun» utgör 
en fri öfversättning. Samma tyska saga finnes äfven meddelad på vers 
i Just. Kerners Poetischer Almanacb fur 1812, s. 50—54, samt 
på prosa, efter en annan uppteckning än den Buschingska ocb bröderne 
Grimms, i Alb. Ludv. Grimms Kindermärcben. 2:te Aufl. Heidelberg 
1817: »Hans Dudeldee*» En dansk öfversättning af bröderne Grimms 
uppteckning förekommer bland Molbechs Ud va lg te Eventyr og For- 
tsll inger, s. 340—346: »Fiskeren og hans Hustru.» Sagans början bar 
mycken likhet med den om »Fiskaren och Anden» i Tusen och en 
Natt (1001 Nacht. Breslau 1836. I, 36), men utvecklingen är helt 
olika. 

Af den svenska folkboken har Utg. sett följande upplagor: »Prins 
Flundra, eller Fiskaren med oförnöjda Hustrun. Stockholm, Tryckt hos 
J. Hörberg» 1824,» 8 sid., Bio; Linköping, Petreska Boktryckeriet, 1825. 
8 sid., 8x>; Malmö, Berlingska Boktryckeriet, 1828, 8 sid., 8:o; Jönkö- 
ping, N. £. Lundström, 1832, 8 sid., 8:o; Westerås, Terssell, 1833, 
8 sid., 8:0; Calmar, Stifts-Boktryckeriet, 1833, 8 sid , 8:0; Jönköping, 
N. E. Lundströms Enka, 1843 , 8 sid., 8:0; Fahlun, J. F. Åkerblom, 
1844» 15 sid., 8:0, samt Sundsvall, L. Blomdahl, 1845, 8 sid., 8:0. — 
En annan öfversättning, troget efter den Grimmska uppteckningen, före- 
kommer i Saga. Barnkalender För År 1844. Stockb. 1843, s. 
27—35: »Fiskaren och hans hustru,» och 1 en poetisk bearbetning af denna 
saga är: Den Oförnöjde eller Fiskaren och hans Hustru. Saga 
på vers af J. M. Stjernstolpb. Stockh. 1825. 

En fattig fiskare bodde med sin hustru i en usel koja invid sjö- 
stranden. En gång fångade han en stor flundra, som lofvade att upp- 
fylla hvarje hans önskan > om han blott släppte flundran åter i sjön. Fi- 
skaren gjorde så, men hade för egen del icke mycket att önska. Så 
många flere önskningar hade hans husfru. Försi ville hon se deras usla 
hyble förvandladt i en skön landtegendom , så i ett präktigt slott; der- 
efter Ville hon bli drottning, så kejsarinna och slutligen påfve, och när 
mannen genom flundrans tillhjälp tittt alla dessa hennes Önskningar full- 



Digitized by Google 



80 



ÖFVKRSIGT AF 



bordade, ville hon blifva lika mägtig som Gud sjelf, till straff för hvil- 
ken förmätenhet all den vunna storheten försvann, och Gskaren med sin 
hustru fann sig åter försatt i sin gamla koja vid sjön, der de flngo för 
sent ångra sin oförnöjdhet. 

46. $) 1 1 n 0 Jl 0 n a. 

Den svenska folkboken med denna titel utgör en fri och något för- 
kortad öfversättning af den tyska sagan »Das Eselein» i bröderne Grimms 
Kinder- und Hausmärchen. II, 286—290, der den är införd efter 
en latinsk dikt i elegisk vers, kallad Asinarius, från sednare hälften 
aC I5:de århundradet och hvaraf en handskrift finnes å bibliotheket i 
Strassburg. En liknande indisk berättelse förekommer i Sinhasana 
Dwatrinsati (Grimm, Altdeutsche Wälder. Cassel 1813. I, 
165—167), och att en dylik äfven finnes på persiska, synes af Gör- 
res, Das Heldenbuch von Iran aus dem Schah Nameh des 
Firdussi. Berlin 1820. II, 441, 442). 

Af den svenska folkboken har Utg. endast sett följande upplaga: 
»Prins Åsna, eller Saga om en Drottning, som födde en Åsna, och hu- 
ruledes samma Åsna lärde sig spela på Luta, hwarigenom han slutligen 
blef gift med en rik och underskön Prinsessa. Stockholm, E. A. Ort- 
man, 1823,» 8 sid., 8:o. 

En drottning, länge barnlös, nedkom slutligen med en prins, som 
till det yttre helt och hållet liknade en åsna, men var för öfrigt talför, 
qvick och förståndig, så godt som något annat barn. När han blifvit 
fullvuxen , lärde han sig spela luta, och väl i besittning af denna färdighet 
beslöt han se sig omkring i verlden Han begaf sig till en fremmande 
konungs hof, der det ovanliga att finna en åsna, som spelade luta och 
visste att artigt skicka sig, gjorde honom omtyckt och hans egenskap af 
konungason försäkrade honom om ett aktningsfullt bemötande. Det dröjde 
ock ej länge, innan han förälskade sig i konungens undersköna dotter, 
och som han sjelf stigit särdeles högt i hennes fars ynnest, blef det 
snart bröllopp af. Nyfiken att erfara huru prins Åsna skulle förhålla sig 
i brudkammaren, lät konungen en trogen tjenare bespeja de nygifta, och 
denne berättade följande morgon, att så snart brudgummen inkommit 
till sin brud, hade han genast aflagt åsnehuden och blifvit en ståtelig 
prins. Nästa natt passade nu konungen på, och så snart hans måg bort- 
lagt sin åsnahud, tog han den genast och brände upp densamma, hvar- 
cfter prinsen för alltid bibehöll mensklig gestalt. 

47. Jlen UtU tfuUf0j0*ltt elltt ©flftftbinfcar-.f nrkatt. 

Åfven denna folkbok är ett lån från tyskan* I en berättelse från 
Hessen, anförd i bröderne Grimms Kinder- und Hausmärchen. III, 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-UTTER ATUKEN. 5 i 

106, igenfinner man urskriften dertill, och andra beslägtade tyska sagor 
förekomma i samma samlings I, 368—396: »Die zwey Broder» (öfversatt 
på svenska i Rsutbbdahls Julläsning för Barn. 1838, s. 120—153: 
»De två bröd er ne»); i Kindermärchen aus mUndlichen Erzäh- 
1 ungen. Erfurt 1787, s. 1—57: »Das Vögelchen mit dem goldenen 
Ei»; i A. L. Grimm, Linas Märchenbuch*. Frankfurt 1816. I, 191— 
211: »Brunnenhold och Brunnenstark ,» m. fl. Den fransyska sagan 
»L'Oi$eau jaune» af grefve Caylus (Féeries nou velies i Cabinet des 
Fées. XXIV, 267—274) har äfven mycken likhet med den ifråga- 
varande. 

De svenska upplagor, Utg. sett, äro: »Den Lilla Gullfogeln eller 
Qwastbindar-Lyckan. Stockholm, Tryckt hos J. Hörberg, 1824», 8 sid., 
8:o ; Jönköping, J. P. Lundström, 1829, 8 sid., 8:o; Jönköping, N. E. 
Lundström, 1829, 8 sid., 8:o; D:o 1831, 8 sid., 8:o; D:o 1832, 8 sid., 
8:o, samt Stockholm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 1837, 8 sid., 8:o. 

Två fattiga gossar födde sig och sin syster med att binda qvastar. 
En dag fann den yngre af bröderne i ett träd en fogel i sitt bo, med 
ett guldägg under ena vingen. Gossen tog guldägget och sålde det till 
en guldsmed i staden, men lät fogeln vara. Andra och tredje dagen 
hade han åter dylika ägg att sälja, och nu ville guldsmeden gernahafva 
sjelfva fogeln, samt lofvade att gifta sig med gossens syster och gifva 
båda bröderne rikligt underhåll, om fogeln blefve hans. På dessa viifcor 
fick han också fogeln, och då denne förkunnade, att den, som uppåte 
hans hjerta, skulle blifva konung, och den, som spisade hans lefver, en 
rik man , lät guldsmeden slagta fogeln och ställde båda bröderne att vakta 
derpå. Under stekningen föll en bit af honom, hvilken äldsta brodern 
uppåt — det var hjertat, sedermera utföll åter en bit, som var lefVern, 
hvilken yngre brodern förtärde. När guldsmeden fick veta detta, blef 
han högeligen förtörnad och förklarade, att han nu hvarken ville hafva 
deras syster eller fogeln, utan körde dem ifrån sig. Då åt äldste bro- 
dern upp fogeln, och knappt var detta skedt, innan en skön prinsessa 
stod framför honom och tackade honom för det han nu befriat henne 
från sin förtrollning samt tog honom till gemål, h varigenom han blef ko- 
nung och således fogelns spådom i afseende på honom uppfylld. Lika 
sannspådd visade han sig äfven hvad den andra beträffade; ty denne fann 
h varje morgon en pung med guldmynt vid sin sida och hade på detta 
sätt icke svårt att äfven få sig en prinsessa till gemål, hvars broder'för- 
mälde sig med hans syster, och således hade alla tre qvastbindare-barnen 
gjort en lysande lycka. 

48. Unnat* Wnfctrbarttét. 
Urskriften för denna folkbok, hvaraf den enda upplaga Utg. känner 
är: »Saga om Reinald Underbarnet, som befriade sina trenne Systrar och 



Digitized by Google 



ÖFfERStGIr IP 



Swågrar från m swår och långwarig förtrottning. Öfversätlaing. Wetft), 
1838. Tryékt hos Swén Rasks Erika», 88 sid., 8:0, ir den tysk* li- 
gan »Die Bocher der Chrofiika der dm ScaWestern» Maud Mus&t Ve4k*- 
mährchen der Deutsche*. Halte 1889. I, i— 68. En beslägtad 
Italiensk sågat »Li tre 'rri» (De tre kort unga me) förekommer i Bas> 
le's Pentamerone. IV,*5. 

En grefve hade tre döttrar, hvilka han , för att rädda sitt eget l!f, 
nödgats gifta bort med tre män, som voro förtrollade, den ene till ta 
björn, den andre till en örn och den tredje till en delfin, och från hvil- 
ken förtrollning den förste var fri endast hvar sjunde dag, den andre hvar 
sjunde vecka och den tredje hvar sjunde månad. Det lyckas likvil slut- 
ligen grefvens son Reinald, sedan denne, flere år yng^e ä* sina systrar, 
vuxit upp till en stark och modig yngling, att, efter många äfventyr, helt 
och hållet hftfva förtrollningen. 

49. SlutUftttltU 

Äfvea denna folkbok är lånad ur ofvan anförde samling (Musäus, 
Yolksmährchen der Deutschen. U, 62—76). 

De enda svenska upplagor Utg. sett äro: »Skuldsedeln, eller Bon- 
den och Bergtrollet. En sannfärdig historia om en fattig och betryckt 
Bonde, som genom ärlighet kom sig opp till stor rikedom. Upsala, Sw. 
P. Lefflers Boktryckeri 1835», g sid., 8:0, samt »Eskilstuna. Tryckt hos 
P. Larsson, 1848,» 8 sid., 8:0. 

En bonde, som råkat i svårt penningebetryck, hade begifvit sig till 
sin hustrus rika slägtingar för att söka hjelp, men afvisad med hårdhet 
besluter han under hemvägen vända sig till Bergtrollet, som för honom 
till sin håla och låter honom der räkna upp åt sig 100 rdr samtderuppå 
lemna sin förbindelse. Dessa penningar hade sådan välsignelse med sig, 
att bonden innan kort blir en välmående man; men då nu förfallotiden 
infaller och bonden går att uppsöka sin borgenär, kan Bergtrollet ej an- 
träffas, utan i en väderil återfår bonden sin skuldsedel öfverkorsad och 
qvitterad. 

30. &ij*tft-Htk*kalrarftr. 

I bröderne Grimvs Kinder- und Hatismärchen. H, 806, 807, 
»Die Sternthaler» igenfinnes originalet till denna folkbok. 

En fattig fader- och moderlös flicka , som egde ingenting mer än ett 
stycke bröd och kläderna på kroppen, gick, öfvergifven af alla, ut i vida 
verlden. Då mötte henne en hungrig tiggare, åt hvflken hon gaf sitt 
brödstycke, och åt frysande barn gaf hon alla sina kläder, så atthontftl 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-tfTTMATCREN. 



slut stod der ensam i mörka natten, ulan det ringaste att äta eller skyla 
sig med. Då föllo på en gång stjernorna af himlen och voro idel blanka 
riktdairar, och efeuru hon bortgifvit sitt linne, hade hon dock ett nytt 
af aldrafiaaste tyg, och de många blanka riksdalrarne plockade hon upp 
och Wef så rik för all sin lifstjd, 

I den svemka folkboken, hvaraf Ul$. blott sett en upplaga: ^Trenne 
Folk-Sagor. 4) Jttobergs-Gt*bbeii. «) Stjern-Biksdalrarne. 3) Tre Wänner. 
Stora. Tryckt hos Peter Hedeniua. 184fc» # 8 sid., 8:o, bar man, föga 
lyckligt, velat göra det hala naturligare genom att låta flickan drömma, 
att stjernorna föllo ned som riksdalrar och om morgonen hitta under 
trädet, hvarvid hon h vilat, ett juvelsmycke, jemte en mängd guld- och 
silfvermynt. Deremot är den tyska sagan troget öfversatt i Rbuterdahls 
Jullisaing för barn. 18MT, s. 45, 46; i Folk-Sagor för Gamla 
•cfc Unga. Örétao 18S&. I, 148, 140, samt i Tolf underbara Sa- 
g or. Stockholm 1842, s. 1, 2. 

31. <& & i a n. 

Under titel: »Märchen von der Unke» förekomma i Ghimm9 Kin* 
der- und Hausmärchen. II, 110, 111, några sägner om tomtormen, 
hvaraf tvenne blifvit öftersatte i Folk-Sagor för Gamla och Unga. 
I, 60, 7Q, samt sedermera aftryckta i Sundsvalls-upplagan år 1844 af 
folkboken om Helena Antonia af Gonstantinopel. 

Enligt den ena sägnen, upptecknad i Hessen, satt ett barn utanför 
husets dörr och åt mjölk och bröd ur ett fat. Då kom en ödla krypande, 
böjde sitt hufvud ned i fatet ocb åt med. Så tillgick det i Öera dagar, 
men då barnet såg att ödlan alltid åt bara mjölk, slog det henne på huF- 
vudet och sade: »Kräk, U brödbitarne också I» Barnets moder, som hörde, 
att det -talade med någon, kom nu ut ocb slog ihjel ödlan, h varefter bar- 
net , som blifvit starkt och frodigt, sedan ödlan ätit meddetsamma, bör- 
jade afmagra och dog innan kort. — Härmed öfverensstämmer en berät- 
telse i G est a B om a no rum, Cap. 68, och Utg. har i sin barndom hört 
en dylik sägen om tomtormen {ödlan är en oriktig öfversätlnjpg) anföras 
såsom gängse i Småland. 

Enligt den andra, likaledes upptecknad i Hessen, satt ett barn vid 
stadsmuren och spann, när det såg en ödla komma. Då utbredde det en 
blå silkesduk, som ödlorna tycka mycket om. Så snart ikjlan såg den,, 
vände hon om och kom straxt derefter tillbaka med en guldkrona, den 
hon lade på näsduken och gick åter bort. Barnet tog guldkronan, och 
när nu ödlan ännu en gång kom igen och saknade denna, stötte hon 
di eatg <iitt JMBfvud onot musen så Aänge Ull 4css bm dog. Hade barnet 
låtit ktataa ligg*, så Me tidtan - jUtest di*»«t Xltra jkattar* 



Digitized by Google 



ÖFVEB8IGT AF 



32. /ritl)t0f0 SS a $ a. 

Denna saga , af Isländskt ursprung och genom Tegnérs mästerliga 
behandling allmänt känd, upptecknades troligen i slutet af 15:de eller 
början af 14:de århundradet (se Bi han g till Frithiofs Saga. Stock- 
holm 1839% s. 37). Såsom folkbok har följande från danskan öfver- 
satta bearbetning deraf utkommit: »Frithiofs Saga. Bearbetad efter ur- 
texten af O. D. Samsoe. Öfwersättning från Danskan. Jönköping, 1842, 
Tryckt hos Johan Pehr Lundström», 18 sid., 8:6. 

35. Gråkappa ti. 

Se Svenska Folkböcker. II, 132—143. En s. 133 icke om- 
nämd upplaga af Lund, Lundbergska Boktryckeriet, 1844, 16 sid., 8:o 
har sedermera blifvit Utg. bekant. 

34. p eile £B å t 0 m a n. 

Se 1. c. , s. 144—156. Den nyaste upplaga, Utg. sett, är tryckt i Gö- 
theborg, Norbergska Tryckeriet, 1844, 16 sid,, 8:0. 

,53. Darpfprlarrn. 

Denna saga, svenskt original, likasom de båda näst föregående, 
bekantgjordes först i Poetisk Kalender för år 1816, s. 131—144, 
med signaturen S** (P. A. Sondén). Såsom folkbok har densamma, så 
vidt Utg. känner, endast erhållit en upplaga: »Harp-Spelaren. Strengnäs, 
tryckt hos Carl Erik Ekmarck, 1820», 16 sid., 8:0. 

En konung i Göthaland hade en dotter, Tid namn Hildur, den vä- 
naste mö i nordlanden. Många rika och mägtiga konungasöner friade 
till den fagra jungfrun, men hon afvisade dem alla. Då kom till hennes 
faders hof skalden Thormodcr, son af en rik bonde i Linghem. Han hade 
af Necken lärt sig slå harpan ljufligare än någon dödlig, och med toner- 
nas magt vann han Hildurs hjerta. Häröfver förgrymmad manade den 
tappraste bland Hildurs friare, den stolte Wanfrid, Wendernes konung, 
Thormoder till Svardskamp; men nu visade sig, att skalden var ej min- 
dre kunnig i svärds- än i harpolek, och då Hildur, med harpan i hand, 
än ytterligare lifvade sin älsklings mod, föll Wanfrid för hans hugg, och 
Hildurs hand blef segrarens lön. 

36. £j3 flickan. 

Åfven denna saga är af inhemskt ursprung. Den utkom först i P s y c h e. 
Poetisk Kalender År 1830, s. 263—276, med signaturen M— n (G. 



Digitized by Google 



SVENSKA FOI K-I ITTFKATCBEN. 55 

H. Mkllin) och har såsom folkbok utgifvits under följande titel: »Sjö- 
flickan, eller Slaget wid Ölands Udde och Calmare Sand. Saga. Wester- 
wik. Tryckt hos Carl Olof Ekblad. 1835», 15 sid., 8:0. 

Den utgör en skildring af de båda sjöslagen vid Öland den 30 och 
31 Maj 1564, samt i Calmare Sund längre fram på sommaren samma 
år. Under det förra slaget visar sig vid sidan af det svenska amiralskep- 
pot Mars Jutehataren en hafsfru, åt h vilken en modig svensk yngling f 
som kämpade vid Jakob Bagges sida, kastade en ring, hvarmed sjöflickan 
försvann under hafsytan. Då skeppet springer i luften mottager hon 
ynglingen i sin grotta, men tillåter honom att återvända till sina lands- 
män, då ett nytt slag förestår vid hennes klippa, Blå Jungfrun vid 
Ölands norra udde. Här lifvar han sina stridsbröders mod, men stupar 
just som slaget är vunnet, och hans döda kropp föres af sjöflickan till 
högsätet i hennes grotta. 

57. jätten iifcrnitttfcrS*. 

Den enda upplaga af denna folkbok, Utg. sett, är: »En sannfärdig 
berättelse om den mäktige Jätten Gudmundröd och hans efterkommande. 
Norrköping, Chr. TÖrnequist, 1842», 8 sid., 8:0. 

Berättelsen handlar endast obetydligt om Jätten Gudmundröd, som 
uppgifves hafva omkring år 700 bott på Urberget i Ydre härad af Öster- 
göthland, utan hufvudsakligen om hans dotterson Orward och dennes vi- 
kingafärder, samt de trollerier han lärt af Kullagubben och Mussla på 
Kolmården. Det hela är ett blott uppräknande af äf ven tyr, utan någon 
egen tel ig plan. 

58. jätten petiftti$ttilexxminu 

Denna folkbok är egenteligen en barnsaga; som det tyckes lånad ur 
någon barnabok. Två små flickor och deras bror bedja en dag sin mor 
att få gå utom staden att spatsera. Modren tillåter det, men ber dem 
noga akta sig att gå in i skogen, der en grym jätte bodde. De öfver- 
skrida förbudet och jätten Periferigerilerimini, tjugu alnar lång och fö- 
rande i handen en stor klubba, dröjer ej att infinna sig. Han uppäter 
två af barnen, men den lilla åttaåriga Susanna lyckas att genom sitt för- 
ståndiga tal och sitt vänliga sätt beveka honom, så att han låter henne 
återvända till modren. 

De upplagor Utg. sett äro: »Jätten Periferigerilerimini i swarta Sko- 
gen. Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1824», 8 sid., 8:0; 
D:o 1828, 8 sid., 8:0; Upsala, Em. Bruzelius, 1827, 8 sid., 8:0; Jönkth 
ping, N. E. Lundström, 1832 , 8 sid., 8:0; Lund, Lundbergska Boktryc- 



Digitized by Google 



ÖfVFBSIGT AF 



tomt, iw. * sid., 8»; tfpsala, S. P. Lefler, im„ 8;o; Stock- 
holm, ÄongJ. Ordens-Jöoktryekeriet, *84l, 8 sid,, #o, samt Linköping, 
Palmaer & Riddetstad, 1842, 8 sjd , &o. 

I gjutet af folkboken om De sex Ovanom a. Lund 1845, finnes» 
under titel: »Beskrifning om Byggnaden af Lunds Domkyrka ,» införd den 
bekanta sägnen, huru £:t Lars Tid byggandet af denna kyrka fick bjefp 
af ett troll Jätte) , som bodde i Helgonabacken och skulle i lön få sol 
och måne eller &t Lars' ögon, så framt denne ej lyckades upptäcka trol- 
lets namn innan byggnaden blef färdig, samt huru S:t Lars, när blott 
slutstenen fattades, fick höra trollqvinnan i högen sjunga för sitt barn: 

»Tig stille, sönen min, 

Finn kommer, fadren din, 

SoJ, måne, Sa Lars' öijen 

Han bringar dig i höjen ,» 
fevaafter Su fcars ropade åt bollat d«s# namn, då JFinn med sin liustru 
lopp ned i knaftkyrkan, der de omfattade kvar sia pelare lör äM »Wkta 
hela byggnaden, men i detsamma förvandlades i sten. 

60. tfatlM $Sf*. 

Den enda updlaga Utg. sett af denna folkbok är: »En artig och 
ryktbar Historia om Gällas Döss vid Gislöf i Södra Skåne. Lund, från 
Lundbergska Boktryckeriet 1841», 8 sid., 8:o. 

Mellan Gislöf och Dahlköpinge i södra Skåne ligga i en hop 15 stora 
stenar, som kallas Gällas Döss, emedan de skola blifvit ditburna af en 
jätte, som hetat Gälla , hvilken haft sin skattkammare i ena stenen, hvarpå 
ännu ftanes ett slags tecken till nyckelhål. Då Gislöfc byamän en gång 
forsökte att borra dessa stenar, syntes det dem, som hela deras by stode 
i ljusan %a. De skyndade då hemåt, men mötte under vägen en litep 
man med röd pickelmössa och långa sporrar, som red på en gåse, Han 
skrattade åt bönderne och de åt honom» men när de b un no fram tjll 
byn, var der b varken eld eller annan fara å fprde. En gång hade ett skepp 
från södra Skåne afgått till Ostindien. På hemvägen hade fartyget blifvit 
vä^exdrifcet och atrandade vid en obekant ö, der en af invän arne kommit 
till dem och sport dem på deras eget språk h vari från de voro och bvaj^t 
de ämnade sig, pch då de nämnt sin Jfcembygd, hade mannen bedt en af 
dem följa sig UU sin husbonde , som länge önskat träffa någon frin detta 
land. En af båtsmännen hade då .gifvit sig å vag med den utskickade 
och kommit till en jättestor, men gammal och utlefyad inan, spm sagt 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-LITTERATUREN. 



57 



sig vara Jätten Galla och frågat mycket om tillståndet i Skåne då för ti- 
den, samt bedt båtsmannen taga honom i handen, på det han måtte 
känna om någon kraft ännu fanns i Gislöf. Båtsmannen hade då räckt 
fram en jerngrep, h vilken jätten kramat tillhopa och dervid yttrat, att 
Gislöfsboarne voro svaga nu emot i hans tid. Han hade äfven gifvit båts- 
mannen i uppdrag att till Sven Jörans dotter Märtha aflemna en ask, 
den han ej finge öppna. För sitt besvär skulle han få bland jättens skat- 
ter i Gällas Döss taga så mycket han behöfde för sin lifstid. Nyckelen 
låge under en stor sten i ån vester från Gislöf. Satte han den i nyckel- 
bålet å jättens sten och ropade: »Mak upp dig, Gällas Dössf» så skulle 
stenen öppna sig af sig sjelf, blott mannen dervid ej såge sig tillbaka 
hvad han än måtte förnimma. Båtsmannen vände derefter åter till sina 
kamrater, och jätten sände dem en så god vind, att de innan kort voro 
i Skåne, der båtsmannen skyndade att utföra jättens uppdrag; men nyfi- 
kenheten dref honom att öppna asken, och då han der fann ett gyldne 
bälte, glindrande af perlor och ädla stenar, spände han det om ett träd, 
för att bättre kunna betrakta det; men i detsamma flögo både trädet och 
bältet bort ur hans åsyn. Sedan uppletade han nyckeln, och då han 
uttalat de ord jätten sagt honom, öppnade sig Gällas Döss, och han såg 
derinne en oändlig hop af guld- och silverpenningar; men då han nu 
tyckte det prassla bakom sig glömde han jättens varning, såg sig om 
och fick se den lilla dvergen på gåskarlen, då han brast ut i högt skratt, 
hvarvid stenen med klang slog tillhopa och har alltsedan ej stått att 
öppna. Men Sven Jörans dotter Märtha blef vid underrättelsen om allt 
detta liksom underlig till sinnes, och detta har alltid öfvergått till någon 
af hennes efterkommande allt intill denna dag. 



6** tfjttttgbi) $0rn aclj fHpa. 

Den bekanta sägnen om dessa båda troll-klenoder förekommer redan 
i en af Petrus Muncr år 1751 utgifven disputation De Willandia, i 
Linnés Skånska Resa. Stockholm 1751, s. 402—404, samt i Jon. Lör. 
Gilbergs Beskrifning öjfver Christianstads Län. Lund 1767, s. 
25, 26. En utförligare berättelse härom, daterad d. 11 Febr. 1692 och 
författad af Hofkansleren Wilh. Jultus Cotet, hvilken åter .åberopar en 
uppsats af Hans Holst, »Konungens Fogde öfver Blekinge», 1620, har utgif- 
vits under titel »Berättelser Om Troll-Hornet och Troll-Pipan , Samt Bergs- 
Rån, Troll och Elfwar, På Ljungby Gård i Skåne. Stockholm, Tryckt 
hos And. Jac. Nordström, 1775,» 32 sid., 8:o, samt under titel »Rela- 
tion Om Ljungby Gård, Dess Horn och Pipa. Författad af Wilh. Jul. 
Coyet, Hof-Canzler» blifvit, med några förändringar och tillägg , omtryckt 
i Carlskrona, hos Directeur Bagge, 1815, 26 sid., 8:o, samt i Calmar, 
Sv. Folkböcker. 11. 25 



Digitized by Google 



58 



ÖFVEBSIGT AP 



hos F. G. Bagge, 1815, 24 sid, 8:0, af hvilka sed na re upplagor åter 
blifvit aftryckt folkboken »En korrt Berättelse om Ljungby Gårds Troll- 
Horn och Pipa. Lund, 1836, från Lundbergska Boktryckeriet,» 16 sid., 
8:0. En förkortad bearbetning af samma berättelse har äfven utgifvits 
såsom folkbok under titel: »Några Underrättelser om Trollhornet och Pi- 
pan som förwaras på Ljungby Gård i Skåne, samt Berättelse om Berg- 
pusslingar, Troll och Bytingar derstädes. Öfwersatt från Danskan. Chri- 
siianstad, F. F. Cedergréen 1812», 16 sid., 8:0. Dessutom har en be- 
skrifhing om oLjungby Troll-Horn och Pipa» , utdragen ur Linnés Skånska 
Resa, jemte ritning öfver båda, blifvit utgifven i Stockholm 1777,» Tryckt 
hos Lars Wennberg», ett halfark patent, och af N. Lundström samt Sven 
Thorén utgafs 1792 en »Dissertatio de Cornu Liungbyano», 22 sid., 4:o. 
Sägnen anföres äfven i Apzelius, Svenska Folkets Sago-Häfder. 
Stockholm, 1840. II, 159. 

Julaftonen år 1490, då Ljungby gård i Willands härad af Christian- 
stads Lan egdes af fru Cidsei Ulfstand, hade för henne blifvit berättadt, 
att vid Magiestenen, som Ligger 2 å 3 bösshåll från gården, hördes stor 
fröjd och ljud likasom af många personer som voro der samlade. Frun 
hade då lofvat en ny klädning och bästa hästen i stallet åt den af sitt 
folk, som vågade rida till stenen och skaffa henne underrättelse om hvad 
der föreföll, hvaruppå en af stalldrängarne begifvit sig dit och funnit 
den stora stenen lyftad likasom på pålar, en myckenhet ljus tända 
samt en stor hop elfvor dansa och springa deromkring. Tvenne af dem 
hade kommit till honom, den ena med ett horn, den andra med en pipa, 
och bedt honom göra besked, ty det vore bergkungens skål; men en 
piga, som förmentes vara kristen och blifvit bergtagen, hade ta viskat till 
honom, att han ej skulle dricka ur hornet, utan rida undan öfver åkrarna 
och ej på vägen. Karlen hade då svängt om hornet för att utslå vätskan 
deri, hvarvid något fallit på hästens länd, och strax hade håret fallit af. 
Derefter hade han gifvit hästen sporrarne och satt af öfver åkrarne, förföljd 
af elfvorna, hvilka dock ej kunnat hinna honom, emedan de måst gå vä- 
gen framåt. Han hade nu lemnat både horn och pipa till frun, hviiken 
vägrat elfvorna att återfå dem, då de spått henne, att hennes ätt ^j 
skulle lefva till nionde led utan alldeles dö ut, samt Ljungby gård komma 
i fremmande händer och tre gånger afbrännas. Då en gång år 1655 
hornet och pipan blifvit hemtade till prestgården i Ljungby församling, 
hade en natt ett tråg med fem små barn uti blifvit ställd t i sängen, der 
prestens svärmoder låg. Barnen hade bedt henne att återfå hornet och 
pipan, och då hon ingenting svarat, hadéfcde kort derefter, enthorsdags- 
natt, åter infunnit sig, jemte en mängd små pysslingar, hvaraf fyra bu- 
rit en himmel af silfvertyg öfver sin konung. En liten svartbrun man 
hade ifrigt bedt gumman om de båda klenodernas återfående samt bju- 
dit henne ett. annat långt grannare born i utbyte; men hon hade tillsagt 



Digitized by Google 



SVENSKA FOI.K- UTTER ATUlt EN. 59 

dem att, om dc vore af Gudi, gå sin viig\ och vore de från T lielfvctct , 
att fara dit tillbaka, hvarpå de allesamman försvunnit. År 1665 hände 
sig, atr en hustru, som följt sin man på slotter-arbete invid Magiesten, 
hade lagt sitt åtta dagar gamla barn invid stenen, och då hon, efter 
slutad t arbete, skulle återtaga det, var det ovanligt tungt, och sedan 
visade det ett sådant begär efter mat, att det af ingenting kunde mät- 
tas. Det kunde hvarken läras att gå eller tala och skrek jemt, så ofta 
det ej fick mat. Slutligen hade en gammal barnmorska i Silfberg, vid 
namn Ella Blind Olle, sagt modren, att barnet var en bortbyting, och, 
undervisat henne, huru hon skulle få sitt eget tillbaka från trollen. Tre 
söndags-morgnar, förr än solen gick opp , skulle hon sätta en jerngryta 
med vatten på elden och lägga bytingen i bottnen på grytan; men när 
vattnet blifvit lagom varmt, skulle en annan hustru, med hvilken hon 
härom öfverenskommit, stå utanför dörren och ropa: »Anna, hvad gör 
du?» då hon skulle svara: »Jag kokar mitt barn.» Hustrun gjorde så, 
och vid tredje kokningen hördes ett så starkt skrik i skorstenen, att fön- 
stren darrade dervid och barnet begynte ropa, hvarvjd hustrun log det 
upp ur grytan, då det var helt förändradt och kunde gå och tala, som 
andra barn, samt berättade mycket märkcligt om trollen under stenen. 



62. ® 0 m t 0 u b b a t n t. 

I denna folkbok, hvaraf den enda upplaga Utg. känner, är: »Tomi- 
gubbarne, eller Trenne lustiga Historier Den första om en Skomakare, 
hvars Arbete Tomtarne gjorde. Den andra om en Piga, som stod fad- 
der hos dem. Den tredje om en Hustru, hwars barn blifwit bortbytt. 
Stockholm, tryckte i Marquardska Boktryckeriet 1824»», 7 sid., 8:o, fin- 
nas anförda några af de otaliga sägner, som i alla våra landskapcr före- 
komma om tomtarne. 

En skomakare hade, utan eget förvållande, blifvit så fattig, att han 
ej hade läder qvar till mer än ett par skor. Dessa skar han till en afton 
för att tidigt följande morgon börja arbeta derpå; men vid sitt uppvak- 
nande fann han dem redan färdiga och så väl gjorda , att han för dem i 
fick högre betalning än vanligt och derigenom blef satt i stånd att köpa 
sig läder till två par nya, hvarmed tillgick på samma sätt, och härige- 
nom blef skomakaren innan kort en välmående man. En natt, kort före 
Jul, då han åter hade tillskurit flera par skor, gömde han sig med sin 
hustru i ett hörn af rummet, för att få se hvem det var, som hjelpte. 
honom i sitt arbete. Vid midnattstid infunno sig två små vackra män, 
som satte sig ned vid skomakarens bord och började arbeta så flinkt, ait 
alla skorna voro färdiga innan morgonen, då de små männen hastigt af- 
lSgsnadc sig. Då deras små välgörare voro alldeles nakna, föreslog hu- 



Digitized by Google 



60 



ÖFYBBSIGT AF 



strån gin man att af tacksamhet göra dem hvar sitt par skor; sjelf ville 
hon sy kläder och sticka strumpor åt dem. När alltsammans var färdigt, 
lade de det en afton på bordet i stället för det tillskurna lädret, och 
gömde sig för att se huru de små nu skulle skicka sig. De kommo äfven 
nu vid midnattsiden och blefvo vid åsynen af kläderna mycket glada. I 
största hast klädde de dem på sig, sprungo dansande ut genom dörren 
och läto aldrig mera se sig; men för skomakaren gick det väl i hela 
hans lifetid. 

En fattig piga hade af tomtarne blifvit bjuden till fadder. Tre af 
dem förde henne in i ett ihåligt berg, der hon fann allt oändligt smått, 
men så präktigt, att det ej låter sig beskrifvas. Barnsängshustrun låg i 
en säng af ebenholtz med knappar af perlor och omhänge af guldtyg; 
vaggan var af elfenben och fatet af guld. Pigan stod nu fadder och 
ville sedan gå hem, men tomtarne bådo henne stanna qvar i tre dagar, 
och när hon nu gick ifrån dem , fyllde de hennes kjortelsäckar med guld ; 
men när hon kom hem, hade hon varit borta ett helt år. 

Tomtarne hade en gång tagit ett barn ur vaggan från modren och 
lagt en bortbyting i stället, med stort hufvud och stela ögon, och som 
ej ville göra annat än äta och dricka. En grannhustru rådde henne att 
sätta bortby tingen i spiseln, göra eld och koka vatten i två äggskal, så 
skulle bortbytingen skratta, och då vore det förbi med honom. Så skedde 
äfven, och när bortbytingen skrattade, kom en stor mängd tomtar, som 
förde med sig det rätta barnet, satte det i spiseln och togo bytingen med 
sig tillbaka. 



63. ©m tu t *tt brrfl intagm bmttoitorattg. 

Af folkboken härom har Utg. sett tvenne upplagor. Den ena: »En 
sanferdig Berättelse Om En i et Berg intagen Bonde-Dräng, Som efter 
några års wistande derstädes lyckeligen undankom och förde med sig en 
ung wacker Fäste-Piga med ansenliga ägodelar; Så ock En trowärdig Hi- 
storia Om Twenne Kiöpmänner i Amsterdam; Hwad sig med deras Hu- 
strur och Barn Utdragit hafwer, Som skedde i ofwannemde stad, 1711. 
Och til Trycket befordrad. Tryckt i år,» 16 sid. (hvaraf de första 8 in- 
nehålla ifrågavarandeiberättelse) , 8:o; den andra med samma titel och 
likaledes »Tryckt i År», ehuru något sednare än den förra. Båda tyckas 
vara från medlet af 1700-talet. 

En bondedräng från en by vid Flensburg i Holstein hade en afton 
lagt sig i gräset att sofva, då han stördes af en gräshoppa, hvilken han 
grep fatt uti och kramade sönder; men i detsamma förvandlades hon i 
en gammal gubbe af grymt utseende, som fattade bondedrängen i nacken 
och släpade honom till ett högt berg, der han instängde honom och 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-LITTERATUREN. 6i 

hvarest han fann en gumma af lika grymt utseende och sinnelag, som 
gubben, samt en ung vacker flicka, som redan i tre år varit fången i 
berget Både flickan och gossen ålades en mängd svåra och plågsamma 
förrättningar; men flickan, som under den tid hon varit i berget lärt 
sig en del af de gamles trollkonster, lyckades sluteligen att tillreda en 
»spiritus», hvarmed hon framkallade andar, hvilka blefvo de gamles öf- 
vermägtiga, så att både gubben och gumman dödades och deras rike- 
domar tillföllo de unga tu, som nu blefvo ett äkta par och sedermera 
länge lefde med hvarandra lyckliga och förnöjda. 



64. $tn brrfltafltta /ixthan. 

Julaftonen år 1840 hade en 18-årig flicka, vid namn Johanna, fo- 
sterdotter till en åbo inom Drotthems socken nära Söderköping, gått ut 
i skogen att hugga granris. Då riset icke ville lossna från qvistarne, 
hade hon kommit att yttra en ed och i detsamma hade en ung man af 
ovanligt skönt utseende visat sig vid hennes sida, med en guldkrona i 
handen, hvilken han bjudit henne, om hon ville följa honom. Då hon 
samtyckt, hade han fört henne in i Ramunderhäll, der hon tillbragt 18 
dagar under dans och allahanda förlustelser, h va ref ter han återfört henne 
till samma ställe, der de först råkats. Hennes fötter hade då af det 
myckna dansandet varit svullna och ledvridna, och hon hade alltsedan 
varit sjuklig och modstulen. 

De upplagor, Utg. sett af folkboken härom, äro: »Historia om Den 
Bergtagna Flickan. Derefter twenne nya och mycket wackraWisor, Den 
Första: Der gick en Jungfru uti en hage, etc. Den Andra: Ack, höga- 
ste himmel och fallande jord, etc. Jönköping 1841. Tryckt hos Nils 
Eric Lundström», 8 sid., 8:o; Linköping, J. A. Petré de. Son, 1841, 8 
sid., 8:o; Norrköping, Chr. Törnquist, 1841, 8 sid., 8:o; Fahlun, J. F. 
Åkerblom, 1841; 8 sid., 8:o, samt Jönköping, N. E. Lundströms Enka> 
1842, 8 sid., 8:o. 



65. tfn WaUptgao fnttb. 

En vallpiga, som vallade boskap omkring Skulberget i Norrland, såg 
en dag en kopparkittel full med fräsande guld stå och koka i solskenet 
Hon doppade sitt vallspö i kittelen och fick så upp en guldklimp af ett 
äggs storlek; men då hon visade sitt fynd för de andra vallhjonen, min- 
skades det, så att ej större bit än ett knappnålshufvud satt qvar. Hen- 
nes matmoder sade henne sedan, att om hon blott genast kastat stål öf- 
ver kitteln, så hade hon fått behålla alltsammans. 



Digitized by Google 



62 



Ö1VEUSIGT AF 



Den enda upplaga, Utg. känner, har följande titel: »Trenne sann- 
färdiga Berättelser, Den Första: Förestäld om en ogudaktig Man wid namn 
Måns i Skyllcsmåla, Hwilken tilförene hafwer fört ett ogudaktigt lefwerne, 
men är nu kommen til en gud omwändelse och bättring. Den Andra: Om 
Twenne i Lifstiden Trogna Kammerafer. Den Tredje: Om en Wall- 
Piga, Som fick et litet Gull-Stycke så stort, som en K uti en ko- 
kande Gull-Kittcl. Tryckt i År,» 8 sid. (hvaraf de 3 sista innehålla be- 
rättelsen om Wallpigan), 8:o. Tyckes vara från slutet af 1700-talet. 



66. Pen till Wat$ fÄrwanfclafce £hrafctiar*n. 

Denna folkbok, hvaraf Utg. blott sett en upplaga: »En mycket märk- 
wärdig Historia om en Wandringsman, som i sjuttonde seklet blef, i tio 
ars tid, förvandlad till en Warg. Mycket förunderlig till att läsa. Lund, 
1846, från Lundbcrgska Boktryckeriet,» 8 sid., 8:o, är tvifvclsutan 
svenskt original. Den handlar om en skräddare i Westmanland, vid 
namn Johan Westelin, som blifvit af en ziguenerska, hvilkcn han afvi- 
sat„ förvandlad till varg, och när han efter tio års förlopp blifvit åter 
befriad från denna förvandling, hade han funnit hustru och barn döda 
och sin boning förvandlad i en stenhop, då han af förtYiflan velat döda 
sig, men blifvit återhållen af en fogels sång. 

Sägncrne om War alfvar eller till vargar förvandlade menniskor 
(Loup garou — Warou — Werwolf — Vaerulven) äro ganska gamla. 
De förekomma redan hos Herodot (IV. 105), Virgilius (Ecl.; VIII, v. 
'97), Plisius (Hist. Na t. VIII, .22) m. fl. och hafva således från 
de antika folken öfvergått till de moderna. Närmare härom se Do- 
heneck, Des dcutschen Mittelalters Volksglauben. Berlin 1815. 
II,' 162—179; Grimm, Deutsche Mythologie, s. 620 och Deutsche 
Sägen. I, 293; Woycicki, Polnische Volkssagen. Berlin 1839, s. 
48, 65; Temme, Volkssagen der Altmark. Berlin 1839, s. 56, och 
Volkssagen von Pommern und Kugen. Berlin 1840, s. 308; 
Grässe, Li terärgeschichte. IT. 3, s. 383; Wolf, Niederländi- 
sche Sägen. Leipzig 1843, s. 337, 599—603; Thiele, Danmarks 
Folkesagn. Kiöbenh. 1843. II, 279; Afzeuus, Svenska Folkets 
Sago-Häfdcr. II, 170. 



67. <£ rt rl XI tftl) &knucr. 

»Fn mycket besynnerlig Historia om Konung Carl XI och en märk- 
värdig, Man, som cgdc den besynnerliga konsten att utan nyckel, endast 
med en liten blåsning i nyckelhålet kunna inkomma i hwilket rum som 



Digitized by Google 



SVENSKA F0LK-L1TTBRATUHEN. 



63 



helst, fastän dörrarne voro fastreglade. Lund 1847, Tryckt i Landberg- 
ska Boktryckeriet,» 8 sid., 8:o. 

Carl XI hade fått höra talas om en man vid namn Skober, som 
hade den egenskapen att kunna, endast med en blåsning i nyckelhålet* 
öppna h vilken dörr som helst, den måtte vara aldrig så väl tillreglad. 
Han begaf sig förklädd till ett värdshus för att göra denna mans bekant- 
skap och följde honom till hans boning, der han fick förtroende om hans 
konst samt öfvertalade honom att tölja sig i kungens skattkammare, hvars 
dörr också öppnades vid en blåsning af Skober; men då den förklädde 
kungen nu ville taga en hel bundt sedlar, höll honom Skober tillbaka 
och tillsade honom strängeligen att ej taga mer än 8 öre; sjelf toge han 
aldrig mera, och det blott i yttersta nöd. Konungen kallade honom föl- 
jande dagen till slottet, gaf sig der tillkänna och förunnade mannen ett 
årligt underhåll af 300 daler för att få behålla sin skattkammare i fred. 

68. /lickan mefc §&w aftö Hfticharna. 

»Twenne mycket ynkeliga Historier. Den Första: Om den lilla flic- 
kan med swafvelstickorna. Den Andra: Om den hårdhjertade Modren. 
Lund 1847, tryckt i Lundbergska Boktryckeriet,» 8 sid., 8:o. 

En liten flicka, som sålde svafvelstickor, hade hela nyårsaftonen ej 
fått en enda köpare. Darrande af köld och hunger satte hon sig mot 
natten i hörnet af tvenne hus och började, för att få någon värma, 
stryka sina stickor mot muren, och för hvarje sticka, hon så tände, såg 
hon allt skönare syner. Följande morgon fann man henne ihjelfrusen, 
men med ett leende ännu qvar på läpparne öfver de herrliga saker hon 
skådat. 

Öfversättning från danskan. En annan öfversättning af samma 
saga förekommer i Sagor af H. C. Andbrsen. Andra Samlingen. För- 
sta Häftet. Öfversättning från Danskan. Götheborg 1847. s. 67—71. 



NOVELLER. 

1. ^Unung 3lp0lUniu0 af fltyru*. 
Se Svenska Folkböcker. I, 140—183. 

2. Salarna act) ^ar* alptju0. 
»Marcolphus, thet är: En underlig och sälsam Historia om konung 
Salomon och en benembd Marcolphus, medh allehanda Spörssraål, ord- 



Digitized by Google 



64 



ÖFVEBSIGT AF 



språk och lustige historier, ganska ljufligh till att låsa. Tryckt åhr 1646, 
8:0; 1661, 8:0; 1684 8:0 (T. XXXVII Bibliographicai Palm sköld ska 
Samlingarne, s. 651): »Trykt MDCCLXXXVI» , (Örebro), 32 sid., 8:0; 
»Gefle, Tryckt hos Ernst Peter Sundqvist, 1799», 32 sid., 8:0; »Historia 
om Konung Salomo och hans Narr Marcolphus. Stockholm, Elménsoch 
Granbergs Tryckeri, 1824», 16 sid., 8:0 (moderniserad bearbetning, dock 
endast i stilistiskt hänseende olika de äldre upplagorna, hvilkas påtagli- 
gaste grofheter här äro undanröjda); »Lund 1834, i Lundbergska Bok- 
tryckeriet», 16 sid., 8:0 (artryck af 1824 års upplaga). Ämnet har dess- 
utom blifvit poetiskt bebandladt af Dahlgren (Samlade Ungdoms- 
Skrifter. Stockholm 1828, s. 94—98. — Samlade Arbeten. Stock- 
holm 1847. I, 149—153), h vilken behandling: »Saga om Konung Sa- 
lomo och hans hofnarr Marcolphus», jemte ett likaledes rimmadt »Tillägg 
till Sagan om Konung Salomo och hans hofnarr Marcolphus», äfven ut- 
gifvits såsom folkbok» Westerås, D. Torssel* 1834», 8 sid., 8:0; »Stock- 
holm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 1839», 8 sid., 8:0, samt »Umeå, C. 
Hay, 1846,» 8 sid., 8:0. 

Till konung Salomo kommer en dag en man af särdeles vänskapligt 
utseende, åtföljd af sin icke mindre vänskapliga hustru. Konungen frå- 
gar dem hvilka de voro, men mannen ber konungen först säga dem sin 
slägt, hvilket han ock gör, h varefter mannen säger sig heta Marcolphus 
och anför sin och sin hustrus ättledning. Man har anmärkt denna såsom 
den äldsta parodi af den bibliska stilen, man känner. Sedermera utgöres 
det öfriga af berättelsen endast af samtal mellan konungen och Marcol- 
phus, samt af dennes upptåg för att bevisa sanningen af sina yttranden. 
Ett och annat af dessa är icke utan humor, men i allmänhet äro både 
de och upptågen, synnerligast i de äldre upplagorna, alltför grofkorniga 
att kunna roa andra läsare, än af lägsta bildningsgrad. 

Denna komiska novell är af ganska hög ålder. Man har till och med 
trott sig deruti igenfinna den Contradictio Salomonis, hvilken påfven Ge- 
lasius år 494 förklarade för apokryfisk. Säkert är, att den redan på 1100- 
talet var allmänt bekant, hvilket synes af ett ställe i Wilhelms ap Tyrus 
omkring år 1183 författade Historia rerum in partibus transma- 
rinis gestarum. Den finnes tryckt på latin redan 1482, på tyska 
1487, på fransyska i åtskilliga upplagor från 1400-talet utan uppgif- 
vet tryckår, på danska 1540, på italienska omkring år 1600, på 
polska 1602. Den har blifvit dramatiskt bearbetad af Hans Folz 
(Nttrnberg 1321) och Hans Sachs, samt poetiskt af flere medeltidens skal- 
der, äfvensom på 1700-talet af 23 italienska, hvilkas arbete: Bértoldo 
conBertoldino e Cacasenno(ide italienska bearbetningarne heter 
nemligen Marcolphus Bértoldo, samt är försedd med en son Berloldino 
och sonson Cacasenno), in ottava rime. Bologna 1736, blifvit öfversatt 
på fransyska 1760, på tyska 1731 och på spanska 1797. En 



Digitized by Google 



SVRNSKA FOLK LITTERATUREN. 



65 



persisk bearbetning skall förvaras å bibliotheket i Oxford (Docen i 
Neue Litt. Anzeiger. 1807, g. 757) och man har anmärkt, att ett 
liknande samtal, som här mellan Salomo och Marcolphus, förekommer i 
det indi ska verket K a 1 il a va Dimna mellan kung Sedras och Billero. 
(Mera om denna folkbok se Allgem. Deutsche Bibliothek. XXXIX» 
522; Allg. Litt. Zeitung. 1797, s. 740; Bragur. III, 557— 596; 
Neue Litt. Anzeiger. 1809, s. 750, 797; Hagen, Deutsche Ge- 
dichte des Mittela Iters. Berlin 1808. Salomon und Marcolf. 
Einleitung. I, i— xxiv, och Narrenbuch. Halle 1811, s. 498—515; 
Görres , Volksbucher, s. 188—195; Nyerup, Morskabslaesning, s. 
264—267; Genthe, Deutsche Dichtungen des Mittelalters. II, 
1—91; Grässe, Litcrärgeschichte. II, 5, s. 466—471.) 

3. Biffe* ti. 

»Ett Hundrade Twå vnderlige, sällsamme, och mycket lustige Hi- 
storier, Om Thil Ulspegel, en Bonde Son, bördigh vthaff thet Landet 
Brunswigh, sammandra gno och beskrefne. Hwilka vthaf thet Tyska Språ- 
ket in vppå thet Swenska transfererade äre* Tryckte hoos Amund Grefwe, 
ihr 1661», 216 sid., 8:o (å Kongl. Bibliotheket i Stockholm); »tryckt 
åhr 1669, 8:o (T. XXXVII Bibliographica i Palmsköldska Samlin 
garne, s. 689); »En underlig och sällsam Historia Om Thil Ulspegel, 
Mycket lustig at läsa,» 64 sid., 8:o (innehåller 76 historier och tyckes 
vara från sednare hälften af 1700-talet); »En aldeles ny, högst rolig och 
underbar Historia, om den i flere Länder så widt beryktade och namn- 
kunnige Ulspegels märkvärdiga lefnadsöden. Öfwersättning. Jönköping, 
1856. N. E. Lundströms Boktryckeri», 28 sid., 12:o (förkortad och för- 
ändrad bearbetning, deruti Historicrne icke äro numererade, aftryckt i 
alla de följande upplagorna); Götheborg, Sam. Norberg, 1838, 24 sid., 
8:o; Jönköping, J. P. Lundström, 1838, 50 sid., 8:o; Westervik, Ekblad 
& Comp., 1859, 52 sid., 12:o; Jönköping, J. P. Lundström, 1842, 51 
sid., 8:o; Jönköping, N. E. Lundströms Enka , 1845, 28 sid., 12:o; Norr- 
köping, Chr. Törnequist, 1844, 22 sid., 12:o; Sundswall, L. Blomdahls 
Boktryckeri, 1845, 59 sid., 8:o. Efter dessa upplagor är berättelsen äf 
ven aftryckt bland Folk-Sagor för Gamla och Unga. Örebro 1842. 
I, 519—559. * 

Bokens hjelte, Thil Ulspegel, uppgifves der vara född i byn Knet- 
lingen i Sachsen af Claus Ulspegel och Anna Weibekind, samt hafva dött 
år 1550. För öfrigt utgöres hela innehållet af en skildring utaf hans 
mångfaldiga upptåg, deraf flere, särdeles i de nyare upplagorna, der åt- 
minstone de värsta g ro fh eter ne äro borttagnc, läsas icke utan nöje. 

Novellen är af tyskt ursprung. Den finnes tryckt på plattyska re- 
dan omkring 1485 och skall af Franciskaner-munken Thomas Mörker, 



Digitized by Google 



60 



örvicnsiGT af 



som lefde vid reformationstiden, blifvit öfversatt på högtyska, hvaråman 
har upplagor af Strassburg 1519, 4:o, och 1543, 4:o, Cöln, 1539, 4:o, 
Augsburg 1540, 4:o, m. fl., äfvensom den blifvit öfverflyttad på fran- 
syska 1532, på latin 1558, på holländska 1613 och på dan- 
ska före 1571, samt på polska. På författandet har berättelsen om 
Salomooch Marcolphus haft ett märkbart inflytande. (Närmare se 
Flögel, Geschichte der Hofnarren, s. 459—477, Göbres, Volks- 
bttcher, s. 195— 200, Nyerup, Morskabslaesning, s. 267— 471, Grässe, 
Literärgesehichte. II. 2, s. 967—969, 1020.) 

4. Ulf>*flel ad} ShtatJfcarne. 

»Ulspegel och Skräddarne. Stockholm, tryckt i Ecksteinska Trycke- 
riet, 1824», 3 sid., 8:o. 

En rimmad bearbetning af ett i novellen om Ulspegel förekom- 
mande upptåg (den 49:de Historien i de äldre upplagorna), huruledes han 
sammankallade alla skräddare i flere länder till staden Rostock för att 
lära dem en stor konst, som bestod i att alltid slå knut på ena ändan 
af tråden. 



5. ©riftUn. 

Se Svenska Folkböcker. I, 275—292. En upplaga af Stock- 
holm 1705, 29 sid., 8», anföres i Apelblads Svenska Anonymer och 
Psevdonymer, och en »Carlskrona 1815. Tryckt i Kongl. Amiralitets- 
Boktryckeriet», 31 sid., 8:o, har sedermera blifvit Utg. bekant. 

6. <$reftoinnan af låafiixen. 

Sc l. c, s. 293—301. Nyssnämde upplagor af berättelsen om Gri- 
silla innehålla äfven denna, som i Carlskrona-upplagan upptager s. 22— 31. 

7. <$m fnra <ftnpman. 
Se 1. c, s. 302—322. En upplaga af Stockholm 1699, 38 sid., 8:o, 
för öfrigt till titeln alldeles lika den i Band. I, s. 265, anförda af år 
1689, utom att efter orden: »Styfbroder Talando» är tillagdt, »och wid 
ändan om Herculis lefwcrne och stora bedrifter, såsom och om then lärde 
Ulfspegel Diogenes finnes här införde,» omnämnes i Apelblads ofvannämde 
arbete, och en, tryckt i Carlskrona 1809, 40 sid., 8:o, med samma titel, 
som denna af år 1699, men innehållande dessutom en berättelse »Om 
Nero den grufwclige Tyrannens lefverne och död,» har sedermera kom- 
mit Utg. till hända. 



Digitized by Google 



SVK ' SKA FOLK - L 1 TI' K R A T l*R K N. 



67 



tt. flen narrabe <Jtt unken. 

»En mycket nöjsam Historia, om Den narrade Munken, eller Qwiu- 
nans fintlighet. Jönköping, N. £. Lundström, d838,» 8 sid. 8:0. 

En gammal rik artist i Rom hade en vacker hustru, som förälskat 
sig i en ung Tysk, hvilken hon ofta sett gå förbi hennes fönster. För 
att underrätta honom om sin böjelse vänder hon sig till en munk, hvil- 
ken hon visste vara hans biktfader, beklagar sig för denne öfver den unge 
mannens efterhängsenhet och lyckas på detta sätt gifva sin föregifne äl- 
skare anvisning huru han skall kunna blifva det i verkligheten. 

Afven denna novell är, likasom de trenne nästföregående, lånad från 
Boccaccios Decamerone (Giorn. III, Nov. 3), ehuru den företer åtskil- 
liga förändringar, som visa, att den icke är öfversatt omedelbart från 
den Italienska novellen, utan sannolikt från en fransysk bear- 
betning deraf. Ämnet är dramatiskt behandladt af Moliére i I/Ecole 
des Maris och af Otway i The Soldiers Fortune. 

9. <$m tu tsppbrJnto Öakbantare. 

»Trenne sannfärdiga Berättelser, Den Första : Förestäld om en ogudak- 
tig Man vid namn Måns i Skyllesmåla, Hwilken tilförene hafwer fördt 
et ogudaktigt Icfwernc, men är sedan kommen til en god omwändelse 
och bättring. Ben Andra: Om Twänne i Lifstiden Trogna Cammcrater. 
Den Tredje: Om en upbränd Bakdantare och en genom Kyrkogång fräl- 
sad Bakdantad. Trykte MDCCLXXXV,» 8 sid. (hvaraf ifrågavarande 
berättelse upptager s. 7, 8), 8:0; »Trenne Stycken nya och alt för artiga 
Historier, Eller Sagor, Den Första: Om en upbränd bakdantare eller för- 
talare. Den Andra: Om den lyckliga Spinnerskan Berta. Den Tredje: Om 
bjelpsamtietens belöning, Eller Twenne olika Systrar. Öfwersatt på Swcn- 
ska. Gefle, Tryckt hos E. P. Sundqwist 1798», 8 sid., 8:0; D:o 1802, 
8 sid., 8:0. Dessutom förekommer denna novell i Åtta Artige och 
Nöjsamma Historier, t|il Nöje och T i ds för dr i f. Norrköping, 
Tryckt hos Joh. Benj. Blume, s. 3—5. 

Konung Dionysius VI i Portugal hade en tjenare, som beskyllt bans 
gemål för olofiigt umgänge med en af de andre tjenarne. Dennes död 
blef nu af konungen beslutad, och han befallte dcrföre sin kalkbrännare, 
att den förste bland konungens hofbetjenter, som följande dagen frågade 
honom, å konungens vägnar, om allt var fullbordadt, skulle kastas i den 
brinnande ugnen. Den förtalade sändes med detta budskap, men då han 
under vägen hörde ringas till bönestunden, gick han i kyrkan och bevi- 
stade gudstjenstcn. Emedlertid skickade konungen den andre tjenarentill 
kalkugnen lör att efterhöra, om hans befallning i afscende å den förre 
blifvit fullgjord, och på detta sätt blef baktalaren sjelf bränd i den förta- 
lades ställe samt dennes och drottningens oskuld upptäckt. 



Digitized by Google 



68 



ÖFVE1SIGT AF 



Detta ämne linnes redan behandladt i det arabiska sagovcrket 
De sju Vizirerne (Svenska Folkböcker. I, 82), och återkommer 
i många af medeltidens novellsamlingar (I. c, s. 127). 

10. ptn ualfigtulu $t)tkc$ån$at en. 

»Den Wälsignade Kyrkogångaren, Eller Berättelse Om En Gudfruk- 
tig Yngling, som underligen blef frälst til sitt lif, derigenom, at han 
gick in i Kyrkan til at bedja. Öfwersättning. Stockholm, Tryckt hos 
Nyström och Stolpe 1762», 19 sid., 8:o; Gefle, E. P. Sundquist, 1799, 
15 sid., 8:o; Fahlun, P. O. Axmar, 1805, 15 sid., 8:o. 

Samma ämne, som i nästföregående berättelse, ehuru här mera ut- 
lagdt. Skådeplatsen är förflyttad till Constantinopel kort efter dess eröf- 
ring af Turkarne. 

11. lyckliga fptnnerfkatt gUrta. 

Se ofvan anförde upplagor af berättelsen Om en uppbränd Bak- 
dantare, Gefle 1798 och 1802, samt Åtta Artige och Nöjsamma 
Historier, s. 2, 5. 

Berta, en fattig bondflicka från Montagnana, gick en dag till Padua , 
der kejsar ITenrik IV:s gemål då vistades, och anhöll att få förära henne 
garn, hvilket hon spunnit och som var af ovanlig finhet Kejsarinnan 
tyckte så mycket både om gåfvan och gifverskan, att hon utverkade af 
kejsaren, det Berta fick binda garnet vid sin stuga och erhålla i åtar- 
skänk så mycket åker och äng, hon kunde med garnet kringmäta. På 
detta sätt blef Berta en rik flicka, som snart erhöll en ansedd friare, 
h vari genom hon upphöjdes i adeligt stånd. Andra bondflickor ville nu 
göra samma försök, men fingo af kejsarinnan intet annat svar än: »Det 
är intet mera den tiden, då Berta spann,» hvilket sedan blifvit ett 
ordspråk. 

Folkboken tyckes vara öfversatt från fransyskan, men sjelfva berättel- 
sen är sannolikt af tyskt ursprung och förekommer i Lyskbs Abend- 
ländische 1001 Nacht. I, 14 etc: »Bertha die Spinnerin.» Groui, 
(Kinder- und Hausmärchen. # III, 162) har sökt visa dess frändskap 
med den till karolingiska sagokretsen hörande fransyska riddarero- 
manen Le Roman de Berte au grand pié af Adenez le roi (född 
1240. Jfr Grässe, Literärgeschichte. II. 5, s. 289). 

12. flm gttt0tn lift forroarfmabe flrtttogåfroait. 

»Trenne stycken helt nya och therhos ganska Lärorika, samt besyn- 
nerliga och artiga Historier, Den Första: Om en uti en Dröm uppenba- 



Digitized by Google 



STENSEA FOLK- L1TTKBATUREN. 



69 



rad fördold stor skatt Den Andra: Om cn Piga: som genom en qwick 
och artig list, förwärfwade sig en wacker Brudegåfwa. Ben Tredje: Om 
den genom et dödeligit stick, frälsade och wälbelönte kyskheten. Gcfle, 
Tryckt hos Ernst Peter Sundquist, 1798,» 8 sid. (s. 2—5), 8:o. Samma 
berättelse förekommer äfven i Åtta Artige och Nöjsamma Histo- 
rier, s. 5—7 : »En genom list förwärfwad Brud-Gåfva ,» äfvensom en an- 
nan bearbetning deraf i Juleklapp Och Nyårs-Gåfwa, För alla 
Dygdiga Jungfrur Och Ärliga Pigor. Fahlun, P. O. Axmar, 
1805 och 1808, s. 12—16: »Den Ärliga Pigan,» samt i Twenne nöj- 
samma och lärorika Berättelser för alla Dygdiga Jungfrur 
och Ärliga Pigor. Upsala, Em. Bruzelius, 1826, s. 11—14: »Den är- 
liga Pigan». 

En ung furste reste en gång genom Burgundien. På ett Tärdshus såg 
han en tjensteflicka , som särdeles föll honom i tycket och som icke vi- 
sade sig obeveklig; men då hon följt honom i hans rum och bedt att få 
afdraga hans stöflar, drog hon dem af endast till hälften och sprang sin 
väg, då fursten med sina släpande stöflar ej kunde hinna upp henne. 
Detta puts behagade honom så mycket, att han gaf flickan en rik 
brudgåfva. 

Denna berättelse förekommer i den fransyska novell-samlingen 
Cent Nou velies nou velies, som författades i Genappe i Brabant un- 
der dauphins, sedermera konung Ludvig XI:s förvisning dit mellan åren 
1456 och 1461 , och hvaraf första upplagan utkom i Paris 1486 (Le Roux 
de Lincy, Les cent Nouvelles nouvelles. Paris 1841, I, 183—188: 
»La Botte å demi»). Från denna samling har den sedermera öfvergått 
till Malespines Ducento novelle, författade omkring, år 1580 och ut- 
gifna i Venedig 1609 (nov. 56), samt till Les joyeuses Adventures 
et nouvelles Récréations. Paris 1682, s. 70, äfvensom man igen- 
finner samma händelse i en engelsk ballad »The Baffled Knight, or 
Lady's Policy» bland Percy's Relics'of ancient engl. poetry. 



13. glnt frälfaJu 0*1) n>aUH3jita <Äi) fkt}*U *. 

I den vid näst föregående novell anförda Gefle-upplagan af år 1798 
förekommer en berättelse »Om den genom et dödeligit stick frälsade och 
wälbelönte kyskheten» (s. 6—8), hvilken särskilt utkommit under titel 
»Historisk Berättelse, Om Kyskhetens Belöning. Stockholm 1801. Tryckt 
hos Andreas J. Sylvenius,» 4 sid., 8:o, och finnes aftryckt i Åtta Ar- 
tige och Nöjsamma Historier, s. 8, 9: »Den medelst et dödeligit 
Stick frälsade och wälbelönta Kyskheten,» äfvensom en annan mera ut- 
förlig bearbetning af samma ämne är införd i Juleklapp Och Nyårs- 
Gåfwa, För alla Dygdiga Jungfrur och Ärliga Pigor. Fahlun 



Digitized by Google 



70 



ÖrVEUSIGT AF 



1805 och 1808, 8. 3—12: »Den Kyska och Dygdiga Jungfrun,» samt i 
Twcnne nöjsamma och lärorika Berättelser för alla Dygdiga 
Jungfrur och Ärliga Pigor. Upsala 1826, s. 3—6. 

En spansk kapten blef under nederländska kriget år 1578 iriqvarte- 
rad hos en advokat, i hvars dotter han förälskade sig, och då hon ej 
kunde förmås att godvilligt gå hans önskningar till mötes . sökte han våld- 
föra henne, men blef af henne dödligt sårad med sin egen dolk. Häri- 
genom bragt till besinning ångrade han sitt förra förfarande och lät på 
sin sotsäng viga sig med henne samt lemnadc henne i arf hela sin för- 
mögenhet. 



14. <&m en uti en fcrom uppenbarad fkatt. 

Se ofvan anförda upplaga af Gefle 1798 , dcri berättelsen »Om en uti 
en Dröm uppenbarad fördold stor skatt» upptager s. 2, 3. Den finnes 
aftryckt i Åtta Artige och Nöjsamma Historier, s. 12—14. 

En ung man i Dordrecht, som förslöst all sin egendom, drömde en 
natt, att, om han reste till Kempen, skulle han på bron derstädes finna en 
man, af hvilken han skulle få en underrättelse, h varigenom han blefve 
befriad från all sin skuld. Han begaf sig verkcligen till Kempen och 
väntade der en hel dag förgäfves, men erfor sluteligen af en tiggare,. att 
denne hade drömt om en stor skatt, som vore nedgräfd i en trädgård uti 
Dordrecht, den han så noga beskref, att den unge mannen genast igen- 
kände sin egen trädgård, hvari han nu efterletade den dolda skatten, 
hvilken han ock upptäckte. 

Samma ämne är, ehuru mera utarbetadt och med många tillägg, be- 
handladt af MusÄus i sagan »Stumme Liebe» (Volksmäh rchen der 
Deutschen. Halle 1839. III, 80—159). 



13. |len trägne H åbal) erren Selim. 

»Den Trogna Råds-Herren, Eller Berättelse Om Selim, som ifrån en 
fattig Wall-Gåsse omsider blef den förnämsta Råds- och Fält-Herren i 
Persiska Riket. Öfwersättning. Stockholm, Tryckt hos Nyström och 
Stolpe. 1762,» 24 sid., 8:o; Örebro, J. P. Lindh , 1786, 24 sid., 8:o; 
Gefle, E. P. Sundqwist, 1788, 16 sid., 8:o; D:o 1802, 16 sid., 8:o; Up- 
sala, Em. Bruzelius, 1827, 14 sid., 8:o. 

En vallgosse, Selim, väcker genom sitt öppna, frimodiga väsende 
SchahSebas uppmärksamhet, och genom sin redlighet och skicklighet sti- 
ger han allt högre i hans ynnest, så att Schaben slutligen upphöjer den 
fordne vallgossen till storvizir. Sedan Schah Scba dött, söka Sclims af- 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK- LITTERATUREN. 



71 



undsmän göra honom misstänkt hos hans nya herre, hvilken de berätta, 
att Selim hade stora skatter gömda i sitt hus. Schahen vill öfvertyga 
sig härom och befaller Selim öppna för honom alla rummen, då i det 
innersta, väl förvaradt med jerndörrar och bommar, man icke upptäcker 
annat än den herdedrägt, staf och pipa, Selim som vallgosse begagnat 
för att deri alltid ega en påminnelse om sin fordna ringhet. Selims för- 
talare bringas härigenom på skam, och han stiger i Schahens gunst 
högre än någonsin. 

Den svenska folkboken tyckes vara en öfversättning från fransyskan. 



16. pen fin ©uti tro^n* tjnflltnflcn. 

»Ben Sinom Gud Trogna Ynglingen, Eller Berättelse Om En Unger 
Man, som genom de swåraste hotelser icke stod at öfwcrtala til affall 
ifrån Christna Läran och huru han omsider af Gud underligen blef hul- 
pen. Öfwersättning. Stockholm, Tryckt hos Nyström och Stolpe. 17651,» 
20 sid., fco; Gefle, E. P. Sundqwist, 1802, 16 sid., 8:0. 

Joseph Loyeux, son af en irländsk sjöfarande, följde sin far på en 
resa till Japan, der han gick i land för att tala med infödingarne. Här 
röjdes af en tillfällighet, att han var kristen, hvarföre han blef fängslad 
och dömd till döden, så framt han ej ville afsvärja sin tro, h vilket han 
ståndaktigt vägrade. Genom sitt fasta, frimodiga och dock ödmjuka vä- 
sende vann han en infödings, vid namn IbrahiJI, lillgffvenbet och denne 
lyckades medelst en sömndryck, som han gaf Josephs väktare, befriar 
honom ur fängelset och återföra honom till sin far, samt gick sjelf öfver 
till kristna läran. 

Folkboken är sannolikt öfversatt från fransyskan, och en verklig hän" 
delse tyckes ligga till grund derför. 

17. §)*n no&twuttfln* tlatträftöar* nv 

»Den Nödtwungna Nattröfwaren ; Eller: Berättelse, öm en Skoma- 
kare, söm drifwen af hunger och förtwiflan, i anseende til sit och sina 
Barns iifs uppehälle, beslöt at gifwa sig til Röfwaré. Öfwersättning. Norr- 
köping, Tryckt på egen Bekostnad, af Johan Edman, År 1763,» 23 sid., 
8:0, »Trykt i Örebro 1785,» 15 sid., 8:0; »Fahlun, Tryckt hos P. O. 
Axmar 1810,» 8 sid., 8:0. 

En fattig skomakare i Paris, vid namn Farfardet, bragt till fortvif- 
lan öfver sin egen och sina åtta barns nöd, öfverföll en natt en »Kong- 
lig Öfver-Inköpare,» Pardet, och röfvade från honom hans börs. Pardet 
utforskade hans hemvist, besökte honom der och blef sä rörd vid åsynen 



Digitized by Google 



78 



ÖFVERSIUT AF 



af den olyckliga familjens elände, att han icke allenast förlåt Farfardet 
hans brott, ulan äfven beredde honom utYäg att på ett hederligt sått för- 
tjena sin utkomst. 

Folkboken är påtagligen öfversatt från fransyskas och är san- 
nolikt endast en utläggning af en verklig tilldragelse, h vilken finnes på 
tyska anf5rd i Stridsbergs Lärobok för Begynnare i Tyska Språ- 
ket. Stockholm 1794. II, 10—12. 



18. <$m trotnn* Jft5?man i iftmf Urbant. 

»En ganska märkwärdig Och äfwen Trowärdig Historia , Om Twenne 
Köpmänner, I Amsterdam, Och Hwad sig med deras Hustrur och Barn 
tildragit hafwer. Som skedde i ofvannämde Stad, 1711. Gefle, Tryckt 
hos E. P. Sundqwist 1786,» 8 sid., 8:o; Nyköping, P. Winge, 1800, 8 

sid., 8:o; »En 1711. Öfwersatt från Holländska Språket. Gefle, 

tryckt hos E. P. Sundqwist 1802.» 8 sid., 8:o; Fa hl un, P. O. Axmar, 
1810, 8 sid., 8:o. Berättelsen förekommer dessutom i den ofvan, s. 60, 
omnämda upplagan af sagan Om en i ett berg intagen Bonddräng. 

Tvenne köpmän i Amsterdam voro särdeles förtrogna vänner. Deras 
hustrur befunno sig på samma gång hafvande, och männerne beslöto, att 
om barnen blefvo af olika kön, skulle de framdeles blifva ett par. När 
nu den ena köpmannens hustru födde en son, hvilken fick namnet Ma- 
nasse, och den andras en dotter, som benämdes Cecilia, blefvo båda bar- 
nen uppfostrade tillsammans och vande sig att betrakta sin framtida 
förening såsom en afgjord sak, hvarigenom en varm tillgifvenhet upp- 
stod dem emellan. Men när de voro tio år gamla, dog gossens far och 
efterlemnade endast skulder, hvaremot Cecilias föräldrar dagligen tillvexte 
i rikedom De ryggade nu sitt löfte, och Manasse måste såsom skepps- 
gosse förvärfva sitt uppehälle. Småningom tjente han sig upp till styr- 
man , och nu försåg honom Cecilia med medel att köpa eget fartyg. Detta 
förliste, men Cecilia skaffade honom ett nytt, hvilket hade samma miss- 
öde, hvaraf hon dock ej lät afskräcka sig, och med det tredje var han 
så mycket lyckligare. Med en rik laddning och fyra tagna turkiska far- 
tyg inlopp han i Amsterdams hamn och sedan han under en förklädnad 
lyckats föra Cecilia om bord, hade han numera ingen svårighet att ut- 
verka hennes föräldrars samtycke till deras giftermål. 



19. §)0nfr?tt 0(1) fctf» tnunttt Qtannax. 

»Saga Om Bonden och dess twenne Grannar. Som lärer huru oför- 
sigtigt det är at icke antaga förnuftiga råd, och huru man genom en 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK LITTRR ATT KEN. 



73 



sjelfkfok hustrus förförande kan råka i armod o# förakt. Fabian, tryckt 
hos Pehr Ofc A*t»ar, 1786,» 8 sid., 8:0; Gefle, E. P. Sunrfqvtet, tiéH , 
» sid., 8:0; D:ö 180i, 8 sid., 8:0. 

En bonde-, ftvén Thorsson i Nordgården, låter af sfn fåfänga hustru 
förled* sig Att lefvä på stadsmanér oeh som herreman. Deri ene af hans* 
båda grannar varflar honom för ett dylikt léfiiadssätt , men den andra 
uppmuntrar honom dertill. Han följer dennes råd och bfir härigenom 
sluteffgen btagt tfH tiggarstafven. 

Berättelsen tjetes var* svenskt orfgfnat. 

20. (&m en |5 1 1 k 0 p oc\) en 0 ft atiti ®j*nar*. 

»Historia Om en Biskop och en ostadd tjenare , som fordrade sin löiv> 
2 sid., 8:0 (1 de ofVan, s. 64, anförda 1786 och 1799 års upplagor af 
berättelsen om Salomo och Marcolphus); »Samtal Emellan Iris 
och Ebenora. Samt Historia, Om en Biskop^Och en ostadd Tjenare, Som 
fordrade sin Lön. Stockholm, Tryckt hos Andreas J. Sylveaius, 1800,» 
8 sid. 8:0. 

Bland de många tjenarne hos en biskop i Polen hade iosmygt sig 
en, som icke var antagen i hans tjenst, men som dock,, lik* med de an- 
dre, anmälde sig att utbekomma sin lön. Då biskopen feågade honom, 
huru han vågade framkomma med en så oförskämd begäran-, svarade han, 
att han gjort lika mycket som de andre tjenarne r nemligen ätit ocbj 
druckit, hvilken bekännelse biskopen fann så uppriktig, att han gaf ho- 
nom samma lön som de öfrige. 

Troligen öfversatt från danskan, j 

21. $änlul|y me* en JHga a c I) en Prång. 

»Ev Besynnerlig Händelse med En Dräng och Piga , sörh Wöro myc- 
ket kär» t kiraitantfra, bwilkas kärlek fiek et kort och hastigt Slut ige- 
nom en si? tffd rågen artig; Händelse,» 1 sid., 8:0, (f de uti Sven sk rf 
W#\ kfrtfcker. H, 200, 19*, anförda upplagor af berättelsen om Bo- 
berg ss-«rnb>lren. Örebro 1786, Fahluti 180», samt Weiiö 18O8 otW 
D62^; rfEn mycket nyttig och behaglig Wisa, för aJfa giffe Frnntimmti£ 
Författad af & Båsberg i Örroge, Ekeby Socken. (Sjaäges nnder et ett 
behaglig melodi.) Samt en öfwermåttan nöjsam Historia, om en besytr-J 
neslig händelsa emellan en pig* och en dräng y som nttdb st*¥k älskog 
titt Inraramtfa. Linköping, 18*0, J. A. Petré & Sons* Officin ,» 8> Sidi j 
8n>; »Tre nya och wackra Kärleks- Wisor. Den Först»: Från hfciri, médf 
korsets fann , etc. Ben Andra : Den döende flickans aftked 1 till sfn älskar^: 
Kom, sista gången, kom till migl etc. Den Tredje: Bondflickan och Ba- 
Sv. Folkböcker. II. 24 



Digitized by Google 



74 



ÖFVRRSIGT AF 



ron. En ung Baron på ^ngarn grå, etc. Samt en öfwermåttan — — 
hwarandra. Norrköping, Törnequists boktryckeri, 1842,» 8 sid., 8:o. 

En kringvandrande gubbe hade en afton gått in i en loge och lagt 
sig på ränderna o (Van för loggolfvet för att hvila öfver natten. Kort ef- 
teråt infunno sig en piga och en dräng , som togo plats under honom och 
började spraka om kärlek och giftas. Flickan klagade öfver deras fattig- 
dom, men drängen bad henne vara vid godt mod, »ty,» tillade han, »vi 
hafva en öfver oss, som hjelpa kan» — »Hvem som det vill,» ropade nu 
gubben derofvanifrån , »men jag gör det aldrig ,» hvilket oväntade afbrott 
så förskräckte de unga tu, att de strax sprungo sin väg, och drängen 
slog alla giftastankar ur hågen. 



22. f)*t InckltJga tft*rmål*t mefc tom tlaha finkan. 

»Bet Lyckliga Giftermålet Med den Elaka Änkan. Stockholm, tryckt 
hos Andreas J. Sylvenius, 1800,» 4 sid., 8:0. 

En hustru, som genom sin nyckfullhet och sitt häftiga lynne för- 
bittrat sin första mans lefnad, gifter efter dennes död om sig, och hen- 
nes andra man lyckas att småningon helt och hållet förändra hennes sin- 
nelag i det han låtsar sig vara ännu häftigare än hon och aldrig af henne 
tål den ringaste motsägelse. 

Det är den bekanta fransyska berättelsen om Den ondsinta 
hustrun, som M:me Genlis behandlat i en novell och Etijenne i en 
operett. 



23. ^nl-^roUtt. 

»Det blef ingen Julgröt Men ändå en Glad Julafton 1799. Härjemte 
följer också en ganska wacker tolamods Wisa, Wara tolig och sig nöja, 
fordrar Gud i motgång mäst. Gefle, tryckt hos Ernst Peter Sundqwist 
1800,» 8 sid.. 8:0; D:o 1802, 8 sid, 8:0; Nyköping, P. E. Winge, 1821, 
8 sid., 8:0; »Jul-Gröten, eller Berättelse om Den fattiga Clara. Werklig 
händelse, som föreföll Jul-Afton 1799. Carlskrona 1822. Tryckt i Kongl. 
Amiralitets-Boktryckeriet,» 8 sid., 8:0; Stockholm, J. Hörberg, 1826, 4 
sid., 8:0; Wisby, A. Cedergren, 1827, 8 sid., 8:0: Westervik, C. a Ek- 
blad, 1834, 8 sid., 8». 

En mor, bragt till yttersta grad af torftighet, illa betald för sitt ar- 
bete och af en obarmhertig borgenär beröfvad den ringa lönen derför, 
hvilken hon afsatt till sina barns uppehälle under julhelgen, räddas slu- 
teli g en ur sitt betryck af en rik svåger, som om sjelfva julaftonen an- 
kommer från Ostindien. 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-LITTRHATUkEN. 



75 



Berättelsen, Mven»ki original, meddelades först i Stockholms- 



»Korgmakaren eller det förbättrade högmodet. En Österländsk Saga,» 
A sid., 8:0 (i den ofvan, s. 7, anförda upplagan af sagan om Mel us i na, 
Fahlun 1801). 

På en af de Salomoniska Öarne i Söderhafvet hade en fattig korg- 
roakare ett litet jordstycke nära en mägtig adelsmans slott. Denne sökte 
flerc gånger förmå sin granne att för en ringa penning afstå till honom 
sin arfvedel , men korgmakaren vägrade ståndaktigt. Förbittrad häröfver lät 
adelsmannen uppbränna hans koja och öfver detta våld besvärade sig korg- 
makaren i häftiga uttryck hos konungen, som genast lät kalla inför sig 
båda parterne. Adelsmannen åberopade sina förfäders förtjenster oöh kla- 
gade öfver den sidvördnad, korgmakaren alltid visat honom, och konun- 
gen dömde båda att landsättas nakna på en af vildar bebodd ö. Adels- 
mannen hade svårt att finna sig i detta öde och hade bli f vi t uppoffrad 
af Yildarne, om han ej räddats af korgmakaren, som deremot utan svå- 
righet fann sig i sin nya belägenhet och snart lyckades tillvinna sig vii- 
darnes välvilja. Då nu konungen efter någon tid lät hem ta 4em båda 
tillbaka, skyndade adelsmannen att dela sin egendom med sin ädelmo- 
dige befriare. 

Berättelsen är sannolikt en öfversättning från fransyskan. 

25. cftlårUn Cljr t |*U n 0 n 0cl) Jttatia gontVotUi. 

»En kort och sanfärdig Historia, om Bonden Mårten Christensson 
och Hans Hustru Maria Jöns Dotter, som genom sin Ärlighet blefwo Rike ; 
och Wälmående. Till Trycket befordrad af Jöns Lundström. Tryclft i 
Carlskrona, 1808,» 13 sid., 8:0; »Lund 1816. Tryckt uti, Berl i ng6ka Bok- 
tryckeriet,» 16 sid., 8:0; »Lund, 1836, från Lundbergska Boktryckeriet,»' 
8 sid., 8:0. 

Mårten och Maria hade länge älskat h varandra, men hindrades af 
sin fattigdom att blifva förenade. En afton funno de på landsvägen ett 
skrin, innehållande en betydlig penningsumma. De skyndade att anmäla 
sitt fynd hos pastorn i församlingen, som lät kungöra det i tidningarne, 
och då ingen egare gaf sig tillkänna, inköptes för de funna penningarne 
ett hemman, hvars förvaltare blef Mårten, som nu gifte sig med sin 
Maria. Efter flere års förlopp infann sig ändteligen penningeskrinets egare, 
till hvilken Mårten och hans hustru nu ville öfverlemna hemmanet, men 
erhöllo det i föräring till belöning för sin redlighet 



Posten för den 15 Januari 1800. 



24. $ox$maktixen. 




76 



ÖIVERSIGT AF 



Samma berättelse förekommer på tyska 1 Stridsbergs Lärobok 
för begynnare i Tyska Språket. Stockholm 1794. II, 28—35: 
»Die belohnte Rechtschaffenheit,» hvarifrån folkboken troligen är öfversatt. 

26. tfn t>t)öt>tö Petter. 

»En alldeles Ny, Sannfärdig och Lärorik Historia, om en Dygdig 
Dotter, hwilken, för att rädda sin olycklige Fader, beslöt uppoffra sin 
egen och sin Älskares Lycka, och h varigenom sluteli geB allas deras säll- 
hat och wälgång befrämjades. Jönköping , Tryckt hos J. P. Lundström, 
IMM 16 sW., 8». 

Innehållet antydes tillräckligt af den anförda titeln Den dygdiga 
dottern beter Bertha Hollman , hennes älskare , hvilken hon up poffirar för 
att rädda sin fars heder,. Carl Gutberg, och dennes raedtäflare, som en- 
dast under förbehåll att erhålla Berthas hand förbundit sig att befria 
köpmannen Ifrllmant ur sitt betryck, men ädelmodigt afstår från detta 
förbehåll ?id åsynen af de älskandes sorg , Gustaf MahlfeWt. 

Titeln tyckes antyda, att denna från tyafcan öfversatta novell är 
afsedd, till folkläsning;, h vartill dan emedtertié h varken genom innehåll* 
eller stil är lämplig. 
* 

27. Sotaten 0cl) ^opmanttmttexn. 

»Sotaren och Köpmansdottern, i Stockholm. Sann händelse. Stock- 
holm, 1824, hos Johan H&ggström ,» 16 sid., 8:o; Jönköping, J. P. Lund- 
ström, 1835 , 10 sid. , 8:0. 

Grosshandlaren Gullbergs dotter Marianne hade afslagit revisor Hämd- 
ströms frieri , och. för att hämnas, uppsökte denne en ung sötare af ett 
behagligt yttre, hvilken han lät undervisa i fransyska språket och förse 
med en elegant gaaderob, h varefter denne infördes i Gullbergs hus såsom 
fransffak marquw och i denna egenskap vann Marianne» tajerta och hennes 
fars samtycke till deras förening; men nu ångrade den unge sotaren sitt 
bedrägeri och yppade verkliga förhållandet för Marianne, som doek hade 
fattat så varm tiilgifvenhet för honom , att hon förlät honom, och utver- 
kade äfven fadrena bifall , sedan horn skaffat sin älskare platå vid ett 
regemente. 

Berättelsen är» efter aU anledning, ttremkt originals 

2ft. |t0nunu gacfrfnik. 

»Konung Häckspik, etter Smekmånaden. Stockholm, tryckt i Mar- 
qvardska Boktryckeriet. 1*34 ,» 8 sid., 8:o. 



Digitized by Google 



SVKNSKi FOLK-UTTERATUBEN. 



77 



En konung hade en dotter, som för gin skönhet fick m&aga friare, 
men föraktligt afvisade dem alla. Den rikaste och mägtigaste bland dem 
var konungen i ett grannrike, och denne önskade prinsessans Mar hon 
måtte taga Ull gemål; men då han hade en något lång och nedböjd 
haka, påstod hon, att han liknade en hackspik, och kung Hackspik ville 
hon visst ej haf va. Häröfver blef hennes far så förtörnad , att han «vor 
hon skulle gifta sig med den förste, som infunne sig vid slottet, vore 
han ock en tiggare. Den förste, som anlände, var en kringvandrande 
spelman, h vilken prinsessan, så mycket hon än sträfvade deremot, må- 
ste taga till gemål. Nu började för henne en tid af mångfaldiga för- 
sakelser; hon måste dela sin nya mans fattigdom och ringhet och sjelf 
bidraga till deras utkomst. Slutligen fann hon sig tvungen att taga tjenst 
som kökspiga i kung Hackspiks kök och ansåg sig lycklig att få stå i 
dörren och se på balen, som konungen gaf. Men nu kom kungen sjelf, 
fattade henne i handen och började svänga om med henne» och till sta 
stora blygsel såg hon sig i sin ringa drägt ett föremål för alla de när 
varandes åtlöje, samt ångrade nu bittrare än någonsin att hon försmått 
kung Hackspiks anbud. Dock knappt hade hon yttrat detta, då kungen 
underrättade henne, att han sjelf vore den förklädde spelmannen och att 
alltsammans varit ett med hennes fader aftaladt prof för att kufva hen- 
nes stolthet. 

Den svenska folkboken är en trogen öfversättning af den tyska 
berättelsen »König D rossel bar U i bröderne Grimms Kinder- und Haus- 
märchen. I, 307—512, h vilken äfven finnes öfversatt i Rbuteidabls 
Julläsning för barn. 1838, s. 76—82: »Konung Trastnäbb». En 
nära liknande förekommer på Italienska i Basile's Pentamerone. 
IV, 10: »La soperbia castecata.» 



1*9. f*n kljka tfrtta. 

»Den kloka Greta, som hushållade för en Ungkarl,» 4 sid., 8x> (ide 
ofvan, s. 40, anförda upplagorna af sagan om Hin Ondes tre Guld- 
hår. Stockholm 1824, 1835 och 1838, samt Lund 1834). 

Greta var en vacker ocb munter flicka, som hushållade för en ung- 
karl. Då hon en gång åt sin husbonde, som väntade en gäst, skulle 
steka ett par höns, luktade de så aptitligt, att hon ej kunde afhålla sig 
från att smaka litet på dem, och smakade så länge, att det slutligen 
fanns ingenting qvar. När nu gästen kom , föregaf hon , att hennes hus- 
bonde blifvit tokig och enkom budit den fremmande för att skära öro- 
nen af honom, och då denne verkeligen hörde sin värd bryna en kntf, 
blef han skrämd och tog till fötterna. Till sin husbonde åter sade Greta, 
att den fremmande hade tagit båda hönsen, och då värden skyndade ut 



Digitized by Google 



78 



ÖFVERSIGT AF 



och bad att åtminstone få det ena, sprang den andre, som trodde det 
vara fråga om hans öron, ännu fortare. 

Afven denna folkbok är en trogen öfversättning från en berättelse i 
bröderne Grimms Kinder- und Hausmärchen. I, 466—469: »Das 
kluge Grethel ,» der den är lånad från ett gammalt tyskt arbete O v u m 
paschale oder neugefärbte Ostcr-Ayr. Salzburg 1700, s. 23— 26, 
och från en i handskrift å Berliner-bibliotheket befintlig visa af en Mä- 
stersångare: »Die vernascht Maid». Ämnet är dramatiskt bebandladt af 
Hans Sachs under titel »Die vernascht Köchin» och förekommer äfven i 
Pauli's Schimpf und Ernst. 

30. © r 1) a « b t i n. 

»Oxhandeln, eller: Den narrade Juden. Stockholm, 1826. Tryckt i 
Wennlundska Boktryckeriet,» 8 sid., 8:o; »Stockholm. El méns och Gran- 
bergs Tryckeri, 1830,» 8 sid., 8:o. 

En bonde , som fört köttet af en oxe till staden , lemnade det till en 
stor hund, som mötte honom och hvilken han inbillade sig vara skickad 
af slagtaren att hemta det. Då han nu infann sig hos denne för att få 
sin betalning, fick han stryk i stället för penningar. Han gick då till 
kungen och klagade, och kungens dotter, som var närvarande, fann bon- 
dens dumhet så löjlig, att hon brast ut i ett hjertligt skratt , hvilketåter 
så fågnade konungen, som aldrig förut sett henne skratta, att han till- 
bjöd bonden att få henne till hustru; men denne svarade, att han redan 
hade en förut och mente, att dermed var mer än nog, då konungen, 
förtörnad, befallte honom komma igen om tre dagar, så skulle han få 
fem hundra och det i fullt mynt. Soldaten, som postade utanför dör- 
ren, hörde detta och aflockade bonden löfte om tvåhundrade, äfvensom 
han lofvade en jude trehundrade, och när nu dessa på tredje dagen å 
bondens vägnar infunno sig för att få den honom lofvade betalningen, 
bekom soldaten 200 och juden 300 prygel, hvilket icke litet roade ko- 
nungen, när han blef underrättad om förhållandet. 

Förekommer likaledes i bröderne Grimms Kinder- und Hausmär- 
chen. I, 46—51: »Der gute Handel.» 

51. a t l u n. 

»Zailun, som genom sin dumhet, sitt guld, sin heders-pälls och sitt 
goda bord, efter flere otroliga äfwentyr, blef en helt annan menniska. 
Stockholm, 1824, hos Johan Haeggström,» 28 sid., 8:o; »Malmö 1826, 
Tryckt uti Berlingska Boktryckeriet,» 31 sid., 8:o. 

Denna berättelse, som förekommer i den af Dom Chavis, en infödd 
Arab, öch den fransyske litteratören Cazottk utgifna fortsättning af Tu- 



Digitized by Google 



SVENS" A FOLK-LITTERATUREN. 



79 



sen och en Natt (Svite des Mille et une Nuits, Contes Ara- 
bes traduitg par Dom Ghayis et M. Cazottk i Gabinet d Fées. 
XXXVIII, 337—437: »I/Imbecille ou Histoire de Xailoun») skildrar de 
många äfventyr, hvilka Zailun i Bagdad ådrog sig genom sin dumhet, 
samt huru hans kloka hustru Oithba likväl alltid förstod att bringa dem 
till ett lyckligt slut. 

Den svenska folkboken ar troligen öfversatt från fransyskan. 



52. JUau-Cafem* olnckUflH tofflor. 

»Abou-Casem Tambouriforts Olyckliga Tofflor. Sannolik Berättelse 
från Bagdad). Öfversättning af F. L. Fågelberg. Wisby, tryckt hos 
Axel Cedergren, 1827,» 7 sid., 8:o; »En Lustig Berättelse om Abu-Ka- 
sems Tofflor. Samt en aldeles ny och wacker Wisa Om Salig Dumboms 
Son. Jag Salig Dumboms Son har känt: etc. Wadstena, Tryckt hos J. 
P. Tollstorp, 1831,» 8 sid., 8:o. 

Abu-Casem Tambourifort var en rik köpman i Bagdad, men så snål, 
att han icke ens nändes bestå sig en snygg drägt. I synnerhet voro hans 
tofflor så ofta lappade, att de voro kända öf ver hela staden, och genom 
en kedja af olycksfall , hvartiil dessa tofflor alltid voro i viss mån vål- 
lande, var deras egare sluteligen nära att blifva ruinerad och lärde sig 
inse huru nödvändigt det är att i behörig tid ombyta skodon. 

Berättelsen förekommer på fransyska i Gedikb's Fransyska Li- 
sebok. Bearbetad af C U. Broocman. Upsala, 1808, s. 88—99 
hvarifrån folkboken sannolikt är öfversatt. 



33. jlen HUt |)uck*lrd0fl*tt. 

»Historia om den lilla Puckelryggen. Sultans i Casgar Hofnarr. 
Wadstena, Trykt hos J. P. Tollstorp, 1831,» 16 sid., 8:o. 

En liten puckelrygig man, som var hofnarr hos sultan 1 Casgar, åt 
en gång qvällsvard hos en skräddare der i staden. Dervid fastnade ett 
stort fiskben honom i halsen, hvaraf han nedföll död, och försöken att 
undanskaffa den döda kroppen voro nära att bringa skräddaren, en Ju- 
disk doktor, sultans uppköpare och en kristen i galgen, hvilka alla 
misstänktes att hafva mördat den lille mannen. Sluteligen bragtes 
denne åter tiil lifs af en barberare, som upptäckte och utdrog benet ur 
hans hals. 

Förekommer 1 Tusen och en Natt (1001 Nacht. Breslau 183C. 
III, 120—131: »Geschichte des kleinen Buckligen») och år troligen Öf- 
versatt från tyskan. 



Digitized by Google 



BO 



ÖFVERSIGT AF 



34. pe ttenne pncktitt)$$avne. 

»fin lustig men sann Historia om Be trenne Puekel-Ryggarne. Borås 
it», Tryckt hos C G. Rydin,» 11 sid., 8:0; »En ny och rolig Historia 
om De tre Puckelryggige i Damas. Götheborg, Norbergska Tryckeriet, 
1845,» 24 sid., 8:0 (annan bearbetning). 

Tre bröder voro allesamman puckelryggige och äfven 1 öfrigt så lika, 
att man ej kunde skilja dem åt. Den yngste, Babekan, måste för ett 
dråp fly från sin fädernestad Bamascus till Bagdad, der han gifte sig med 
en förmögen knifsmedsenka och härigenom kom i välstånd. Hans båda 
bröder gjorde honom här ett besök, men blefvo så illa emottagna, att 
de strax äter gåfvo sig på väg. De hade likväl ej hunnit långt, innan 
de af brist på penningar måste återvända, då Babekan var frånvarande. 
Hans hustru emottog dem vänligt, men gömde dem, af frukan för sin 
mans häftighet och svartsjuka , i källaren , der hon (Oljande morgon fann 
dem döda. Hon vidtalade då en arbetskarl att bära bort först den ena, 
och när han kom tillbaka för att få sin betalning, visade hon honom den 
andra och påstod, att det var densamme, som kommit igen, Arbetskar- 
len kastade då äfven denne i strömmen, men mötte under återvägen Ba- 
bekan, hvilken han nu, i tanke alt det alltid var samme puckelrygg, 
störtade i vattnet likasom de förra. Ingendera hade emedlertid verkligen 
aflidit, ty det kalla vattnet bragte de båda förre till sans, och Babekan 
blef upptagen innan han hunnit drunkna. De fördes så alla tre inför 
ståthållaren, hvilken, då Babekans hustru ej kunde urskilja hvem af de 
tre var hennes man och allesamman påstodo sig vara det, dömde att 
hennes egendom skulle i tre lika delar skiftas mellan de tre bröderne 
och hon lefva en tredjedel af året hos h vardera. 

. Originalet till denna, sannolikt från fransyskan öfversatta , folk- 
bok igenfinnes bland Gubulette'* Les Mille et Un q vart d'Heure. 
Contes Tartares (Cabinet des Fées. XXI, 143—175: »Histoire 
des tröis Bossus de Damas ») Ursprungligen förekommer denna berättelse 
i den hebreika bearbetningen af sagoverket em De sju vise Mä- 
ttare (se Svenska Folkböcker. I, 110, 1*6). 



35. |Utt farliga Jlanfe». 

»Den Farliga Dansen. Carlehamn l8ft& Tryckt uti J. Söderströms 
Boktryckeri,» 13 sid., 8»; Carlshamn, Stenbeck, 1899, 14} sid., 8:0* 

öfverste Bockland hade gift sig med en ung flicka på landet, hvilken 
frän skyndade att föra till hufvudstaden , för att låta henne njuta af dess 
n<öjea\ På en maskeradbal, der öfverstens vän, major Wiilmer, är hans 
hustrus kavaljer, blifva under en vals badas sinnep berusade, och WHda 



Digitized by Google 



8 V K* SK A KUJi-LITTBKATliREN. 'Hl 

sin man otrogen. I en duell mellan öfversten ocb majoren stupar den 
förre; Hilda blir vansinnig och Wiltaier går i landsflykt. 
Förmodetigen en öfversättning från frajnteynkaai. 

36. $nn$ftun af KUifcnatl}. 

»Jungfru» af Netdpath: af Waltsr Scott. Öfwersättning från Engel- 
skan. Stockholm, Elraéas och Granbergs Tryckeri, 1826,» 4 sid., 8:o. 

På den tiden, då slottet Neidpath, nära intill staden Peebles i Skott- 
land, beboddes af grefvarne af March, uppstod en ömsesidig kärlek mel- 
lan en dotter af denna slägt ocb en son till JLairden af Tusbiolaw. Då 
flickans föräldrar voro emot deras förening, bcgaf sig ynglingen utom- 
lands; men härvid föll den unga fröken i sådan trånsjuka, att fadren 
slutligen samtyckte till hennes älskares återkallande. Den dagen, då han 
väntades skola passera genom Peebles, begaf sig den älskande flickan dit 
och afvaktade hans ankomst från balkongen Ull ett högt beläget hus i 
staden; men då han, som ej väntade att der få se henne, red förbi ulan 
att märka henne eller sakta sin fart, gjorde delta ett sådant intryck på 
hennes af sjukdomen försvagade sinne» att hon nedföll död i sina tär- 
nors armar. 

37. ^ flik f| »gen. 

»Brudsången. En Berättelse. Uddewalla, Tryckt hos And. Johnson 
1828,» 14 sid., 8:o. 

Tvenne älskandes förening hindras af flickans förmyndare, som sjelf 
fattat kärlek för sin sköna myndling och tvingar henne att Wifva hans 
brud; men under bröllopståget mördas han af älskaren, som nu får gå till 
döden för sitt brott. Bruden blir vansinnig och sjunger derunder den 
sång, som föranledt novellens titel. 

Tyckes vara uvennkt original. 

38. tfn frait^fh £*?n?tn 0*1) ttf* /a milj. 

»En mycket märkwärdig Historia, Om en Köpman ifrån Frankrike, 
som reste till Indien med sin Hustru och sina Barn, för att der samla 
Rikedom; men under afresan derifrån led Skeppsbrott, och blef af Wil- 
dar tillfångatagen, hvilka först brukade göda sina fångar och sedan äta 
upp dem. Wisby, 1828. Tryckt hos Axel Cedergren,» 12 sid., 8:o; »En 
aldeles ny och Sannfärdig Historia om En Fransysk Köpman och dess 
Familj. Köpmannen hade nedsatt sig i Indien, och förtjänte der p& några 
år stora rikedomar, men som han ej tyckte om iefeadssättet derstädea, 
beslöt han att flytta tiHbaka åt Frankrike. På denna sin resa fiek han 



Digitized by Google 



82 



ÖFVBR8IGT AF 



undergå stora olyckor, råkade med de sina i sjönöd, blef fången afwilda 
swarta menniskor; war på väg att af dem blifva uppäten, och hans Barn 
råkade i slafweri. Som han och hans Familj alltid hade stor förtröstan till 
Gud, befriade Försynen dem slutligen på ett underligt sätt från de stora 
olyckor, som hotade dem; och hwilket allt Historien widare omförmäler. 
Jönköping, 1830, Tryckt hos N.E.Lundström,» 16 sid., 8:o; »Jönköping, 
1839. Tryckt i N. E. Lundströms Boktryckeri,» 14 sid., 8:o. 

Berättelsen, hvars innehåll tillräckligen antydes af den långa titeln, 
förekommer på fransyska i Meidinger, Praktisk Fransysk Gr am- 
ma ti ka. Öfvers. af G. Deleen. Örebro 182$, s. 382—388, h vari från 
folkboken sannolikt är öfversatt. 

59. TAattytame nallen pa Carl XIII:s %tt%. 

»Nattpromenaden på Carl 13:s Torg, eller Spöket med Glasögonen. 
Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1828,» 8 sid., 8:o. 
Tvenne jungfrurs äfventyr en natt på Carl XIII:s Torg* 

40. £ung*n, yreften 0*1) frltckattn. 

»Kungen, Presten och Klockaren. Imitation efter Tyskan. Malmö 
1829. Tryckt uti Berlingska Boktryckeriet,» 8 sid., 8:o; Jönköping, N. 
E. Lundström, 1834, 8 sid., 8:o; Ekesjö, A. Nilsson, 1844, 8 sid., 8:o. 

En berättelse på vers om en king, som ålade en prest att inom tre 
månader säga honom huru mycket han (kungen) var värd, huru snart 
han kunde till häst rida jorden omkring, samt hvad han tänkte på. 
Klockaren tar på sig prestens drägt och besvarar frågorna. 

Förekommer på tyska i Sommelius, Lärobok i Tyska Språket. 
Stockholm, 1816, s. 408—416: »Der Kaiser und der Abt,» hvarifrån 
folkboken troligen är öfversatt. 

41. Siflttrti 0ci) fcfjtlfca. 

»Sigurd och Thilda, eller Wälmente Warningar till Wår tids Ung- 
dom. Jönköping, 1831, N. E. Lundströms Boktryckeri,» 8 sid., 8:o; 
Ekesjö, A. Nilsson, 1844, 8 sid., 8:o. 

Sigurd har förfört Thilda och utbrister i en klagan deröfver som är 
alltför pathetisk att egna sig till folkläsning. 

42. ®t)0rkrl* 0*1) £Una. 

»Wisor och Berättelser jemte andra småstycken, ftldre och nyare. 
Nummer I. 1. Wårwisa. 2. Berättelse om ThorkiW och Anna, eller 
Kärlek som lemnades obelönt, och likväl förblef trogen intill döden. «. 



Digitized by Google 



SVEKSKA FOLK-LITTERATUREN. 



83 



Den unga Krigaren. 4. Den moderna Krigaren. 8. Ungerswen på wakt. 
Upsala 1834, Sw. P. Lefflers Boktryckeri,» 8 sid., 8:o. 

Vid Kongsbergs silfvergrufva bodde en gammal bergsman, vid namn 
Halbjörn, hvars dotter Anna älskades af en grufarbetare , Thorkild; men 
äfven en annan arbetare, Anders, begärde bennes hand, och fadren lof- 
vade densamma åt den bland de båda medtäflarne, som hemtade upp det 
största malmstycket ur grufvan. Anders blir den lycklige, och Thorkild 
krossar i harmen hans fot med sitt malmstycke. Anna gifter sig med 
krymplingen, och då denne efter några månader dör, blir Thorkild en- 
kans beskyddare, henne ovetande, och får sluteligen en graf vid hennes sida. 

43. WÄhtarftt i JWiatxe <&nrk0t0rtt. 

»Wäktaren i Marie Kyrkotorn. eller den Fattiges Lif. Sann Berät- 
telse. Stockholm, Tryckt hos Ludv. Westerberg, 1833,» 16 sid., 8:o; 
»Förderfwets breda wäg. Sannfärdig Historia om en händelse passerad i 
Stockholm år 1833. Jönköping, 1833, hos Direct. J. P. Lundström,» 16 
sid., 8:o (aftryck af föregående upplaga); Götheborg, S. Norberg, 1837» 
«4 sid., 8:o. 

En ung flicka, som födde sig med att bära omkring mjölk i husen 
å ladugårdslandet, blir först gift med en gammal stockmakare och seder- 
mera med en ung betjent, som omsider upphöjes till tornväktare, men 
hvars böjelse för fylleri småningom äfven meddelar sig åt hustrun, hvari- 
genom deras äktenskap blir högst olyckligt och slutar med, att hustrun 
mördar sin man. 

44. tflfma fiiftvxiex ptanwintt 

»Elfwa tänkwärda Historier om Bränwinet. Nyköping, tryckta bos 
P. E. Winge 1833,» 16 sid., 8:o. 

45. åStatfupattn fyil-patttl 

»Storsuparen Fyll-Bartel samt En Ypperlig Supwisa, Frisk låg hjer- 
nan inom hård förbening etc. Skara, Peter Hedenius 1836, 8 sid., 8:o. 

46. DnfciKtn på $*i>*tt. 
»Hyddan på Heden. Sann händelse. Borås 1842. Tryckt hos C G. 
Rydin,» 8 sid., 8:o; Skara, P. Hedenius, 1846, 8 sid., 8:o. 
Nykterhets-skrifter i novell-form. 

47. tfiMfttx JPty$tt 0*1} l}ft!t0 tfifaltir. 

»Mäster Dryger och hans Gesäller, eller arbetsamhet och godt för- 
stånd är bättre än ett Mäster-bref. Stockholm, Elraéns & Granbergs 



Digitized by Google 



84 



ÖFVEHSIGT AF 



Tryckeri» 1833,» 16 sid., 8:0; »Stockholm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 
1838,» 16 sid., 8:0. 

Tvenne gesäller, Jösse och Erik, voro i lära hos samme mästare. 
Den ene var dum och lat, den andre händig och flitig; men mästaren 
gynnade dock mest den förre, som mera liknade honom sjelf. Erik öf- 
vergaf då skomakareyrket och tog tjenst hos en urmakare samt vann 
rykte och rikedom genom de konstverk han förfärdigade, hvaremot mä- 
ster Dryger och Jösse alltmera förföllo i fylleri och fattigdom. 

48. $a*fe me* r0f m a tt. 

»Lasse med Rofwan, eller en stor Rofwa är bättre än Tiotusende 
Riksdaler. (En förut aldrig tryckt Histotia). Stockholm, Elméns och 
Granbergs Tryckeri, 1833,» 16 sid., 8:0; Jönköping , J. P. Lundström, 
1833, 16 sid., 8:0; Götheborg, S. Norberg, 1839, 15 sid., 8:0; Jönkö- 
ping, J. P. Lundström, 1844, 22 sid., 8:0. 

Lasse hade genom baron Fyller6kölds och advokaten Gripers konst- 
grepp förlorat sitt arf, men återfick detsamma slutligen, efter många 
äfventyr, i en stor rofva, der Griper förvarat både penningar och doku- 
menter, för att bättre kunna gömma dem för tjufvar. 

4ft. <$m t« b*itte f«m bief yxeft. 

»Twänne öfwermåttan nöjsamma Pjecer, Den Första: En lustig Be- 
rättelse om en mycket rik bonde, som på framtiden blef prest. Den An- 
dra: Historia om twå drängar som woro goda wänner. Till; Trycket be- 
fordrade af Petter Persson på Lotten. Linköping, 1833, tryckt hos C F. 
Maij,» 8 sid,, 8:0. 

En rik bonde tyckte sig ej vara så ansedd son han borde och ville 
derföre bli prest. Han begaf sig alltså till biskopen, och som nan sagt 
honom, att han borde tilltala denne på latin, framförde han sitt ärende 
på en latin af egen fabrik. Biskopen, som sjelf ej var synnerligen hemma 
i Romare-språket, trodde sig hafva råkat ut för en särdeles höglärd man* 
emedan han ej förstod ett ord af hvad denne sade, och gaf honom ett 
pastorat för att bli af med honom. Det dröjde dock ej länge innan bön- 
derne klagade öfver sin nya kyrkoherde, men med tillhjelp af sin unga 
Yackra hustru förstod denne så bearbeta biskopen, att han fick blifva 
qvar i embetet. 

50. £<jr|)tt JUttUb0r0tlJ0l). 

»En alldeles ny och högst lärorik Historia om John Kettleborough , 
fawilken, från en fattig Breffefirare och Springpojke i en By, blef en rik 
Lord å Slottet Lipptagtoa ; men snart, återförd till sia förra enida Koja 



Digitized by Google 



SVEKSKA l oLK-LITTRl ATUREN. 



8S 



och sysselsättning , stadfäste han den regeln , att i höghet finner man icke 
alltid sällheten. Westenrik 1850. Tryckt hos C. O. Ekblad & €omp.,» 
IG sid., 8:0. 

Förmodeligen en öfversättning från engelskan. Innebålfet amy- 
des till»Äckl*gen af titel». 

51. ^.ej faren vcfy $m*l>in. 

»Kejsaren och Smeden. Skämtsam berättelse. Upsala, Sw. P. Leff- 
lers Boktryckeri 1856,» 8 sid., 8:o. 

Kejsar Fredrik frågade en smed, h var t i 11 han använde den riksda- 
ler, som haa hvarie dag förtjenade, och smeden svarade, att J/ 4 deraf 
offrade han, / 4 skänkte han, l / 4 kastade han bort och ! / 4 lade han sig 
till godo. Han förklarade detta sedermera närmare för kejsaren, som för- 
böd honom, vid strängt straff, att nämna derom för någon, innan han 
hundra gånger hade skådat kejsarens anlete. Icke desto mindre lät sme- 
den emot hundrade blanka riksdalrar förmå sig att upptäcka samma för- 
klaring, han meddelat kejsaren, och då denne tilltalade honom härför, 
svarade han, att han noga betraktat kejsarens anlete å hvardera af de 
hundra riksdalrarne. 

Öfversatt från tyskan. 

$2. ätarrbUtt* 0ct) /#**{fr?. 

»Pusslustiga s kalkstycken Starrblind och Fogelfri. — Debet, och 
Credit. Stockholm. Tryckt ho* P. £. Norman l«36v> 8 sid , 8:o; Eskils- 
tuna, P. E. Norman, 1838, 8 sid., 8:o. 

En piest inbillade en officer, att denne blifvit Kind, och för att 
hämnas inbillade officern presten, att denne slagit ihjei klocfcartn, hyil- 
keft bm asfvii en örfil. 

83. JT*tt xafka $$&ma[tatinnatL 

»Twernie nöjsamma Berättelser: i. Den raska Jägmästarinnan (sann 
händelse). 2. Jätten i swarta skogen. Upsala, Sv. P. Lefflers Boktryckeri, 
1837> * sid., 8:o. 

Jägmästaren hade lemnat sin hustru ensam p& bostället , och en röf- 
vare begagnade detta tillfälle för att der intränga, men blef af Jägmä- 
stare-frun genom list instängd, och då röfvarens hustru försökte med 
våTd bryta sig in för att befria sin man, blef hon af den modiga frun 
nedskjuten. 

Öfversatt från tyskan. 



Digitized by Google 



»6 



ÖPVRRSIGT AP 



~ 54. Jlen f a ftfpifc (tbe J)anfe*n. 

»Twänne mycket nöjsamma Historier: den första om den fastspikade 
handen; den andra om Mjöl na ren och den hängde. Fahlun, J. F. Åker- 
bloms Boktryckeri, 1842,» 8 sid., 8:o. 

En prest i Thuringen blef en natt besökt af tjurvar, hvilka sökte 
komma in i hans hus på det sättet att de borrade en mängd hål i por- 
ten strax ofvanför regeln , och så snart öppningen var tillräckligt stor, in- 
stacks en hand, men hvilkcn blef i detsamma af presten fastspikad vid 
inre sidan af dörren och tjufvarne på detta sätt upptäckte. 

55. /Äjilttareit acl) tun Dangtu. 

Se nyss anförda upplaga af näst föregående berättelse. 

En missdådare, som blifvit hängd för förfalskningsbrott, blef ännu 
lefvande nedtagen af en mjölnare och förd till dennes boning; men, då 
delinqventen fruktade att af mjölnaren förrådas, påtog han dennes helg- 
dagskläder och ämnade begifva sig på flykten Mjölnaren hade likväl 
gifvit akt på hans förehafvanden , och en strid uppstod nu, hvari delin- 
qventen fick banesåret af mjöl na rens yxa och sedermera af honom åter 
upphängdes i galgen , der man, till alla förbifarandes stora förvåning, föl- 
jande dagen fick se honom hänga i mjölnarcns kläder, hvilka denne i ha- 
stigheten glömt att taga af honom. 

56. /*m petatttlftx. 

»Fem Nöjsamma berättelser att läsa wid qwällsbrasan. 1) Den för- 
lorade Kamelen. 2) En hästhandlares äfwentyr. 3) Bonden Lukas. 4) 
Björnjagt i Norr i ge. 5) Den enslige. Jönköping, hos J. P. Lundström, 
1841,» 16 sid., 8:o; D*o 1845, 16 sid., 8:o. 

Den första af dessa berättelser handlar om den skarpsinnighet, hvar- 
med en dervish förstod att endast med ledning af spåren beskrifva en 
i öknen förlorad kamel, den han aldrig sett; den andra om en häst- 
handlare, som på ett värdshus var nära att blifva mördad af värden och 
dennes son, men räddades derigenom att värdens andre son rusig lagt sig 
i den resandes säng; den tredje om en bonde, som under revolutions- 
oroligheterne i Frankrike inköpt sin guillotinerade godsherres egendom, 
men endast för att bevara den åt hans barn; den fjerde om en fars och 
hans sons äfventyr under en björnjagt i Norrige, samt den femte om en 
Indian, hvilken af engelske sjöröfvare blifvit qvarlemnad på ön JuanFer- 
nandez och der tillbragt öfver tre år i fullkomlig enslighet. 

57. g)<rt a<i!>a rälut. 
»Fyra Berättelser: 1) Bossaldab. 2) Om Karaiberne eller mennisko- 
ätarne. 3) Det goda rådet. 4) Den botade sjuke. Jönköping, hos J. P. 
Lundström, 1841,» 22 sid., 8:o. 



Digitized by Google 



SVENSKA POI.R-LITTKRATUKRN. 



87 



En dcrYish ropade, att han hade ett godt råd åt den, som gåfve 
honom hundra guldstycken. Tatar Chan betaide penningarne och fick af 
dervishen det råd att aldrig företaga något utan att dervid tanka på ut- 
gången, hviiket råd Cbanen lät i tydliga bokstäfver inrista öfver alla 
sina dörrar och på alla sina husgerådssaker. Efter någon tid var han 
nära att blifva mördad af en läkare, den en upprorisk ståthållare tin- 
gat att döda Chanen, men hvilken vid åsynen af de inristade orden blef 
bestört och upptäckte det tilltänkta brottet. 

58. flin betade fjukt. 

Se den anförda upplagan af näst föregående berättelse. 

En rik Holländare blef sjuk af för mycken vällefnad, men botades af 
en läkare i Österrike på det sätt, att denne inbillade honom, det han 
hade en lindorm i magen, som ej kunde dödas annorlunda än genom 
sträng diet och att patienten måste begifva sig till fots från Holland till 
sin nye läkares bostad. 

39. £a*nxn$ untrer <3 u ll)5ö tifcen. 

»Julhelgens firande i ett Gudfruktigt och förmöget Handtwerkshus i 
Småland 1820; Samt Julklappen, En werklig händelse, förefallen 1802. 
Lärorik och nöjsam Läsning under Julhögtiden. Westerwik. Tryckte 
hos C. O. Ekblad 6c Gomp. 1842,» 16 sid., 8:o. 

Den förre af dessa berättelser innehåller endast en skildring af jul- 
aftonen inom en treflig familj; den sednare handlar om en mor, som på 
sjelfva julaftonen återfick sin son, hvilken för 15 år sedan lem na t henne 
som en vild föga lofvande pojke och nu återvänder som en stadgad och 
välmående man. 

60. £9l0ti0l)amttWtt. 

»En mycket ymkelig Historia, Om en Bergsbo, som blef mördad af 
en granne eller Blodshämnden. (Öfwersättning från Tyskan.) Lund, Lund- 
bergska Tryckeriet, 1846,» 8 sid., 8:o. 

En bergsbo från trakten af Comer-sjön hade blifvit mördad af en 
granne. Den mördades enka uppfostrade sin son till fadrens nämnare, 
och när pilten blifvit yngling uppdrog hon åt honom hämdevärfvet. Yng- 
lingen lade sig i försåt för mördaren och dödade både honom och hans 
son; men föll sjelf i rättvisans händer och afrättades, hvarefter modren 
af förtviflan störtade sig i vågorna. 

61. JpSbQtafm axe n. 

»En mycket ömkelig och rörande Historia om en Bödelaktig Död- 
gräfware, hwilken ur grafwen uppgräfde en Flicka för att af hennes 



Digitized by Google 



88 



Öl VEliSIGT AF 



kropp roffa till sig hemtes guldsmycken, oeh burulWHta bom uppwaknade 
wfd afskärandet utaf en af hennes fingrar. — Mycket sorgfull att fösa. 
Land, 1846, frän Lundbergska Boktryckeriet,» a sid 1 ., 8:0. 

Händefsen föregår i SchwcKz. Dödgråfvaren heter Affartinet oeh den 
upptäckta skensköda flickan är en dotter UR grefve Tseherklas af Solu- 
thurn. Dödgräfvarn mördar henne på det hen ej ritte yppa rånet oeh 
sårar med samma knif hennes syster, som upptf.ckt hans dåd, samt 
omkommer sjelf under det han genom- flykten söker undgå rättvisans 
tjenare. 

Öfversättning tvifvelsutan från tyffk&n. 

»Trenne märkwärdiga Historier, Den Första. Om en Öofda*-Ei*ka . 
som ! sista Finska kriget genom wantfra de slagfältet för att uppsöka sin 
käre make ibland de skjutna. Öeu Andra. Om Farfadrens Wålnad. Den 
Tredje. Om Samwetets Gengångare.* Lund, Lundbergska Tryckeriet, 
1846,» 8 sid., 8:o. 

Hustrun till en af de soldater, som under ett af de blodigaste slagen 
i sista finska kriget föHlt på slagfältet, sökte honom der hela natten ef- 
ter slaget och blef derunder sjelf sårad af förposterna, men fortsatte icke 
desto mindre sitt stiftande; När dagen grydde^ Éann man henne död Tid 
sin mans sida. 

6,5. /arfabrm» Wålntt>. 

Se den anförda upplagan af näst föregående berättelse. 

Efo ung* Tysk, som studerade i Wien, hade en farfar i Bresiau. En 
natt drömde han, att farfadren dog, och kort efteråt underrättade botwin 
ett sorgebref om sanningen af sin dröm. Några dagar sednare visade sig 
för bonom , medan han var ensam i sin kammare , en person till utseen- 
det fallkemllgt lila den afltdnö , för hvara vålnad sensonen alltså tog, ho- 
nom; men i sjelfva verket var den hemlighetsfulle gästen den döde far- 
fadrens tvillingbroder, hvilken länge fört en kringirrande äfventyrUg lef- 
nad och således icke var känd af sin unge- frände, hvilken han nu gjorde 
tiH arfvrngt af den betydliga förmögenhet han samlat. 

64. S&ySktti å (tt étl*$$ »ra*. 

»En mycket märkvärdig Historia, om Spökeriet ombord på Örlogs- 
mannen. Lund, 1847, från Lundbergska Boktryckeriet, 4$ sid., fto. 

William Morgan, en listig matros, tillställde hvarjehanda spökerier 
om bord å en engelsk fregatt, der han tjenade. Först efter flere års för- 
lopp, dt han af sin förre kapiten anträffades som en välmående nybyg- 
gare i Nord- Amerika , upptäcktes rätta sammanhanget med dessa sp$kerier. 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-LITTERATCREN. 



65. JR n b H t n. 

»Kudden. Ed sannfärdig händelse, passerad i Dalby socken i Up- 
land, omkring år 1814, och som innefattar ett bland de oräkneliga be- 
wisen på den sanningen, att ingen ogerningsman köper sig fri från Guds 
straffdom. Jönköping, hos J. P. Lundström, 1847,» 20 sid., 8:o. 

Greta i Utby socken nära Upsala sökte, för att få gifta sig med sin 
älskare, förmå honom att mörda sin gamle sjuklige farbroder, och han lät 
äfven dertill öfvertala sig; men då han fattade en kudde för att qväfva 
den sofvande, vaknade denne och såg så mildt på brorsonen, att denne 
i stället lade kudden under hans hufyud. Kort derefter afsomnade den 
gamle; men Mårten hade nu fattat sådan afsky för Greta, att hanöfver- 
gaf henne och gifte sig med en annan. Femton år senare fick han slag 
och lefde ytterligare 15 år mållös och lam. Trettio år efter det tilltän kta 
mordet blef Greta af sin egen dotter med Mårten, ett barnhusbarn, 
hvarom hon alltsedan dess födelse ej vårdat sig, mördad medelst samma 
kudde, hvarmed hon sökt förmå Mårten att qväfva sin farbror. 

66. Jlen Ijarb Ijjertaiie <JW0&r*tt. 

»Twenne mycket ynkeliga Historier. Den Första: Om den lilla 
flickan med svafvelstickorna. Den Andra: Om den hårdhjärtade Modren. 
Lund. 1847, tryckt i Lundbergska Boktryckeriet,» 8 sid., 8:o. 

I Zagori i Grekland bodde en moder med trenne söner. Den yng- 
ste af dessa var alltid fremmande för modrens hjerta, hvaröfver han så 
grämde sig, att han beslöt, för alltid lemna hemmet; men modren hörde, 
honom ovetande, hans afskedssåug och blef deraf så rörd, att hon höll 
honom qvar och skänkte honom samma ömhet, som de båda öfriga. 

67. JJiftflttd 0»t en atabifk ^Uttttng» 

»En mycket förunderlig Historia om en Arabisk Konung, som på 
sin dödsbädd begärde af sin son, att han skulle lofwa sin Fader Konun- 
gen samt beswärja och aflägga ed på, att han skulle lyda honom i tre 
ting, nemligen: Sätt icke din förtröstan till en stor herre, — adoptera 
icke något främmadt barn, — och upptäck icke någon hemlighet för din 
hustru, -r Sonen gjorde detta löfte åt sin Fader, men glömde det, ty. 
wärr, snart, hwarföre sonen fördenskull måste uthärda grymt lidande 
hwarhelst han månde komma och slutligen blef kastad i fängelse samt 
blef dömd till döden. Men hurulunda han, af en trogen wän, som fram- 
bringade en Jagt-Falk, på ett förunderligt sä£t, blef räddad från skarp- 
rättaren. Lund 1847, Tryckt i Lundbergska iBoktryckeriet,» 8 sid., 8:o. 

Den långa titeln utvisar tillräckligt innehållet. 
Sv. Folkböcker. II. 25 



Digitized by Google 



90 



ÖFVERS1GT AF 



68. J)*n fkina /tfkare-JlflUr*». 

»En mycket ynkelig Kärleks-äistoria , om den fromma och sköna 
Fiskäredotteréri Anhä Bri(a*, huruledes hon ståndaktigt men ynkeligen 
mistade sitt lif. Lund iéåi, tryckt tioS N. P. Lundberg,» $ sid:, 8:0. 

Under en skälhundsjagt på isen i Bottniska Vi&én omkommer Änna 
Brita med din fästman. Éålda återfinnas på élt isstycke dödå 1 hvaran- 
dras armar. 

69. éféiifU 5» äatiö-tff t0 fe aclj Ijarié ptan%. 

»Öftfersté Skrfns-tf is*se och häris liréng; Jémte ttpf>märiing til! christ- 
ligt drandé af flWilödtfgéri'. Skara iUé, tetet Hédeniu*,» & sid., É:o. 

Öfversten och häris dräng lågo rinder éti résa i samma rum. Éri af- 
ton kommo båda furia' hem, och dråtfgtfn råkade' i mörkret att lägga sig 
i samma säng som husbonden, hväräl uppstod en bård strid dem emel- 
lan, i det hvardera af dém trodde sig anfallen tff en skälm. 

70. ^tt5f**ttjttfnUn. 

»En pussiustig Historia, Ont étf Äfästértjuf. Liirid ffcit, Lörtdberg- 
ska Boktryckeriet,» 4 sid., ft:o. 

En torpåre håde tre söhér, htaraf déh yngste utmärkte sig så myc- 
ket géhbm sid flhflighet I ätt stjäla 1 , hvilket dock äiltid skédde p$ ett 
lofligt sätt, att lian till slut blef afmtmatiriens måg. 

Aftrjck lir Svea. Folk-Katertder rdr i&tS. itockh. i*É4, s. 
47-&>. Örigrriälet ät den n6*sfe& sagan »Äéstertfven» j ÅsrtöttitSKira 
och Moks Norske Folkeeventyr. Chrisliania ifctS. I, 118—237: 



HISTORISKA BERÄTtELSEft. 

i. «ht *r*i<k0 txi*tt%U&. 

»fin skiön éch njf trtjsa oih Paris och sköna Helena af Grekeland, 
*atnpt héltt trojahWka ytoéielige tmidergång och förstöring sammanfattat 
af thé tröwerdigasle scrfBehten tryckt åt 16b9» (ée den Si & önfördé ufyp- 
laga äf sagan om Helena Antonia af Constantf höpél); »fin kort 
Beskrifning och Wisé, Öm Paris och dkönå Hefcna Af Grekéland, samt 
hela Tröjas ynkeliga undergång och förstöring igenom dén stora Trå-Hä- 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK LITTfiRATUKEN Si 

te»; Slbmmanfattad af de trovärdigaste Skribenter» (se de- •. Coranämda 
upplagorna af samma saga år 1772, (Jefle 1784 oeh 1802, samt Lund 1835). 

I dessa upplagor förekommer endast en helt kort beskriföing om 
trädhästen, Simons bedrägeri och Trejas förstöring, upptagande ungefar 
2aie sidor, bvaréfter fötfer »En Wisa, Om hela Trojaniska ynkeliga un- 
dergång och förstöring» i 49 verser, deraf den första tyder» 
»Paris han war en liten Dräng, 
Pan tjente Menelaus alt för sin Sång, 
WaHer up Roser om I wiljen Paris följa,» 
hvilken visa är införd bland A. 1. Arwidssons Svenska Fora så n ger. 
Stockh. 1887. II, Ben finnes tryckt på danska redan 

l*7fi och dess första vers anförd äf MessenUjs i sorgespelet Disa, utgif- 
vet 1911. Ämnet hat älven blirvit behandladt t en 4räm , kallad Troyen- 
borgh, thet är, En saftferdigh Tragoedia om Tröja? Stadz 
ömkaliga förstöring etc. aff Nigolao Hqlgerj, tryckt i Kalmar tro- , 
ligen 4651, samma år den deratädes blifvit uppförd (Arvidsson, 1. c, s. 
32»). För öfrigt skall sagan om Trojanska Kriget redan år 1607 blifvit 
på svenska Öf versalt al IUnjm. Hansson Hon» till Ruasö (LékstäÖH , Sven- 
ska Poesiens Historia. Örebro 1039. I, l2«). 

Trojanska kriget, anledningen dertill, Tröjas förstöring och tilldra- 
gelserna derefter hafva utgjort ett bland älsklingsämnena för medeltidens 
diktkonst. Tvenne historiska verk, hvaraf det ena, VI Libri de bello 
Tröjan o, tillskrifves en med trojanska kriget samtidig författare Dictys 
från Creta, men i sjelfva verket skall hafva blifvit författadt på greki- 
ska af Eupraxides under Neros regering (54—68 e. Chr. f.) och Öfversatt * 
på latin af Q. Septimius på Diocletiani tid (284—305), samt det andra » 
Bi stor i a belli Tröja ni, för hvilket likaledes uppgifVes en med hän- 
delserna samtida författare, Dåres från Pbrygien, sannolikt uppstod i 
början af medeltiden, hafva legat till grund för de flesta bearbetningarne, 
deraf ännu finnas i behåll på latin 9 på vers af en psevdonym Pindarus 
Thebanus, före 12:te århundradet, af Josephus kallad Es^ONtus, äfven De- 
vonius eller Iscanus omkring *19p, och a,f Albebtus StadensIs ungefär 
från samma tid, samt på prosa af Guipo de Colcjina, hvars mellan 1^62 
och 1287 författade Historia destructionis Trojae blifvit öfversatt 
på italienska, fransyska, spanska, tyska, nedersachsiska, holländska och 
böhmiska; på tyska af Heinrich von Veldeck emellan 1184 och 1188, 
"Wolfram von Eschenbach från början af 13:de århundradet (den dikt 
Öfver Trojaner-kriget , som bär hans namn, är likväl troligen af en obe- 
kant författare från l4:de seklet), Herbert von Fritzlar, likaledes från 
början af 1200-talet, Konrad von Wurzhurg, död 4287, Rudolf von Ems, 
samt en dramatiserad af Georg Gotthard från äoiutburn (tryckt i Frei- 
burg 1599); på neäertitadsfcA * dikter af ep viss Sigher eller Seger 
från 1200-talet, och af Jacob van Maerlant före 1270, samt på prosa 



Digitized by Google 



92 



ÖP V ER SIG T AF 



en folkbok, som finnes tryckt redan 1512; på fransyska, en dikt af 
trou veren Benoit dk St. Mobk i mer än 30,000 vers, omkring 1161, en 
roman pi prosa, Recueil des histoires Troyennes, författad år 
1165 af Raoul le Fevre och öfversatt på engelska af Caxton 1471, från 
hvilken öfversättniog Shakspiarb lånat ämnet för sin Troilus and Cr es- 
sida, samt ett drama af J. Millet, tryckt 1484; på engelska dik- 
ten Troilus and Creseide af Chaugkr (1528—1400) samt en Troy- 
Boke, författad mellan 1414 och 1420 af John Lydgatb; på italien- 
ska en novell bland Cento Novelle Antiche, N:o 81, en från la- 
tinet öfversatt större hjeltedikt, Libro Tröjan o, tryckt i Venedig 1491, 
en dikt, kallad TroiloeCryseide, i ottaver af okänd italiensk för- 
fattare från I4:de århundradet, samt L'Amore di Troiio et Griseida, 
likaledes i ottaver af Angelo Lbonigo från Padua, död 1556; på span- 
ska i en dikt, kallad La antigua memorable y sangrienta de- 
struycion de Troya, tryckt i Toledo 1583, af Joachim RomerodeCe- 
peda från Badajoz (Grässb, Literärgeschichte. II. 5), s. 114—151); 
på islandska en Trojamanna-Saga, hvaraf man eger handskrif- 
ter från 1400-talet, samt på danska en folkbok: Belium Trojanum, 
historiske Beskrivelse om den Trojanske Krig, udsaU paa 
Danske af Christopher Sivendsön Glimagrio. Kiöbenh. 1623 o. fl. 
(Nverup, Morskabs läsning, s. 32, 37). 

2. $)ercuU$ ftfmttut. 

Se de ofvan, s. 66, anförda upplagorna af novellen om Fyra köp- 
män, Stockh. 1699 och Carlskrona 1809. 

Berättelsen upptager endast 2:ne sidor och innehåller blott en kort 
förteckning å Herculis storverk. 

5. |!)t0geni* fefttetnt. 

Se nyssnämde upplagor, hvarförutan en nyare utkommit under titel : 
»En mycket lustig Historia Om den lärde Ulspegels Diogenis Lefwerne 
och Bedrifter. Lund 1844, Lundbergska Boktryckeriet,» 8 sid., 8:o, af- 
tryckt från de äldre upplagorna. 

Innehåller 27 särskilda anekdoter om Diogenes, troligen öfversatta 
från danskan. 

4. KUras fefmetnt. 

»Om Nero den grufwelige Tyrannens lefwerne och död.» 

Under denna rubrik förekommer i ofvannämde 1809 år upplaga af 
berättelsen om Fyra Köpmän ett kort sammandrag af Neros historia, 
upptagande 3 sidor och sannolikt öfversatt från danskan. 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-UTTKBATURKN. 



93 



5. ftt^rgttn fa$man 0 cl) ttgilbrebt. 

»För Swenska Bonden twenne Historier: om Thorgny Lagman och 
Engelbrekt. Jönköping, hos J. P. Lundström, 1841,» 19 sid., 8:0. 

Berättelsen om Thorgny Lagman upptager bär de 8 första sidorna. 

6. Engelbrekt tf ngelb rekt* fon. 

»Sann och trowärdig Berättelse om den berömde Härhöfvitsmannen 
och Hjelten Engelbrekt Engclbrektsson , Bergsman från Stora Kopparber- 
get, som för fyrahundrade år tillbaka med Svenska Allmogens tillhjelp 
utdref de Danska fogdarne ur landet, intog ocb förstörde deras slott , och 
afskaffade det utländska tyranniet. Till menighetens nöje och underwis- 
ning i korthet författad. Upsala, tryckt hos Em. Bruzelfus. 1827,» 30 
sid., 8:0. 

En annan bearbetning af Engelbrekts historia än i näst föregående 
folkbok. 

7. ©uftnf I:s JUiirtfter. 

»Konung Gustaf Den Förstes Bedrifter, Författade, I Anledning af 
Dess på Riddarhus-Torget i Stockholm uppreste Bild 1774. Gefle, tryckt 
hos Ernst Peter Sun dq vist 1798,» 31 sid., 8:0; »Omtryckt i Gefle år 
1809,» 31 sid., 8:0; »Garlskrona, tryckt år 1809,» 27 sid., 8:0. 

8. »ttftnf I:s §ift0tta. 

»Gustaf I:s Historia i sammandrag. Nyttig och underhållande Läs- 
ning för Barn och Allmoge. Westerwik, Ekblad & Comp. 1838,» 32 
sid., 8:0. 

Annan bearbetning af ämnet än i näst föregående folkbok. 

9. ©uftaf H &Ulf* *3fc. 

»Berättelse om don Store Gustaf II Adolfs Död den 6 Nowember 
1632, hwaraf minnet högtidligen firas samma dag, år 1832. Stockholm, 
tryckt hos L. J Hjerta, 1832,» 16 sid., 8:0. 

En behandling på vers af samma ämne har likaledes såsom folkbok 
utgifvits under titel: »Slaget wid Lulzen den 6 November 1632, då 
Sweriges store Konung, Gustaf II Adolf, Segrande stupade. På Vers 
beskrifwet af Carl Zehmen. Med porträtt. Öfwersättning från Tyskan. 
Tredje Upplagan. Jönköping, N. E. Lundström, 1838,» 22 sid., 8:0. 

10. flatkuls ftfmetne 0ci> ?<>*. 
»Den Olycklige Generalens Och Fordom Ryska Kejserliga Ministerns, 
Herr Johan Reinhold Patkuls Lefwerne ocb Död. Efter tryckt Manu- 



Digitized by Google 



34 



ÖFVBRSfGT AF 



tkrjpt uplagd Och å oyo tryckt i Gefle, Hos Ernst Peter Sundqvist 4792,» 
32 sid., 8:o. 

14. ÄdUbaMheti t tyt****. 

»Kort Berättelse, Huru det tillgick vid Caiabaliquen uti Turkiet, 
hwarest den Glorwördigste Högst Sal. Hans Maj:t Konung Carl den 12:te 
blef aT Turkarna och, Tartarerna Bloquerad i 3:ne Weckors tid, innan 
som de fattade den resolution, at angripa Hans &aj:ts Bus eller Hans 
Höga Person, uti Byen liVarnitza, derest Hans Maj:t hade sit Hög-qwar- 
ter, en half fjerdingswäg ifrån Staden Bender, som ligger på gräntsen ar 
Turkiét och Wallachiet. Örebro, Tryckt genom Erik Widblad 1796,» 
16 sid., 8:o ; »Gefle, Tryckt hos "Ernst Peter Sundqvist, 1798,» 16 sid., 
8:o; D:o 1800, 16 sid., 8:ö. 

15. Carl XII acl) $alfnmrfc iJnjnfleUfan. 

»Berättelse om Halfword Bryngclssons Ärende och Samtal med Ko- 
nung Carl XII:te. Samt Ett Rim om Konungens besök hos Halfword på 
Klcfwemarken, den 26 Juni 1716. Ar Halfwords Son Engelbrecht Carl- 
stad, 1859. Tryckt hos J. Lundbergs 16 sid., 8:o. 

Innehåller flera anekdoter af intresse om Carl XII under dess norrska 
fälttåg 1716. Den rimmade berättelsen finnes äfven särskilt tryckt i We- 
sterås, T. R. Björkboms tryckeri, 1833, 8 sid., 8:o, och Upsala, Sw. P< 
Lefflers tryckeri, 1836, 8 Sid., 8to. 

15. pttitttlf-t om 1772 aro BtaU i)io<Ufntn0. 

»Sanfärdig Berättelse, Om De Märkwärdiga Händelser, Som Sig i 
Stockholm tildragit, Ifrån d. 19 til och med d. 21 Aug. 1772. Efter 
tryckt Exemplar, andra gången uplagt, i Gefle 1773,» 15 sid., 8:o. 

14. «uftaf Illrs mar*. 

»Historia om Konung Gustaf lifts mord på maskeraden i Stockholm, 
natten emellan den 16 och 17 Mars 1792. Stoékhohn. Tryckt bos P. 
G. Berg, 1WI3,» 16 sid.,'8:o. 

15. &nun JMU $a$bok. 

»Dagbok untfér Fäittåget i Tyskland och Franska Fångenskapen åren 
1805, 18Ö6, 1Ö07, 1*08, 1809 ochlÄlo, då commenderingen af Östgötha 
Lif-Grenadier-Regementet utgjorde 1200 man utom befäl. I korthet för- 
fattad af Swen Pil, f. d. Lif-frrcnadicr irid Wikbolands Compagni. Bo- 
ende i Östra Ny Socken. Linköping, 1837. Tryckt i Petreska Boktryc- 
keriet,» 8 sid., 8:o. 



Digitized by Google 



SVRMSKA FOLH-MTYBBATCBBN. 



93 



16. Smtnfka Solhatetna* fanQeufkay t 1&yf*Un*. 

»Berättelse Om en del ar de Swenske Soldaternes Fångenskap och 
wistande i Byssland, Åren 1808 och 1809. som dit måste afmarchera 
ifrån Sweaborgs Fästning, sedan densamma blifwit uppgifwen; Egenhän- 
digt författad af En Artillerist wid f. d. Kongl. Finnska Artilleriet 
Gefle, tryckt hos Carl G. Sundqvist 1810,» 8 sid., 8:o. 

17. 0m fUttitfcrtttflftt af HDafa. 

»Berättelse af N. F. von Schultz, V. Landshöfding öfwer Waja Län. 
Norrköping, 1809. Ad. Fr. Baams Enka ,» 8 sid., 8:o. 

Innehåller en skildring af staden Wasas plundring utaf Ryssarna 
den 25—30 Juni 1808, samt deras förfarande i trakten deromkring. 

18. Carl XIV ^oljan* $tfi0rta. 

»Konung Carl XIV Johans Historia i sammandrag. Nyttig och un- 
derhållande Läsning för Barn och Allmoge. Westerwik, Ekblad & Comp., 
1838», 22 sid., 12:o. 

»Korrt Sammandrag af de märkwärdigaste Händelser som böra till 
Hans Majit Konung Carl XIV Johans Historia. Hed 4 Porträtter. Jönkö- 
ping, tryckt hos N. E. Lundström 1840,» 22 sid., 12:o. 

»Konung Carl XIV Johans Historia, ! korthet berättad. Lund, Lund- 
berg , 1844 ,» 47 sid. , 12:o. 

»Konung Carl XIV Johans Minne. Linköping, Ridderstad, 1844,» 
1 ark patent. 

»Sång öfwer Carl XIV Johans sista stund, den 8 Mars 1844, samt 
kort utdrag ur Carl XIV Johans Historia. Ekesjö, 1846. Tryckt hos 
A. Nilsson,» 8 sid., 8:o. 

10. Ctjriftofer Columbt iHen. 

»Christofcr Columbi öden. .Eller historien qm hans sjöresor och upp- 
täckten af Amer,ika. Jöpköpin^, .IjosJ.P. Lundström, 1&§4,» 16 sid., 8:o. 

20. £ntJ)etfi §\ft*tt ( a. 

»Korrt Historia om Doktor Martin Luther, som genom sin bekanta 
Reformation spridde Evangelii klarhet för werlden. Jönköping, 1832. 
Tryckt hos N. E. Lundström,» 16 sid. 8:o; D:ol835, 16 sid., 8:o; Lands- 
krona, N. P. Österberg, 1836, 16 sid., 8:o; Sundswall, Blomdahl, 1844, 
24 sid., 8:o. — Aftryck från Evangeliska Sällskapets Skrifter. 
M 60. Martin Luther, eller Kort Historia om Reformatio- 
nen. Stockholm 1820. Tredje upplagan 1828. 



Digitized by Google 



ÖFVERSIGT AF 



21. tfm JUytt*ti*ii /ratt* af CtflilU. 

»Twänne Märkwärdiga Historier. Den Första: Om Capitainen' Frans 
«f Ci ville; Tre gånger död, tre gånger begrafwen och tre gånger up- 
«tånden igen. Den Andra: Om Joseph Ciaborri; En fjorton års Schol- 
Gosse, som på ett besynnerligt satt blef bewarad wid Jordbäfningen i 
Cerreto år 1688. Götheborg, Tryckt hos Lars Wahlström, 1792,» 15 
sid., 8:o. 

Kapiten de Ci ville blef vid Rouens belägring af franska konungen 
Carl IX år 1662 illa sårad och, i följd af detta sår samt stadens storm- 
ning, tre gånger begrafven och uppgräfd igen, hvarefter han lefde i öf- 
ver 40 år. 

Folkboken är påtageligen öfversatt från fransyskan. 

22. <&m <3flfepl) Ciaborri. 
Se nyss anförde upplaga. 

Joseph Ciaborri var 13 eller 14 år gammal, då han, vid den jord- 
hufning, som den 3 Juni 1688 öfvergick staden Cerreto inom neapolitan- 
ska området, blef kringhvärfd af de störtande husens ruiner och lefde, 
på detta sätt instängd, i 13 dygn utan all föda, till dess han sluteligen 
befriades. 

23. åmbtofit CPninftts fefmexne. 

»Den Halta Tiggarens Eller: Ambrosii Guinetts Lefwerne och mång- 
faldiga märkwärdiga Äfwentyr: Af honom sjelf berättadt. Öfwersatt ifrån 
Fransyskan Af N. N. Gefle, tryckt hos Ernst Peter Sundqvist 1798,» 32 
sid., 8:o ; »Ambrosii Guinetts Lefwerne, Utländska Resor och Owanlige 
Äfwentyr. Fri Öfwersättning från Engelskan. Norrköping , Ad. Fr. Raams 
Enka, 1832,» 26 sid., 8:o. 

Ambrosius Guinett bade blifvit anklagad för ett den 17 Sept. 1709 
begånget mord , och , då allt vittnade emot honom , blef ban hängd , men 
nedtogs ännu lefvande och skickades utom landet, då han råkade i sjö- 
röfvares våld, återfann utomlands samma person lefvande, för mordet hvarå 
han blifvit hängd, och slutade, efter många äfventyr, sin bana såsom 
tiggare i London. 

24. tfefallrn We t*l)atij>t. 

»En högst märkwärdig och sannfärdig Berättelse om en Handtwerks- 
Gesäll, som under sin wandring föll i Holländska Wärfwares händer, blef 
bortförd till Turkiet, och tillbragte der 10 år i ett ömkeligt Slafweri; 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLH-iJTTERATUREN. 



97 



samt Historia om Den trogna Hunden. Stockholm, tryckte i Marqvard- 
ska Boktryckeriet, 1824,» 16 sid., 8:o; Jönköping, N. £. Lundström, 
1835, 16 sid., 8:o; Stockholm, Kongl, Ordens-Boktryckeriet, 1838, 16 sid., 
8:o; Eskilstuna, P. E. Norman, 1840, 12 sid,, 8:o; Jönköping, N. E. 
Lundströms Enka, 1843, 16 sid., 8: o. 

Den olycklige handtverksgesällen bette Weishaupt, född i Liegnitz i 
Schlesien år 1757, och hans bortröfvande ar holländska värfvare tilldrog 
sig i ftotterdam 1775. 

Öfversättning från tyskan. 



»Om twenne ryktbara Swenska Stortjufwars Lefnad och ymkeliga 
Död» (se de i Svenska Folkböcker. II, 126, anförda upplagor af 
sagan om De sex Sva norna, Jönköping 1836 och Stockholm 1841, 
samt ofvannämnda upplaga af berättelsen om Weishaupt, Jönkö- 
ping 1843). 

De båda stortjufvarne voro Anders Boos och Nils Stockman, b vilka 
för flera föröfvade stölder hängdes i Stockholm den 8 Maj 1701. 

26. §tlibijm* pttatttlfe aro (in maniul. 

»Lifs-Fångens Johan Hellboms, Egen sanfärdiga Berättelse, Om Sin 
förda Wandel, Omwändelse och Död Den 21 Nowember 1753. Hwilken, 
ban, under ärkänsla, af sitt wälförtjenta straff, sjelf begjärt, sådana Öf- 
werdådiga och mordiska Men n iskor til åminnelse och warnagel, måtte i 
Pennan författas och genom Trycket allmän göras. Fahlun, Tryckt hos 
Pehr 01. Axmar, 1796. Efter förut tryckt Exemplar,» 15 sid., 8:o. 

Hel 1 bom, soldat-son från Frösstält socken i Westmanland, blef för 
mord a frät ta d i Stockholm ofvannämda dag. 



»Bihang Till Ryktet om ike Käll. Carlshamn 1820. Tryckt hos J. 
Söderström,» 8 sid., 8:o, 

Åke Käll blef anklagad för ett år 1805 i Jemshögs socken begånget 
mord, men frikändes i brist af bevis. Folkboken innehåller åtskilliga 
gudeliga betraktelser i anledning häraf. 

28. ©m $l0nb*tt, f0m fUfltaii* fina fanet. 

»En Bondes, nära Askersunds stad, rysliga beslut att slagta trenne 
sina söner. Stockholm, tryckt hos Fr. B. Nestius, 1828,» 4 sid., 8:o. 



25. fywtune &t0rtjufn> at. 



27. ®m åk* |taU. 




UFVBR8IGT AP 



29. /ÄJrfcaren Jlnfcer* ^nfrersfon. 

»En kort Lefwenjesbeskrifning öfwer den grymme Modetmördaren 
Anders Andersson, som g i ok till döden wid Motala den 14 Sept. 1831, 
Wadstena, Tollstorp, 1831,» 8 sid., 8:o. 

30. 0m fcraktSren §San%atyl 

»Fullständig Berättelse om det Ryktbara Brottmålet rörande f. Trak- 
tören And. Magn. Sandahl, innehållande allt det märkwärdiga i detta 
mål, som uti Domstolarne passerat, jemte den öfwer Sandahl afkunnade 
Dom samt Korrt underrättelse om hans förra lefnadsomständigheter. Stock- 
holm, hos Ludv. Westerberg, 1833,» 16 sid., 8:o. 

31. fiäottaten Sunjnnnrh. 

»Du snöda werld farwäl! eller Döds-Betraktelse af den för mord å en 
nioårig gosse till döden dömde f. d. Artilleristen Anders Jakob Sund- 
mark, jemte Berättelse om hans lefnads-omständigheter och begångna 
mordgerniog. Stockholm, hos Ludv. Westerberg, 1833,» 8 sid., 8:o; 
»Bot- och Beredelse-Psalm för f. d. Artilleristen wid Kongl. Svea Artil- 
leri-Regimente Anders Jacob Sundmark wid dess afrättning Lördagen d* 
16 November 1833; jemte En kort af honom sjelf meddelad underrättelse 
om sitt brott och öfrige lefnadsöden. Stockholm, Elméns och Granbergs 
Tryckeri, 1833,» 8 sid., 8:o. 

32. £<tf*e-^Kitj<r» Jlfuientnr. 

»Lasse-Majas Åfwentyr i Stockholm, af honom sjelf meddelade åt ut- 
gifwaren wid en resa, som denne gjorde år 1830 till denne roärkwärdige 
Afwentyrares fängelse. Stockholm, Tryckt hos A. Wallin 1834,» 16 
sid., 8:o. 

53. pen länga lappflickan. 

»Den owanligt långa Lappflickan. Eskilstuna. Tryckt bos P. E. 
Norman, 1837,» 4 sid., 8:o (rimmad); »Den långa Lappflickans resa. 
Fahlun, J. E. Bergmans Boktr., l£58,» /. ark pat. (på prosa). 

Berättelse om lappflickan Stina Ca jsa, som år 1837 för sin ovanliga 
längd erhöll många åskådare i Stockholm och sedermera begifvit sig utom- 
lands för att visa sig för penningar. 

54. <®m <3ol)n $ail 

»En Sanfnrdig Berättelse om Den, först rike och ansedde, sedermera 
fattige och föraktade John Hall, Dess lefnadsöden och ömkanswärda död. 



Digitized by Google 



SVKNSKA Ff/I K-LITTEBATURK*. 



99 



På begäran till Trycket befordrad. Jönköping, 1838. Tryckt i N. E. 
Lundströms Boktryckeri ,» 16 sid. , 8:o. 

35. ©m ett b 1 1 n ti , fom återfått fin fnn. 

r 

»Berättelse, Bön ocb Lof till Herrans ära. Af Joban Per Ekström, 
som i here år warit nästan blind; men wid Sextiotre års ålder återfick 
sin Syn på sätt i denna Berättelse är beskrifwet. £n alldeles ny Wisa, 
om werldens högmod, högfärd och stolthet, samt dess otidiga lefnadssätt. 
Linköping , 185a; i Petre's Officin,*» 8 sid. , *to. 

56. J&it**x*n Jhrtrtfeltol. 

»Mördaren Alexander Breitfeldts egenhändigt hopsatta lefnadstack- 
ning, jemte en kort berättelse om ransakningen af hans rysliga brott, 
äfwensom i målet ^fgifna dom. Stockholm, 184a, tryckt bos J. A. Wall- 
den,» 20 sid., 8:o; »Andra Upplagan. Tillökt med en besk rtfh ing om 
Breitfeldts sista stunder och död. Stockholm, 1843, tryckt hos J. A. 
Walldén,» 24 sid,, 8:o. 

57. ^VL&tlatnt $\nbi\mft vcty fSjotyaim. 

»Upplysningar, Samlade utur Rättegångshandlingarne, rörande mör- 
daren Axel Ferdinand Lindqwist som Onsdagen den 3 September 1845 
kommer att på afrättsplatsen utanför Skans Tull genom halshuggning 
mista lifwet, jemte Hans afskedssång, samt Några Ord om Rånaren och 
Mördaren Sjöholm, som vid samma tillfälle kommer att halshuggas. Stock- 
holm, Lundberg & C:s Boktryckeri, 1845,» 14 sid., 8:o. 

59. Gubben t $erget. 

» Le fnadsteck ning af den namnkunnige Gubben i Berget, som f 18 
år bebott och ännu bebor ett åt honom sjelf bygtit eremKage, beläget 
vid foten af ett berg uti 'Memings Härtfds Allmänning, V 8 mif från Kätt- 
sätters egendom. Jemte: Den Gamles Qwällsång. Norrköping, Chr. Törn- 
quist, 1846,» 7 sid., 8:o. 

Gubben i Berget heter Ölof Fredrik Enström , född 1780 och sedan 
år 1828 boende i en enslig stuga, af hvars fyra väggar tvenne bildas 
utaf ofvannämda berg. 

59. Cltraitiäurrtt t jRontgoberfl 1764. 

»Berättelse om Den stora och grufweliga Elds-wåda hwarmed Gud 
hemsökte Staden Kön i gs berg d. 11 No v. om aftonen kl. 7 och igenom 



Digitized by Google 



100 



ÖPVEBSIGT AF 



hwilken 3 Kyrkor Nemligen Den Löbenichtska , Hospital-Sackheimiska 
och Romerska Catholiska Kyrkian, 59 mält- och bryggare-bus, 41 Pro- 
viants-bodar, öfwer hufvud 400 hus och bygnader, blefwo i aska lagde. 
1764. Från Tyskan öfwersatt. Tryckt i Calmar,» 16 sid., 8:o. 

40. tywtnne Stntnfka §txtax* Uefe-$J* fktrtfn tu g* 

»Twenne Stora Swenska Herrars Rese-Beskrifning , Ifrån Cypren, til 
Asien, Förlofwade Landet, Jerusalem, och Christi Graf, Jämte Andra märk- 
wärdiga Orter och namnkunniga ställen, med Chronologiska , Genealogiska 
och Geograpbiska Anmärkningar, Upsatte af L. R. Stockholm 1768,» 8:o; 
Stockholm, i Stolpiska Tryckeriet, 1783, 48 sid., 8:o; Örebro 1787, 8:o; 
Gefle, £. P. Sundqwist 1799 , 31 sid., 8:o (det 19 sidor långa Företalet i de 
äldre upplagorna är här uteslutet); D:o 1802, 31 sid., 8:o; Malmö, Peter 
Sohm, 1807, 36 sid., 8:o; »Tryckt 1812 om Bord på Briggen Diana vid 
Dalarö, af Direct. och Kgl. Fält-Boktryckaren Peter Sohm,» 36 sid., 8:o; 
Gefle, E. P. Sundqwist, 1815, 32 sid., 8:o; »Jönköping, 1818, tryckt i 
Direktören Lundströms Tryckeri,» 31 sid., 8:o; Jönköping, N. E. Lund- 
ström, 1828, 16 sid., 8:o; D:o 1832, 16 sid., 8:o; Landskrona, N. P. 
Österberg, 1836, 16 sid., 8:o; Carlshamn, J. M. Stenbeck, 1839, 23 sid., 
8:o; Jönköping, J. P. Lundström, 1845, 24 sid., 8:o; Norrköping, Chr. 
Törnequist, 1845, 19 sid., 8:o; Lund, Lundberg, 1845, 16 sid., 8:o. 

De båda stora svenska berrarne voro dåvarande kammarherren, se- 
dermera presidenten i Kammar-Collegium, Friherre Carl Fredrik von Höp- 
ken (död 1778) och dåvarande Correspondance-Commissarien Edward Carls- 
son, sedermera president i Commerce-Collegium och adlad med namnet 
Carleson (död 1767). Båda utsändes af Commerce-Collegium 1732 för att 
inhemta upplysningar rörande Levantiska handeln, besökte Tyskland, 
Holland, Frankrike, Italien, Cypern, Seida, St. Jean d'Acre, Jaffa, Je- 
rusalem, Cairo, Sinai, Smyrna, Constantinopel , Servien, Bosnien och 
Dalmatien, samt anlände till Venedig i slutet af år 1734. Reseheskrif- 
ningen går dock ej längre än till afresan från Jaffa efter besöket i Con- 
stantinopel d. 5 Aug. 1733. Den är utgifven af Lars Rebrén (jfr Bio- 
graphiskt Lexicon öfver namnkunnige Svenska män. Upsala 
1837. III, 184—187). 

41. $0mtgubb*n 0cl) ftamtg timman. 

»Tomt-Gubben och Tomt-Gumman. Stockholm, Elmén och Gran- 
berg, 1819,» 4 sid., 8:o ; »Wexiö, 1831, Tryckt hos Direktören Swen 
Rasks Enka,» s. 26—30 (se äfventyret om Skytten Bry de). 

Tomtparet var en kusk och en husjungfru hos preussiska majoren von 
Pennawaire, bvilken dog såsom general-licutenant år 1759. De båda äl- 



Digitized by Google 



STEN SKA FOLK- LITTERATUREN- 



101 



skande hade begagnat en dylik förklädnad för att ostörde få råkas, men 
upptäcktes sluteligen af sin husbonde. 
Öfversättning från tyskan. 

42. Spöket me* brinnattoe i%an. 

»Spöket med brinnande ögon. Stockholm, Elmén och Granberg, 
1819,» 4 sid., 8:o. 

Ett spöke med brinnande ögon skrämde år 1778 fröken von Hake 
på godset Stochow vid Rathenow, men befanns vid närmare efterseende 
vara en uggla. 

Öfversättning från tyskan. 

43. Pen fpokaniu ^utunnan. 

»Den spökande Judinnan. Stockholm, Elmén och Granberg 1819,» 
4 sid., 8:o. 

En Judinna hade blifvit mördad i skogen utanför staden Frisack i 
Mittel mark Brandenburg och sades der spöka. En preussisk ryttmästare 
von Zeiten, som en natt år 1795 red genom denna skog, såg också ver- 
keligen ett hvitt jättelikt spöke, men hvilket till slut icke fanns vara 
annat än en afbarkad ek. 

Öfversättning från tyskan* 

44. §Jerfltt0llet. 

»Bergtrollet. Stockholm, Elmén och Granberg, 1819,» 4 sid. 8:o; 
»Tre stycken högst märkwärdiga och wackra Wisor. Den Första: I min 
ungdom det etc. Den Andra: Joachims Fru uti Babylon den dä jel i ga Su- 
sanna. Den Tredje: Pass man på min Damon du etc. Samt till slut 
en Historia om Bergtrollet. Fahlun , P. A. Huldbergs Boktryckeri , 1846,» 
8 sid. (s. 6—8), 8:o. 

I sachsiska staden Suhl blef år 1797 ur en förfallen grufva uppdra- 
get ett bergtroll, hvilket man länge hört ringa med sin klocka, men som, 
när det kom i dagen, befanns vara en skällgumse. 

Öfwersättning från tyskan. 

45. <ö>m fleftttiur t £wtt\$t 0cl) anlita jTanfrer. 

»Korrt Berättelse om Pesttider i Swerige och andra Länder. Denna 
lilla chronologiska npsats är hämtad af anteckningar ur Messen. Scond. 
Must. Diar. Wadsten. Chron. Gisslonis, Rydlings afhandling om Stock- 
holm, samt några andre författare. Norrköping, 1854. Ad. Fr. Raams 
Enka,» 8 sid., 8:o. 



Digitized by 



ÖFVBRS1UT AF 



46. jSUtUn i roaggan. 

»Twenne nya och mycket roliga Historier, Ben Första: om Mickel 
Purcell och Den underbara flaskan. Den Andra: om Katten i waggan. 
Lund, från Lundbergska Boktryckeriet 1858,» 8 sid. (s. 7, 8), 8:o. 

Vid en öfversvämning uti Italien blef en vagga, med ett barn och 
an katt uti, bortförda af floden. Katten förstod att hålla Yaggan i jem- 
vigt och derigenom hindra barnet att falla ur, till dess båda räddades. 

47. fi&vtltbtantttn i D<rUftettt*clt. 

»En ryslig Mord-brand, som den 14 Juni 1837 tilldrog sig i Lands- 
byen Hallstenbeck, belägen i Herrskapet Pinneberg i Hertigdömet Hol- 
stein ; och hwarwid den tygellöse Stjufsonen mördade sin Moder och hen- 
nes barn, samt tillika satte eld på huset. (Öfwersättning från Danskan.) 
Carlshamn 1838, hos J. M. Stenbeck,» 7 sid., 8:o. 

48. Skeppet &ent i täflur. 

»Wisor och Berättelser. Skeppet Kent i lågar, Ett Sjéäfwentyr, 
Eskilstuna. Tryckt hos P. Larsson, 1845,» 8 sid. (s. 1—8), 8:o. 

Å engelska Ostindiefararen Kent uppkom i Spanska sjön d. 1 Mars 
1825 en häftig eldsvida, som snart satte hela skeppet i lågor. Passage- 
rare och besättning blcfvo sluteligen räddade å fartyget Cambria från 
Cornwallis. 

49. Jifttuntnr pi tit S&joxefa. 

»Wisor och Berättelser. Äfwentyr på en sjéresa. Eskilstuna. Tryckt 
hos P. Larsson, 1845,» 8 sid. (s. 1—6), 8:o. 

Fregatten Ganges och kuttern Conyoy hade år 1827 biifvit af Ostin- 
diska Kompaniet utsände på en upptäcktsresa till Söderhafvet. I närhe- 
ten af Ön Tidor bland Moluckerne stötte fregatten på en klippa och för- 
gicks. Kaptenen blef af sin trogna hund uppdragen på klippan och se- 
dermera förd till ön af några bland skeppsfolket, som räddat sig i ed 
båt. Ett holländskt fartyg förde efter någon tid de skeppsbrutna till 
Batavia. 

50. ilftDentnr pa Sqfa-^frtka * totftta kuft. 

»Wisor och Berättelser. Resor och Äfwentyr på Sy d-A-f ritas westrd 
kust. Eskilstuna. Tryckt hos P. Larsson, 1845,» 8 sid. (s. i— 6), 8:o, 

Ett fartyg, staddt på resa från Goda Hoppsudden till ftio Janeiro, 
strandade mot afrikanska kusten och besättningen togs till fånga afKaff- 



Digitized by Google 



SVENSKA POLK- LITTERATUREN. 



103 



rame samt* måste förrätta slafarbete åt dessa. Tvenne af fångarne lycka- 
des sluteligen rädda sig i en båt och återvände , efter många äfventyr, 
till Kapstaden. 

31. ttttt tfttgelffctf Sbttiirifwatt. 

»En mycket märkwärdig Historia, Om Engelska Stråtröfware. Lund, 
Lundbergska Tryckeriet, 1846.» 8 sid., fto. 

En resande hade i Yorkshire blifvit öfverfallen af en stråtröfvare, som 
tvungit honom att afdraga ena stöfveln, hvari han förvarat trenne ban- 
konotor af stort belopp, dem röfvaren bemägtigat sig. I samma värds- 
hus, hvari den resande föregående natten hvilat, dröjde den följande ett 
resande fruntimmer. Då hon öfverräknade sina penningar, märkte hon, 
att ögonen på ett å väggen hängande porträtt voro lefvande, men hade 
rådighet nog att icke förråda denna upptäckt förr än hon fått sin trogne 
tjenare till hjelp, då det hemlighetsfulla porträttet undersöktes, bakom 
h vilket befanns ett gömställe, der värden utspionerade resandes hemlig- 
heter och förrådde dem åt stråtröfrarne. 

52. <$m ^uggfrnottt. 

»Korrt Berättelse Om en af Hinduernas Afgudar Juggernaut. (»Dschag- 
ganath Werldens Herre.») Lund 1847, från Lundbergska Boktryckeriet ,» 
8 sid., 8:o. 

Underrättelser om Juggernaut-mythen , om gudens tempel och de fe- 
ster, som firas till hans ära. 

53. ém Älafijaniuln. 

»iLrt mycket märkwärdig och ynkelig Historia om SFafhandeln , huTU- 
ledes menniskor köpa och sälja andra menniskor, s^om kreatur. Lund, 
1847, från Lundbergska Boktryckeriet,» 8 sid., 8:o. 

Strödda uppgifter om slafhandeln, hemtade, som det tyckes, ur en- 
gelska blad. 



LEGENDER. 

Se Svenska Folkböcker. II, 1SS— 1»7. I Helgona-Sagor. 
Efter 2:ne pergamentshandskrifter från Vadstena kloster 
första gången utgifn a af Jon. Ernst Rietz. Lund 1845, 8.164—264, 



Digitized by Google 



ÖKVfcKSlGT AP 



är ur en å Gymaasii-Bibllotheket i Linköping förvarad handskrift, hvit- 
ken anses vara skrifven af Johannes Matö^i, som år 1476 blef munk i 
Vadstena kloster och dog derstädes år 1524, införd en legend om S. Eme- 
rentia och S. Anna, deri, hvad Sancta Anna beträffar, på det hela samma 
händelser anföras, som i början af folkboken om Jesu Barndom, ehuru 
annorlunda berättade. I samma arbete, s. 279—284, är aftrjckt det 
enda ännu i behåll varande exemplar af 1515 års upplaga utaf legenden 
om S. Anna (se Svenska Folkböcker. II, 161). Det innehåller en- 
dast en äfven i den större i ofvannämde handskrift förvarade legenden 
förekommande berättelse om en ung man, som var särdeles nitisk i den 
heliga Annas dyrkan och derföre åtnjöt hennes synnerliga beskydd. I folk- 
boken finnes ingenting härom. I Ett Forn-Svenskt Legendarium. 
Efter Gamla Handskrifter af George Stephens. Stockholm 1847. 
I, 1—46 (Samlingar utgifna af Svenska Fornskri ft-Sällska- 
pet. IV, h. i, ii) förekommer under titel Jungfru Maria Sagan en 
från C ode i Buraeanus å Kongl. Bibliotheket i Stockholm (skrifven, 
troligen mellan 1340—50) aftryckt legend om Jungfru Maria, deri man 
igenkänner några af de händelser, som i folkboken berättas om Joachim, 
Maria och Josep^, och den i samma Legendarium, s. 59—96 införda 
Sagan om Wår Herre innehåller likaledes flera af de under, som an- 
föras i folkboken. 



2. <Én tefaultt <3ulU0 flrif. 

»En Resande Judes Bref från forntiden. Öfwersattning. Linköping, 
1836. Tryckt hos P. A. & G. C Strömberg,» 16 sid., 8:o; »Ett märk- 
Wärdigt Bref om Jesus af Nazareth , skrifwet af en resande Jude till en 
af hans wänner, i den tid Frälsaren wandrade i Judiska landet till men- 
niskoslägtets omwändelse. Ekesjö 1844. Tryckt hos A. Nilsson,» 21 
sid., 8:o. 

En tysk jude beskrifver för en vän i Worms, huru han under en 
resa i Judéen lärt känna en ung man vid namn Jesus af Nazareth och 
bevittnat flere af dennes underverk. 

Behandlingen, väl hållen och vittnande om en lycklig stilistisk 
förmåga, är likväl helt och hållet modern. Originalet efter all anledning 
tyskt. En dansk upplaga, som Utg. sett, har följande titel: »Et 
Brev , skrevet fra en reisende Jöde i "Förtiden , da Christus omvandrede 
ner paa Jdrden, i hvilket han underretter sin Mester i Nederlandene om 
sin inderlige Laengsel, samt om de vigtigste Tildragelser paa hans Rei- 
ser, og skildrer sin Glaede over at have seet og talt med Messias, sam- 
menlignet med det hele sam mentagne Guds Ord. Efter et gammelt Ma- 
nuskript. Kjöbenhavn 1833,» 60 sid., lfco. 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK -LITTERATUREN. 



3. ^ffu yortrat 

»Vår Herres och Frälsares Jesu Christi Portrait, författadt efter Rom* 
gamla Annaler. Öfwersatt af J. G. Leijonankar. Å nyo Tryckt. 1812, 
Tryckt i Kongl. Fält-Tryckeriet af Directeuren Peter Sohm,» 7 sid., &o. 
Samma uppsatts, ehuru i annan Öfversättning , förekommer under titel 
»Beskrifning på Wår Herres och Frälsares Jesu Christi Utseende» i slu- 
tet af de i Svenska Folkböcker. II, 161, 162, anförda upplagor af 
Jesu Barndoms-Bok, Westerås 1817, Upsala 1818, Linköping 1825, 
Stockholm 1830, Jönköping 1832, West er vi k 1834, Nyköping 1834, Öre- 
bro 1835, Landskrona 1836, Uddevalla 1843 och Norrköping 1845. 

«The helige Tolf Apostlars Härkomst, Lära, Tro, Lefwerne och sa- 
liga Död, Utur then Heliga Skrift Och trowärdiga Historier som kortast 
sammandragen. Örebro, tryckt hos Joh. Lindh 1771,» 8 sid., 8:o; »Fa- 
lun, Tryckt hos Pehr 01. Axmar, 1788,» 8 sid., 8:o; »Gefle, Tryckt hos 
Ernst Peter Sundqwist 1796,» 8 sid., 8:o. — »Kort Berättelse om Wår 
Herres och Frälsares Jesu Christi Apostlars Lefwerne dch Död* Jönkö- 
ping, Tryckt hos Nils Eric Lundström. 1833,» 24 sid., 12: o, och Lund, 
Lundberg, 1844, 24 sid., 12:o (annan bearbetning af samma ämne). 

I ofvananförda Legendarium förekomma äfven (s. 97—246) le- 
gender om Christi Apostlar, med hvilka den ofvan omnämde äldre bearbet- 
ningen företer flere liknande drag. Ämnet är dramatiskt behandladt i 
»Acta et Martyria Apostolorum. Thet är, Een Tragico-Comoedia Om Apost- 
larnes Gärningar och jämmerlige Marteringar, Stält aff Samuele P. Brasck, 
Gymn. Lincop. Eloq. & Poés. L. publ. <te ord. Och hållin in publico 
Theatro i Linköping vppå Pedherssmesse-Dagh , 1648. Linköping, Tryckt 
hoos Christopher Gunter, Anno M. DC. XL VIII,» 100 sid., 4:o. 

Se Svenska Folkböcker. II, 19&—206. 

6. <$m flilatt b ob 0(1) araltga b o b a kräpp. 

Under rubriken »Om Pilati Död och oroliga döda kropp» förekommer vid 
slutet af de 1. c, s. 208, 209 anförda upplagor af legenden om Jerusa- 
lems Skomakare en helt kort berättelse om Pilati sjelfmord och hurule- 
des den döda kroppen kastades först i Tibern, så i TiberiskaHafvet i Gali- 
leen och sluteligen i en afgrund nära Lucern i Schweitz. Han igenkän- 
ner här slutet af den stora Pilatus-legenden , som är af ganska hög ålder. 
Det är till och med sannolikt, att sägnen, som legat till grund derför» 
redan i första århundradet af vår tideräkning från Orienten kommit 
St>. Folkböcker, II. 26 



Digitized by 



188 



till Tyskland. Man vet netnHgeo, ått den 22:dra romerska legionen, som 
deltog i Jerusalems eröfrande år 70, kort efteråt förlades till Maintz, 
då äfven de förste kristne koratno till Rhentraktérne , och märkvärdigt 
ar, ått just på trakten kring Maintz, såsom berättelsens utgångspunkt, 
hänvisa de äldsta uppteckningar, man ännu eger i behåll af denna le- 
gend (MoSe, Anzeiger fur Kunde der leutschen Vorzeit. 1835, 
s. 424). Be förekomma på latin, på prosa, i en pergaments-handskrift 
från 12:te årh. å fcongl. Bibliotheket i Munchen (MonE, Anzeiger. 
1*3$, s. MÖ— 8*9), och, något kortare, i én annan handskrift från samma 
århundrade å bibliotheket i linz (1. C., s.529, 530), samt på vers (rimmade 
hexametrar) i fcne handskrifter å bibliotheket i Strassburg från I5:de seklet 
och en å bibliotheket i Helmstädt (Mone, Anzeiger. 1853, s. 425—433); 
på tyska i en rimmad dikt' från början af 1200-talet, utgörande en del af 
Bas alte Passional, samt i en anaan rimmad dikt på frank iska mun- 
arten från Samma. århundrade, hvaraf en handskrift förvaras å bibliothe- 
ket i Strassburg (I. C, s. 434—446), och, på prosa, i ett helt kort frag- 
ment, intördt i de tyska upplagorna af folkboken om Ber ewige Jude # 
från hvilkét fragment det svenska troligen är öfversatt; på isländ- 
ska i ett verk, kalladt Stjörn, författadt af Brand Johnsen, död 1264 
(Bån. Bibliothek. Öites Stuck, s. 5— 17.— Nyerup, Morskabslaes- 
ning,~s. 180), samt på danska i folkboken »En kort Beskri velse över 
Pilati födsel, ttérkomst, tevnét og Endeligt etc. Kiöbenh. I6é3, 1732, 
4788 (Nyer^, 1. c., s. 179). 

Berättelsen om Pilati sjelfmord finner man för öfrigt redan i Eusebii 
fils t or i a écClefi. Lib. II, C. 7, från 4:de seklet (Eusebius dog år 340). 
Uppgiften att den döda kroppen blifvit kastad i Tiberiska hafvet före- 
kommer endast i den svenska folkboken, hvaremot det i så väl den större 
latinska legenden på prosa, sota den på vers, säges att kroppen kastades 
i Rhohe Vid Viénhe OCh, derifrån upptagen, i en afgrund bland Alperne. 
Både i närheten af Vienné och af tucern finnes ett Pilatus-berg, af folk- 
sägner ställde i samband med denna legend. I Vienne visar man ännu 
det fängelse, der Pilatus skall hållits innesluten af Caligula och afhändt 
sig lifvet (N. Arfwidsson, Nord och Söder- Stockholm 1843. Il, 314), 
och om Pilatus-sjön vid Lucern, som ligger kringstängd af berg, utan af- 
eller tillopp och nvars djup man ej kunnat mäta, säges det, att Ännu en 
gång hvarje år visar sig Pilatus vid dess strand i domareskrud. Ben som 
får se honom, dör samma år (Lothar, Volkssagen und Märchen 
der Beutschen und Ausländer. Leipzig 1&20, s. 232). 

7. gexufaiem* Äkamakare. 

Se Svenska Folkböcker. II, 207—216. I T. XXXVII Biblio* 
graphica bland Palmsköldska Samlingarne, s. €47, anftres följandt 



Digitized by Google 



SVENSKA FOI.K I.ITTEBATIRRN. fO^ 

gamla upplåga af denna legend: »Jerusalems Skomakare mcdh en Teo- 
logisk förmaning aff Chrysostomo Dudulo Westphalo, tryckt i Stockholm. 
£645», och af den i Svenska Folkböcker. II, s. 209, ilOottmämd* 
särskilda bearbetningen, olika den vanliga folkboken, har följande upp- 
laga sedermera blifvit Utg. bekant: »Den odödlige, men sedermera ge- 
nom en naturlig och förmodligen, det Gud gifwe, salig död hädanskilde 
Jerusalems Skomakares Ahasweri Lefwernes-Historia , hwarutinnan war- 
der beskriftyit, huru Jerusalems Skomakare i stor torftighet, frestelse 
Och wedermöda genomwandrat största delen af alla Länder, Kejsaredömen 
oeh .Konungariken här i werlden, samt afled i staden Eitzen i Tyskland 
47«8. Jemte Samme Skomakares Prophetia, Om den Yttersta Bagen» 
nära annalkande, Tillika med En Berättelse om Jerusalems Skomakares 
Uppenbarelse på Wernamo Marknad i Småland, Jönköping, 4Ö18, tryckt 
i titirektörett J. P. Lundströms Boktryckeri, af S. J. Westberg», i6 sid.,- 
fto. I den här vid slutet (s. 15—16) förekommande »Berättelse om Jeru- 
salems Skomakares uppenbarelse på Wernamo Marknad i Småland» för 
taljeä, huruledes år 1*89, d. it Juni, hade å denna marknad infunnit 
Sig ett okänd man af stor och stark vext, med långt skägg Och af eti 
uråldrigt Utseende, bärande på ryggen en skolåda, som skomakare bruka. 
Han hade varit klädd i en lång rock af sammanflätadt hästtagel , byxor 
och ves* af kamelskinn, samt burit en hufvudbonad, liknande en vinter- 
mössa, gjord af tigerhud. Han hade sett mycket t>edröfvad ut, och di 
man frågat honom hvem hän var, hade han svarat, det man nog kdnde 
se» det han vore den olycklige Jerusalems Skomakare, samt gifvit fblket 
många förmaningar att bättra sig. Följande dagen "var han åter borta. 

8. P* jtttofflia ÄlSflUrnaa fttrtff. 

Se de t Svenska Folkböcker» II, 208» SOS, anförda upplagor 
af legenden om Jerusalems Skomakare. 

Berättelsen »om thet straff hwar slächte iblarid Judarna i synnerhet 
lida måste» förekommer äfven i de tyska upplagorna af folkboken om 
Den evige Juden (l» c., s. 808). 

*>• P* f.i» Éofwatt. 

8e I. c, 8. 117-223.! I T. XXXVII Bibli ograph ica Wand Palm- 
sköldska Samlingarne, s. 645, finnes anförd följande gamla upplaga : »Le- 
genda eHer tit HUn historia om de sju sofware, ganska nyttiga» a th läsa* 
nu nyligen af en gudswån på tryck ttgångit A:o MDCXLIi», »Jo. Dé 
nyaste upplagor ^Utg. sett äro af Hudikswali, P. A Huldberg, 1*4$, 8 
Sid., 850, och Fahlun, P* A. Huldberg, 1845, 8 sid., 8». Legseado» 
förekommer i Rnm' Helgona-Sagor i det närmaste lika med foikbo* 



Digitized by Google 



108 



ÖFVERS1GT AF 



ken, ehuru likväl med sådana skiljaktigheter, att denna ej kan hafva 
omedelbart utgått från den förra, hvilken skall hafva blifvit öfversatt af 
Jöns RIf, som år 1498 blef munk i Wadstena (Wieselgren, Sveriges 
sköna Litteratur. Lund 1834. II, 355). 



»Historia om Flickan utan händer, eller: Ben Onde fick intet den. 
gången. Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri , 1827», 8 sid., 8:o; 
D:o, »Andra upplagan»; Lund, Lundberg och Lönnegren, 1833 , 8 sid., 
8:o; Jönköping, N. E. Lundström, 1835, 8 sid., 8:o; D:o 1837, 8 sid., 
8:o; Fahlun, J. F. Ikerblom, 1845, 8 sid., 8so; Wexiö, A. G. Deurell, 
14147, 8 sid., 8:0. 

En mjöinare mötte en gång i skogen en gammal man, som lofvade 
göra honom rik, om han åt den gamle förskrefve hvad som stode bakom 
qvarnen. Mjölnaren gick in derpå, men fann vid hemkomsten, att det 
varit hans egen dotter, han förskrifvit åt den Onde. Då denne efter ett 
år kom att hemta flickan, hade hon tvått sig så väl ren, att den lede 
fienden hade ingen magt med henne. Då ålade han fadren att fråntaga 
henne allt vatten; men hon tvättade sig nu med sina tårar, och äfven 
denna gång måste frestaren gå bort med oförrättadt ärende. Nu tvang 
lian fadren att afbugga hennes händer; men hon gret på stumparne, så 
*tt hon ändock var ren , och derefter hade hin Onde förlorat all rätt öf- 
▼er henne. Hon begaf sig nu ut i verlden och fördes af en engel in i 
en herrlig trädgård , som tillhörde en konung , hvilken iog henne till sin 
gemål; men då han måste ut i krig och hon derunder födde en son, för- 
bytte den Onde brefven, som härom veilades mellan konungen och hans 
moder, så att denna erhöll en förfalskad befallning från sin son att låta 
döda defe unga drottningen och hennes barn. Härtill hade hon dock ej 
tijerta, utan lät båda i hemlighet fly ur riket, och när konungen kom 
tillbaka och erfor hvad som händt, gaf han sig sjelf på vägen att upp- 
söka sin gemål och sitt barn , hvilka han ock till slut fann. En engel 
Jiede redan förut återgifvit den fromma drottningen sina händer. 

Den svenska folkboken är en trogen öfversättning af den tyska 
berättelsen »Das Mädchen ohne Hände» bland bröderne Grimms Kinder- 
und Hausmärchen. I, 187—197, efter tvenne muntliga öfverlemnin- 
garfrån Hessen, men för hvilka tvifvelsutan legat till grund legenden om 
den helige Bartholomei moder, hvilken förekommer så väl i Rietz' Hel* 
gona-Sagor, s. 7—10, som i Stephens' Legendarium. I, 217 — 222. 
Utom början, som är olika, då i legenden flickan är dotter till en ko- 
nung i Syrien* som af sina afgudar nödgades att låta döda sin dotter för 
att offra hennes hjerta och händer åt dem, hvilket dock inskränktes till 
händerna! a (huggande, äro händelserna på det hela desamma, som i 



10. /lickan utan $an&*r. 




SVRMSKA FOI K-LITTKBATUBEN. 



folkboken. Denna har för öfrigt en påtaglig likhet med sagan om He- 
lena Antonia af Constan tinopel, och mellan båda bildar den ita- 
lienska sagan »La Penta manomozza» i Basile's Pentamerone 
III, 2, en öfvergång. På danska finnes sagan efter Grimms upp* 
teckning -bland Molbechs Udvalgte Eventyr og Fortellinger. KiÖ- 
benh. 1843, s. 258—264: »Pigen uden Händer». 

11. Ät. €^txftop^tt. 

»En Historisk Berättelse om S:t Chrjstopher den Store. Linköping, 
€824; Tryckte i Petreska Boktryckeriet», 8 sid., 8:o; »Lund 1854, i 
Lundbergska Boktryckeriet,» 8 sid., 8:o. 

Troget efter den gamla , allmänt bekanta legenden , sådan den före- 
kommer på latin i Jacobus de Voragine, Legenda. 1536, fol. I, 
ivii, men med ett tillägg, innehållande Luthers yttrande om denna le- 
gend, som tyckes utvisa, att folkboken är Öfversatt från tyskan- Le- 
benbesohreibung des Ueiligen Cristophori finnes ock såsom 
tysk folkbok, se Görres, Volksbucher, s. 243. 

12.. C I) a x i t 0 n. 

»Berättelse, Om Chariton, Hwilken på resan åt Jerusalem af Röf- 
ware och Mördare fångslader blef, och dock genom Guds skickelse un- 
derligen och fast lyckeligen befriat wardt. Stockholm, 1800. Tryckt hos 
Andreas J. Sylvenius,» 8 sid., 8:0; »Stockholm, Elméns & Granbergs 
Tryckeri , 1831» , 4 sid. , 8:0. Se för öfrigt de ofvan , s. 12 , anförda upp- 
lagor af sagan om Carsus och Moderus, utan utsatt tryckår och 
»Tryckt på nytt 1780», Örebro 1786 och 1790, Gefle 1799 och 1804; 
»Twenne wackra och Eftertänkliga Historier, Den Första: Lyckans fly- 
gande Fana, eller De tre fattige Skräddare. Den Andra: Om Riddaren 
Chariton. Begge mycket uppbygglige och kostlige att läsa. Jönköping. 
MDCCCXIV, Tryckte i Lundströmska Tryckeriet», 16 sid. (s. 15, 16), 
8:0; samt den i Svenska Folkböcker. II, 209, omnämda upplaga 
af legenden om Jerusalems Skomakare, Jönköping 1833 (s. 13—15). 

Chariton blir under en resa till Jerusalem öfverfallen och fängslad af 
röfvare. Han ber innerligen till Gud om hjelp, och nu framkräler en 
gräslig orm ur berget, der röfrarne hade sin kula, och sprutar sitt gift 
i ett fat mjölk, hvaraf röfrarne dricka och dö allesamman af giftet, då 
deras skatter tillfalla Chariton, hvilken använder dem att uppbygga en 
kyrka på samma ställe, der röfvarekulan varit. 

Påminner om den i De sju Vizirerne, Sandabar-boken och 
Syntipas förekommande berättelse, kallad Ormgiftet af Indiskt 
ursprung (Svenska Folkböcker. 1,-81, 127). 



Digitized by Google 



ti* 



ÖPVKKSIQT AF 



is. Ät. »taftt*. 

»En Märkwärdig Historia om Sanct Sigfrid, Som war den förste 
Cbristne JUrare ooh Biskop uti Småtand. Stockholm, Tryckt uti Wildl- 
ska Tryckeriet 1758». 8 sid., 4:o; »Tryckt i Gette. 1788», * Sid., t» ; 
Örebro, J. P. Lindh, 1797/ 0 sid,, 8:o; *6e upplagan. Gefle 1800, 8 

sid., 8:o. 

Denna legend finnes på latin i tvenne särskilda uppteckningar från 
13:de århundradet, utgifna af Erik Benzelius (»Historia S. Sigfridi, Epi- 
scopi Et Confessoris et antiquo cod. Mscpto», och »Vita S. Sigfrid] , Episcop. 
et Confessoris. ex vetusto cod. manuscripto bibliotb. publ. acaderotae Upsat 
M 15. collato alio cod. massto. ejusdera bibliotbee» M 25») i Monu" 
mentorum Teterum Eccletift SveogothiesB Pars Prima. Up- 
sali® 1709, samt förekommer på svenska i en pergaments-handskrift 
från början af 1400-talet, kallad Codet Bildstenianus (se härom Sara- 
ingår utgifna af Svenska Fornskflft-Sällskapet. I. 2, a. 
xyii— xxu), h varur den, jemte de ofvannarada båda latinska, blifvit af» 
tryckt i Scriptores Rcrum Svecicarum Medii Mvl. UpsaU» 
1828. II, 345—570. 

U. Åt. ptita. 

»Swenska Helgonets St. Britä Lefwerne, utur åtskilliga Swenska Hi- 
storier samlat. Och nu för första gången af trycket utgifwet. Fastan, 
Tryckt hos Pehr 01. Axmar 1801», 8 sid., 8»; »Andra upplagan. Lin- 
köping, Groth och Petce, 1807», 8 sid., 8:o. 

Ett kort sammandrag af Helga Britas lefverne, jemte en berättelse 
om hennes kanonisering ur Dauns Svea Rikes Historia. II, 501. 

15. &t. J)*|r uci) prob^r ,fuftt0. 

Se Svenska Folkböcker. II, 224—253. Den nyaste upplaga, 
Utg. sett, är af Umeå, C. Hay, 1845, 1C sid.. fi;o. 

16. Wit $txxt 0cl) Weftgotl)rn. 

»Wår Herre och Wästgölhen samt Wår Herre ooh Hin. Upsala, 
1827. Tryckt hos Em. BruzeUus», 8 sid., 8»; D:o 1832 , 8 sid., 8;o; 
Stockholm, EJmcns och Granbergs Tryckeri 1828; Upsala, Sv. P. JLeff- 
lers Boktryckeri, 1856, 8 sid., 8:o, 

Komisk legend, likasom den näst föregående, och egenteligen en- 
dast ett fragment af denna , innehållande den äfven der förekommande 
berättelse om lammet, hvars lefver Westgölhen uppåt, men bvartill han 



Digitized by Google 



SVENSKA FQ C &- MTTgR A TUB BN. 



il* 



sedan nekade och bekände det ej förr, än när Wår Herre i tre loåter 
fördeJade det mynt bau erhållit för uppväckandet af en död , och förkla- 
rade^ att den tredje lotten tillhörde den, som uppätit lammets lefcer. 
Lokaliserad öfversättoing förmodligen från ty»fe4tn, 

iT. Wit $ttte 

Se de vid näst föregående legend anförda upplagor. 

Sedan Wår Herre skapat jorden med deruppå varande djur, skapade 
Hin bockar och getter med långa svansar; man då dessa ständigt fastnade 
i törnbuskarnc oob Hin måste göra dem fösa , ledsnade han härvid och 
bröt svansarne af dem. När Wår Herre nu märkte, att de afguagde 
barken på de späda träden, sände lian hvarjehanda rofdjur att förfölja 
och utrota dem. Då begärde Pin ersättning för sina bockar ocb getter, 
och fick löfte derom sedan eklöfven affallit; men när han vid lötföllnings- 
tiden ipfann sig, svarades honom, att vid Konstantinopel stode ännu en 
ek, hvars löf ej affallit. Denna letade han efter si länge, att löfven pi 
de öfriga redan åter spruckit ut, och han måste aflägsna sig med oför- 
rättadt ärende, bvilket så förtröt honom, att han ref ut ögonen på alla 
öfriga bockar ocb getter, och satte in sina egna i stället» b vårföre dessa 
djur hafva ännu i dag korta svansar och brinnande ögon. 

Öfversättning från den tystta legenden »Des Herrn und des Teufete 
Getbier», införd i bröderne Gbimhs Kinder* und Hausmärchen. II» 
298, 299, efter en berättelse af Hans Sachs från år i*J>7, 

18. tfaUr ^JnabaHer. 

»En sanfärdig och ganska eftertänkelig Historia* Som innefattar et 
stort Guds underwärk: Om en Piga i Skåne Ester Jöns Dotter benämd, 
uti Norra Åby, i Södra Åbys Socken, tre mil från Malmö, som sedan 
år 1703, in til i7ti, Icfwat utan den ringaste mat och dryck. Ganska 
härlig och upbyggelig at läsa. Tryckt i Gefle, 1 778», i* sid., 8:ot 0» 
1781, 15 sid,, 8:o; Dto 1784, 18 sid,, 8u>; »Gefle, Tryckt hos £ B. 
Sundqwist 1787», 15 sid.., 8:o; D:ol798, 15 sid., 8:o; »Stockholm, Tryckt 
i Ecksteinska Boktryckeriet, 1833», 24 sid., 8:o (tillökt med en dedika- 
tion af Er. Roland till »Högwälborna Fröken Ulrica Stenboek», daterad 
Malmö d. 18 Nov. 1710, samt med ett företal »Till den ganstige Läsaren») 

Denna * likasom följande berättelser, äro ett slags moderna folk-legen- 
der, som tyckas vunnit särdeles förtroende hos sina läsare. Den nu ifrå- 
gavarande är författad af en sekreterare Erik Roland i N*v. 1710 och 
förmpdeligen kort efteråt utgjfven af trycket. Pigan Ester Jönadotter hade 
den 18 Januari 1703, under afhörande af en predikan om bröllopet i 
Caua, Wifvit betagen af stor själsångest, så aU hon ned fallit på sina knän 



Digitized by Google 



112 



ÖFVEHSIGT AP 



och begynt bitterligen qvida. Följande dagen, då hon åtföljt sin hus- 
bonde, mjölnaren i Åby, till Malmö med spanmål, hade hon under vägen 
varit plågad af svår hufvudvärk och känt likasom hade en fremmande 
hand stuckit in vid halsen , emellan linnet och kroppen , en isklimp, stor 
som ett ägg, h vilken hon tyckt hafva fastnat midt på hennes rygg. Allt- 
sedan hade hon varit sängliggande och känt sådan leda för mat och 
dryck, att hon pä sju års tid icke förtärt det ringaste., Ansigtet hade 
detta oaktadt bibehållit sig fylligt och hyn rödlett, men magen varit så 
infallen, att nafleri legat nära nog mot ryggbastet. I halftannat års tid 
hade hon känt svåra plåger; men sedermera hade vid solens nedgång ett 
litet barn om tre eller fyra år, till utseendet som en Guds engel, infun- 
nit sig hos henne och mildrat hennes lidanden, samt lofvat sända henne 
till tröst en klart skinande stjerna , hvilken hon ock sedan dess sett hvarje 
afton efter solnedgången. Älven när sekreteraren Roland d. 4 Nov. 1710 
besökte henne, hade hon sagt sig se denna stjerna, hvaraf han dock in- 
genting märkte; men då han, för att pröfva henne, visat henne i mörk- 
ret åtskilliga smärre föremål, hade hon alltid tydligt urskiljt dem. 

Denna berättelse tyckes hafva väckt mycket uppseende, emedan den 
föranledt en undersökning inför Götha Hofrätt, som infordrat utlåtandet 
ämnet af dåvarande assessorn i Collegium Medicum Magnus Gabriel Block 
(född 1669, död 1722), hvilken den tiden ansågs för Sveriges skickligaste 
läkare (jfr Biographiskt Lexicon öfver namnkunnige svenske 
Män. Upsala 1856. II. 540—343). I detta utlåtande, dateradt Medevi 
d. 1 Jun! 1714 och tryckt under titel: Magnus Gabriel Blocks Betän- 
ckiande Öfwer Ester Jöns-Dotters Lång variga Fastande etc. 
etc. I Skåne, Yttrat Uti ett Swar uppå Kongl. Götha Hof- 
rättz Bref Af Den 29 April 1714. Stockholm, Joh. L. Horn, 1719, 
24 sid., 8:o, bestrider Block icke de uppgifna facta, men söker deråt 
gifva en naturlig förklaring, samt upplyser tillika, under åberopande af 
ransakningsprotokollet för d. 9 Nov. 1713, om ett särskildt factum , hvar- 
om i folklegenden ingenting förekommer, nemligen att Ester midt under 
sitt helighets-tillstånd fått ett barn, samt att det varit en viss korporal 
Bredberg, som gifvit legenden denna mindre uppbyggeliga upplösning. 

19. <&m tu ©00f**, ftfm förmanat till bättring. 

»Twänne Undersamma Berättelser, Den förra om en 12 åra gammal 
Flicka i Prässnäs Gäll, Föra Sokn och Marsjö By på Åland, som uti en 
Syn sedt och hördt öfwermåttan härliga ting, som widare uti sjelfwa Be- - 
rättelsen anföres. Den Sednare. Om en Gosse, Som på sit tionde ålders 
år, för andra framstält åtskilltge wackra Bot- och Bättrings-Förmaningar. 
Örebro, Tryckte hos Johan Pehr Lindb, 1789», 16 sid. (s. 13—16), 8:o; 



Digitized by Google 



SVKINSKA K0LK-L1TTEHATUREN. 



115 



»Gefle, tryckt hos E. P. Sundqwist 1799», 16 sid. (s. 15—16), 8:o; 
»Tryckte i År», 16 sid. (s. 13— 16) , 8:o; »Jönköping, hös Joh. Pehr Lund- 
ström, 1841», 14 sid. (s. 12—14), 8:o. 

År 1622 d. 14 Jan., när folket var församladt i AI ler kyrka, blefen 
tioårig gosse i en hast mållös och föll ned till jorden, såsom hade han 
varit död. Detsamma hände honom några gånger hvarje dag ända till 
fredagen d. 18 Jan., då han fick sitt mål igen och begynte med högröst 
förmana till bättring, hvilket han sedermera vid flera tillfällen förnyade. 

20. Jtnna ftHatia &unfcbir00 Uf nafcaUpp. 

»Jungfru Anna Maria Sundbergs Märkwärdiga korta Lefnadslopp, 
och saliga död. Gefle, Tryckt hos Ernst Petter Sundqwist 1800», 16 
sid., 8:o. 

Anna Maria Sundberg föddes i Stockholm d. 11 Febr. 1767 och dog 
d. 23 Jan. 1771. Tio veckor före sin död hade hon i en dröm sett sin 
redan före hennes födelse afledna syster, som förkunnat henne, att hon 
skulle dö i kopporna , hvilket äfven inträffade. Hon förutsade dagen 
både då hon skulle sjukna och då hon komme att dö, och tre dagar 
före sin död hade hon i en dröm sett sin året efter hennes födelse bort- 
gångna mor, hvilken uppenbarat henne, att de personer, hos hvilka hon 
nu var, endast voro hennes fosterföräldrar, det hon förut aldrig vetat. 
Hennes korta lefnadslopp hade för öfrigt varit utmärkt af en brinnande 
gudsfruktan och hennes förstånd ovanligt tidigt utveckladt. Berättelsen 
är daterad Stoekholm d. 27 Aug. 1771 och undertecknad Carl Walin. 



21. <$m lappflickan <£lfa faxttottet. 

»Guds Låf af Barns och Spenabarns mun. Lappflickan Elsa Lars- 
dotters uppbyggeliga dödssäng och saliga död, samt ett Enfaldigt Kla- 
gorim uti en ny och eftertänkelig Wisa, författad af en alldeles blind, 
vid namn Amund Rudell. Hernösänd, tryckt hos G. Öhrling 1845», 16 
sid. (s. 3—13), 8:o. 

I början af år 1764 kom till Jockmocks skola en trettonårig Lappflicka 
vid namn Elsa Larsdotter från Sjocksjocks by. Hon var af ett fromt och 
gudfruktigt sinne, men mycket sjuklig, och yttrade en så' ifrig längtan 
att komma i åtnjutande af den heliga nattvarden, att hennes lärare, med 
afseende å hennes redan långt framskridna kristendomskunskap, tillät 
henne det, oaktadt hon ånnu ej hunnit den vanliga åldern. Kort efteråt 
hade hon i en dröm sett tvenne unga sköna jungfrur, som lagt sig på 
bvar sin sida om henne i sängen, hvilken dervid lyst såsom silfver och 
guld. De hade klädt henne i hvita vackra kläder, som de fört med sig, 
och hon hade hört en röst säga: »Salige äro de, som kallade äro till 




tu 



ÖPVERSIGT AF . 



Lammets bröllop!» hvarvld hon vaknat Natten före sin död hade hon 
åter haft en märkvärdig dröm. Hon bade tyckt sig stå för Herrens stol 
och gråta vid hans fötter; men han hade af tork al hennes tårar, tagit 
henne i banden, öppnat en bok och. tillsagt henne att läsa deri, och då 
bade hon sett sitt namn skrifvet i Lifvets bok» Hennes död hade Yarit 
särdeles uppbyggelig, likasom hela hennes korta lefnad. Berättelsen ar 
undertecknad Theophimjs Gran, Prost och Kyrkoherde i Piteå, 



TROLLDOMS- HISTORIER. 

i. furnjtburgfl fitbnn* me* &<ttttn. 

»Den Öfwer hela werlden bekante Hertigens af Luienbnrg, Fordom 
Kongl. Fransyska Generalens samt Håf-Marschalkens, Förbund och öf- 
werenskommelse med Satan, Hwilket han skal hafwa ingångit och slu- 
tit , då nan år 1659 satt fängslad uti Bastillen i Paris» Och består samma 
förbund af 28 Punkter, och begyntes den 8 Januari bemälteår; men än- 
dades med förskräckelse den 2 Januari 1695, då det warat i 56 år, samt 
under hela denna tiden lönligt hållet. Jämte En annan kårt Historia 
om en wid namn Grassboff, som med - ett förbund på 12 År likaledes för* 
lofwade sig åt Satan; men genom Guds nåd och underliga försyn , ändte- 
ligen blef (ehuru wäl efter mycken möda och swårighet) omwänd och 
räddad. Til en wärning framstält, att man både skal tro det djefwulen 
är till, så ock taga sig til wara, för att hafwa något beskaffa med 
denna människo-slägteis afsagdaste fiende. Öfwersättning.' Tryckt År 
1780», 92 sid. (s. 2—21), *o; »Tryckt år 177*», 52 sid. (s. 2—21), 
fco; »Ge&V, tryckt hos E. P. Sundqwist 1799o, 52 sid. (s. 2—21), 8:o; 
»Berättelse Om Ben Store ocb Namnkunnige Fältmarskalken Luxembourgs 
Förbund med Djefwulen, som består af 28 puncter. Dess omenniskliga 
Tyranniserande wid Staden Utrecbts intagande; Samt öm kel i ga skilsmässa 
här utur tiden, då Satan på bestämd lid och ort den 2 Jan. 1695 sig 
infann, och honom anammade. Öfwersättning. Upsala, Tryckt bosJoh. > 
Edman, Kongl. Acad. Boktr. År 1772», 16 sid., 8:o (annan öfv ersättning); 
»Berättelse om fordne Franske Generalens och Hof-Marskalkens Hertigens 
af Luxenbnrg föregifna Förbund med Satan och Förskräckliga ändalyckt. 
Öfwersatt från Danskan. Jönköping, tryckt i Lundströmska Tryckeriet. 
MDCCCXV», if sid, fco (nyare öfwersättning, aftryefct i alla de följande 
upplagorna); »Stockholm, tryckt i Marqvardska tryckeriet, 1825», 16 sid., 
8:o; »Upsala, tryckt hos Em. Brujelius 1827» , 15 sid., 8:o; »Borås. 1827, 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-MTTBBATlREfS. 



ii* 



Tryckt hos N« £. Lundström», 16 sid-, $;o; »Jönköping, 1834, Trycktet 
N. E. Lundströms Tryckeri, 16 sid. (s. 2—9), 8:o (tryckt tillsammans 
med ett Samtal mellan Jungfrurne Karin och Lisette, samt 
Mäster -K ätten); »Lund, 1835, Lundbergska Boktryckeriet», 16 sid.. 
8:o; »Stockholm, 1838, hos A. Wallin», 16 sid., 8:o. Denna sednare 
öfversättning är dessutom aftryckt i Folk-Sagor f§r Gamla och 
Unga. Örebro 1843. II, 156—169. Utg. har dessutom sett en ^Rela- 
tion Om den Fransyska Generalen Dux de Luxenburgs Compact och för- 
bindelse till Satan», i en handskrift från 1730-talet. Den öfverensstäm- 
merl det närmaste, ofta ord för ord, med ofvananförda upplaga af Up- 
sala 1772. 

Denna berättelse, som troligen uppstått i Tyskland eller Nederlän- 
derna, der de gräsligheter, marskalken af Luxembourg tillät sina soldater 
utöfva och hvaråt ett särskildt kapitel är egnadt i folkboken, med skäl 
gjort hans minne afskydt. Den förekommer såsom folkbok både på ty- 
ska (Gör res , Volksbucher, s. 229—231), och danska (Nyerup, 
Morska bslsesning, s. 203, 204). Att den svenska folkboken är 
öfversatt från danskan tiHkännagifves uttryckligen i de sednare uppla- 
gorna, och titlarnes likhet å båda utvisar, att sådant äfven varit förhål- 
landet med de äldre. — Francois' Henri de Montmorency-Bouteville, her- 
tig af Luxembourg och marskalk af Frankrike sedan 1675, föddes 1628 
och dog den 4 Jan. 1695, icke hastigt, såsom man af folkberättelsen 
skulle tro, utan efter en sjukdom, som börjat mot slutet af föregående 
året i Tournay. 



2. &jr<tf0^0ffft Jitbnnt* m*fc <£aUn. 

Se de wid nästföregående berättelse anförde upplagor af år 1769 och 
1773, samt Gefle 1799. 

En fattig fjortonårig yngiing, vid namn Christian Fredrik G rass ho IT, 
lät år 1696 förleda sig af en vandrare, hvilken han träffade på vägen 
mellan Gröningen och Halberstadt, att på 12 år lofva denne sin tjenst. 
Vandraren var djefvulen, som rikligen försåg Grasshoff med penningar 
och lät honom utgifva sig för en Grefve von Rothenburg, samt kallade 
sig sjelf baron von Pactus. De gjorde nu ganska vidsträckta resor till- 
sammans; men sedan Grasshoff blifvit vittne till en kamrats ömkeljga 
ändalykt, hvilken stod i samma förhållande till den lede frestaren, som 
han, började han ångra sig och bekände hela förhållandet för presterska- 
pet i Torgau, genom hvars ifriga förböner han befriades från det olyck- 
saliga förbundet och erhöll intyg härom af Johan Christian Bucke, pre- 
dikant i Torgau, dateradt d. 14 Jan. 1709. 



Digitized by Google 



116 



ÖFVKBSIGT AF 



3. Äatana atatfetanltt i UaaUg^n/ 
»Kort Berättelse, Om Satans grufweliga grasserande uti en Mans 
hus, beläget i Roslagen, som passerat år 1729; Samt sättet Huru Djef- 
wulen blifwit fördrirwen. Geile, Tryckt hos E. P. Sundqwist, Ir 1771. 
k nyo uplagd i Stockholm Hos Wennberg och Nordström, År 1772», 
16 siä., 8:o; Gefle» Tryckt hos Ernst Pet. Sundqwist, 1774», 16 sid., 
8:o; D:o 1784, 16 sid., 8:o; »Stockholm 1824, tryckt hos J. Hörberg», 
16 sid., 8:o; »Jönköping, 1828, Tryckt i N. E. Lundströms Tryckeri», 16 
sid., 8:o; »Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1829», 15 sid., 
8:0; »Jönköping, 1832, N. E.Lundströms Tryckeri», 16 sid., 8;o; »Lund 
1834, i Lundbergska Boktryckeriet», 16 sid., 8:0; »Stockholm, Kongl. 
Ordens-Boktryckeriet, 1837», 15 sid., 8:0. 

I en af Hr Geo. Stephens benäget meddelad handskrift , har Utg. 
igenfunnit urskriften till denna berättelse, som i handskriften är daterad 
Huusby d. 30 Januari 1730 och undertecknad Ericus Elfstadids adjunct. 
h. t. Händelsen uppgifves här hafva tilldragit sig hos en båtsman Snell 
i Rösa Båtsmanstprp inom Husby socken i Upland , hvaremot i den tryckta 
uppsatsen inga namn anföras. Den onde fienden visade sig icke i synlig 
måtto, men lät så mycket mera höra sig. Först bullrade, gnagde och 
kraffsade han; så begynte han skälla och morra som en hund, samt 
grymta och skubba sig som ett svin; slutligen under nyårsnatten började 
han tala med mensklig stämma, men försvann straxt derefter, sedan ^re- 
sten allvarligen förehållit honom hans ofog. 

4. ^cpUtt «Uit0 II ef ar till yiåknlU. 

»Tillförlitlig Berättelse „ om Den Ryktbara Trollpackan Kapten Elins 
förmenta Resor till Blåkulla och Bekantskap med Djefwulen. Samman- 
dragen ur den öfwer bemälta Elin och flere dess med brottslige hållne, 
samt i Kongl. Götha Hof-Rätts Archiv i Jönköping förwarade Ransakning. 
Lund, 1836, Lundbergska Boktryckeriet», 8 sid., 8:0; »Jönköping, 1840, 
hos Joh. P. Lundström», 24 sid., 12:o. 

Sammandrag öfver ransakningen , som hölls i Aug. månad 1720 vid 
urtima ting med Näs härad i Wermland öfver för trolldom anklagade 
Elin Ersdotter i Kopparsviken och 11 andra qvinnor. En tolfårig flicka, 
Brita Persdotter i Lillängen, angaf Elin, att hon natten till påskedagen 
kommit till henne genom skorstenen och undervisat henne, huru hon på 
en käpp skulle kunna följa henne till Blåkulla, dit ock resan anträdts, 
och hade under vägen flere namngifna qvinnor stött till de ridaode samt 
slutligen Satan sjelf. I Blåkulla hade tiden fördrifvits med spelande och 
dansande samt hvarjehanda andra förlustelser och sedermera hemresan 
skett på samma sätt som ditfärden, hvarunder allehanda ofog föröfvats. 
Elin och trenne andra qvinnor erkände angifvelsens sanning samt blefvo 
å bål brända. 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-MTTRBATCBKff. 



tt7 



5. (ÄnW ningen titt Sagan 0m färtorn* titt JjUadtkulla. 

»Anledningen till Ben rysliga Sagan om Trollpackors färd till Block- 
kulla, Skärthorsdagsaftonen; äfvensom sättet att färdas dit och hem åter. 
Eskilstuna. Tryckt hos P. £. Norman, 1837», 4 sid., 8:0; D:o 1838, 
4 sid., 8:0; »Wisa om Skärthordags-Färden; jemte Upplysningar om Sa- 
gan angående Troll packor nas färd till Blockkulla. Stockholm, tryckt hos 
P. E. Norman, 1846», 8 sid. (s. 8— 8), 8:0. 

Beskrifning om afgudafesterne på Broeken eller Block-kullen bland 
Ha rtz bergen i norra Tyskland, hvilka fester skola franledt sagan om Blå- 
kulla- eller rättare , Blockkulla- färderne. Jfr Fr. Gottschalck, Die Sä- 
gen und Volksmährchen der Deutschen. Halle 1814. I, 1—10: 
»Der Hexentanz auf dem Broeken». 

6. ^nkelfe fUn t jMaknlU. 

»Jubelfesten i Blåkulla för hundrasextio år sedan, aftryckt ur Stock- 
holms Nykterhets-förenings Skrifter. Fablun, J. F. Åkerbloms Boktryc- 
keri, 1844», 8 sid., 8:0; »Stockholm, Ecksteinska Boktryckeriet, .1846», 
7 sid., 9:o. 

Nykterhets-skrift i form af en trolldoms-historia. Då jubelfesten till 
minne af Upsala möte skulle firas i Sverige 1693, beslöt Blåkulla-fursten 
att äfven fira en jubelfest i glädje öfvér bränvinets tilltagande bruk och 
de många brott, som deraf skulle blifva en följd. 



SYNER, UPPENBARELSER OCH SPÖK- 
HISTORIER. 

1. Carl XI:s 

»Konung Carl den Elftes Syn, på Riks-Salen i Stockholm, Korrt 
före Dess Död. Jönköping, MDCCCXIX, Tryckt i Lundströmska Trycke- 
riet», 8 sid., 8:0; »Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1883», 
8 sid., 8:0; »Andra Upplagan. Stockholm, Marquardska Boktryckeriet, 
1824», 8 sid., 8:0; »Upsala, Palmblad och C. 1825», 8 sid., 8:0; »Gö- 
theborg, Tryckt hos Sam. Norberg, 1826», 8 sid., 8:0; »Stockholm, El- 
méns och Granbergs Tryckeri, 1828», 8 sid., 8:0; »Upsala, Em. Bruze- 
lius, 1831», 7 sid., 8:0; »Wexjö, 1831, hos Direktören Swen Rasks Enka», 
8 sid., 8:0; »Lund, tryckt hos Lundberg och Lönnegren, 1832», 8 sid., 
8:0; »Malmö 1832. Tryckt i Berlingska Boktryckeriet» , 8 sid., 8:0; »Lin- 



Digitized by Google 



118 



öfVERgfGT A* 



köping, 1853, tryckt hos C. F. Maij», 8 sicL, 8:o; »Stockholm, Kongl. 
Ordens-Boktryckeriet, 1837», 8 sid., 8:0 ; »Fahlun, P. A. Huldbcrgs Bok- 
tryckeri, 1848», 8 sid*, 8:o. 

Natten till den 8 April 1*97 såg Carl XI Rittssalen starkt upplyst. 
Han beslöt undersöka förhållandet härmed och begär sig, åtföljd af riks- 
drotset Carl B£elke> riksråden M. Bijelke, B. Brahe och A. Oxenstjerna, 
samt vaktmästaren Gransten, till rikssalens förmak, hYars dörr konungen 
sjelf öppnade, då ingen af de öfrige vågade det. Detta -rum var nu helt 
och hållet svartkiädt, och då konungen öppnade dörren till rikssalen, 
såg han der ett rundl bord omgifvet af 15 vördige män, alla med ston 
böcker framför »ig, och midt ibland dem en ung konung om 18 a 1» 
års ålder, med krona på hufvudet och spira i handen* Vid dess högra 
sida satt en lång vacker herre, omkring 40 år gammal, och jemtedentte 
en 60-årig gubbe. Bredvid bordet stod stupstock vid stupstock och mä- 
sterman vid mästerman, alla med skjortärmarne uppdragna, och afhöggo 
det ena hufvudet efter det andra, så att blodet började frusta utåt golf- 
vet, Bakom bordet i ena hörnet af salen syntes en throo nära kullsla- 
gen och bredvid den en man af omkring 40 års ålder, som såg ut att 
vara riksföreståndare. På Carls Xl:s fråga, när allt detta skulle inträffa* 
svarade den unge konungen: »Intet skall detta ske i din tid, Utan t den 
&té regentens tid efter dig, och han skall vara vid samma ålder och 
ställning, som du Set mig. Den här står, Utvisar' att hans förfflynftAr* 
skall se ut som denne, och thronen just Vid förmyndarens sista år var* 
på sitt fall; men förmyndaren, som under sin regeringstid förföljt den 
unge konungen, skall då antaga sig hans sak, och de skola då starkare 
befästa thronen, att i Sverige aldrig förr eller sedan skall varit eller 
blifva en så stor konung som denne', och allt svea folk i hans tid skall 
blifva lyckligt. Han skall komma till en sällsynt ålder; han skall lem na 
sitt rike efter sig utan skuld Och många millioner i skattkammaren; 
men innan han får befästa sig på thfoAén, >skall det blifva ett så stort 
blodblad, att aldrig dess make har varit ej heller i Svea land blifver. 
Gif du, som konung i detta land, dina goda förmaningar.» Vid dessa 
ord försvann synen. 

Körande tillkomsten af denna berättelse hafva många gissningar blif- 
vit yttrade, hvilka föga synas värda att upprepa. Rätta förhållandet det- 
med lårer Väl numera aldrig blifva utredt. Sjelfva stilen i berättelsen 
visat emedlertid, att densamma, åtminstone i dess nuvarande *kick , e} 
kan hafva tillkommit på den tid som föregilYes* Den finnes Öfversatt 
på tyukÄ i Löthars Volksagen und Måhrchen, s. 14$-~149: »Karl 
• der Elfte von Sehweden», efter en upplaga af år 1788, hvflken tltg. en- 
dast af denna uppgift känner, lothar erinrar om en sägen af märkvär- 
dig liket härmed, hvilken anföres om Childerik, en bland Merovingfska 
konungarne, af NAtBfch* i Kinds ttarfe. VIII, <». 



Digitized by Google 



SVENSKA FOKK LIttRRATOREN. 



119 



2. /ttatt» i £kn,lW*mala, 

»Trönne sannfärdiga Berättelser, Den Förstå: Förestäld om en ögud- 
åktig Man wid namn Måns i Skyllesmåja, Hwilken tilföreöe hafwef fördt 
et ogudaktigt lefwerne, men är sedan kommen til en god omwändelse 
och bättring. Den Andra: Om Twanne i Lifstiden Trogna Cammeräter. 
Den Tredje: Öm en upbränd Bakdantare och en genom Kyrkogång fräl- 
sad Dakdanlad. Trykte MDCCLXXXV», 8 sid. (s. 4, 8),- 8:o; »Trenne 

Kam mera ter. Den Tredje: Om en Wall-Piga, som fick et litet 

Gull-Stycke så stort, som en K uti en kokande Gull-Kittel. Tryckt 

i År», & sid. (s. 2, 3), 8:o; »Twanne Cammeräter. Tryckt i Åhr», 

8 sid. (s. 3, 4), 8:o; »Gefle, tryckt hos Ernst Peter Sundqvist l&öi», 
8 sid (s. 3,4), 8:o. 

Måns i Skyllésmåla i Ny-Kyrk socken hade varit till qvarn tre da 
gar före jul. Under hemvägen tyckte han sig komma till en stor herr- 
gård; men när han gick ditin, var det helfvetet. Der igenkände han 
(lera, som dött under de sista 10 å 12 åren, bland andra en söm varit 
hans granne och nu bar en Skäppa pfc hufvudet. Denne sade till honom, 
att han skulle gå sin väg och icke se sig tillbaka. En djefvul kom le- 
dande med en Jungfru , som var Väl tttstotferad och hade skönhetsfläckar 
i ansigtet; men då han förde henne till en källa och hon lade sig ned 
ätt dricka, slog en låga upp ur källan öch hon föll deri. flera barn 
sig han äfVcrt, och då han frågade hvad de syndat, fick han till svar, 
att deras mödrar önskat bort sitt foster, när de gått med dem. JLndteli- 
gen utkommen från denna hemska boning ångrade Måns bittert sitt förra 
ogudaktigft lefvefne, bättrade sig och blef from och gudfruktl$. 

5. ftwenne trogna Jfcamratrr. 

Sé de vid näst föregående berättelse anförda upplagor, itomt »Twåmi« 
öfwermåttan nöjsamma Pjecer. Den Förstå: En lustig Berättelse otn en 
Mycket rfk bonde, som på framtiden blef prest* Den Andra: Historia om 
twå drängar, som woro goda wänner. Till trycket befordrade af Petter 
»Persson på Lotten. Linköping, it**, tryckt hos C Äfäfj,* 8 sid. (g. 
8-~8)* 8:0» 

Två drängar »tre mil på åttdfa^ éfdan öm Wermfand» vorö så göd* 
vänner, att de svurit att» hända hvad som helst, infinna sig på h varan- 
dras bröllop. Den efea drängen dog, och några år derefter gifte sfg dert 
aiidré. Aftohen före bröllopet begafhan sfg till sin vans gra t och erinrado 
honom om hans léfte* hvtlket denne afven fullgjorde; men då den andre 
om bröllopsqvällen följde honom tillbaka till graften, bad han att få g& 
med honom ditin och se hans glädje. Den döde gjorde väl invändnin- 
gar häremot, men tnedgaf det sluteligcn, och då dt nu gfngO derin, 



Digitized by Google 



l%% uFVKRMGT AF 

kommo de först Ull en smal väg mellan en sjö och en äng med högt 
gräs, der en mängd kreatur betade, men hvilka alla sågo särdeles magra 
och medtagna ut. Den döde upplyste, att detta vore de oförnöjda men- 
niskors liknelse, som lefvat i verlden. Sedermera kommo de till ettställe, 
som var idel berg och måssa, men der voro kreaturen feta och välmå- 
ende. Detta var de förnöjda menniskors liknelse på jorden. Den döde 
bad nu sin vän gå tillbaka samma väg han kommit, och nu blef deren 
sådan klarhet, att den lefvande intet kunde se för det klara skenet skull, 
och i detsamma försvann hans vän, och kan hprde en så ljuflig klang, 
att han tillförene aldrig hört något så herrligt; men när han kom till- 
baka ur grafven och klappade på dörren till bröllopsgården för att åter- 
vända till sin brud, var hon längesedan död och 50 år hade förflutit, 
medan han tyckt allenast en hålf natt vara förliden. Några af hans 
gamla bekanta lefde dock ännu, och för dem förtäljde han hvad som 
händt samt afsomnade i deras åsyn. 



4. t&n tfllfarifl flicka» Syn. 

Se de ofvan (s. 112) vid berättelsen Om en Gos^e, som förmanat 
till bättring anförda upplagor. 

En tolfårig flicka, vid namn Kerstin, iPrässnäs (Persnäs) gäll, Föra 
socken och Marsjö by på Åland (utan tvifvel misskrifning i st. f. Öland, 
der en Persnäs socken med annexet Föra finnes, men deremot icke på 
Åland) hade fallit i en dvala , som räckt i flera dygn och hvarunder hon 
i tvenne omgångar, den ena två den andra tre gånger, ri stats och skälft 
i hela kroppen. Sedan hon uppvaknat, berättade hon, att en hvit ski- 
nande engel tagit henne i sin famn och fört henne först ned till socken- 
kyrkan och så upp till himlen. De foro genom tvenne himlar, som öpp- 
nade och slöto sig efter dem, och stannade i den tredje, der engelen 
släppt henne, hvarvid hon Ayckt, att ett herrligt skinande kläde kommit 
öfver henne. Der voro många skinande stolar och på hvardera satt en 
aflidens själ i hvita kläder, och hos h varje själ var en engel, som spelade 
för honom med glimmande guldäplen, och allesamman lofvade Gud. 
Flickan igenkände flera, som dött i pestilentian och bland andra en sin 
fränka, som bad henne blifva q var; men engelen sade, att hon skulle 
tillbaka till jordariket för att förkunna hvad hon sett, på det de föräl- 
drar, som mistat sina små barn, ej måtte sörja för mycket, och menni- 
skorna ej hafva för stor fruktan för pestilentian, eftersom en så stor herr- 
lighet väntade de trogna. Engelen hade derefter fört henne tillbaka och 
tillsagt henne att förmana till bättring och noggrannare iakttagande af 
sabbaten, öfverheten till mildhet mot de fattiga och presterskapet att icke 
låta falla några »Tidegjersdagar», som borde hållas vid magL De två 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK- LITTERATUREN. 191 

anfallen hon haft af skälfva, vore för henne» faders synder» och de tre 
för hennes faders morbroder», hvilka hon uppenbarade hvad synder de 
begått, deröfver de storligen förvånades, emedan hvad de brutit allt dit- 
Ulls hållits hemligt. I shitet ar berättelsen namnes Iwer Christopherson 
såsom ståthållare på Calmare slott. Då härmed troligen menas Iwer 
Christjerrisson (Ulfsparre) till Hjortö, som år 1621 tilltrådde detta ståt- 
bållareskap, är tiden för berättelsens tillkomst derigenom an giften (jfr 
Samliirgar utgifna af Svenska Fornskrift-Sällska pet. I. 2. 
s. xxxiv). 

. ^ona* ^åkan0fana Wpftnbattife. 

»En Uppenbarelse, som wisar oss menniskor huru angeläget det ar, 
att göra en sann och oskrymtad bättring, och söka en lefwande och sa- 
liggörande tro oeh förening med Herran Jesum Christum, om man skall 
kunna inkomma uti den himmelska härligheten, och undwika den rätt- 
färdiga Gudens fördömelsesdom, och helfwetets eld och grufweliga plå- 
gor, som alla opåoyttfödde syndare ewigt måste erfara i den brinnande 
Sjön förutan ände. Jönköping, 4827, Tryckt hos N. £. Lundström,» 14 
sid., *o; D:o 1828, 8 sid., 8:o; D:o 1829, 16 sid., 8»; »Weiiö/l82S, 
tryckt hos Swen Rasks Enka», 15 sid., 8:o; »Westerås, 1831, T. R. 
Rjörkboms Boktryckeri», 16 sid., 8:o; D:o 1832, 16 sid., 8:o; »Westerås* 
bos D. Torssell, 1831», 14 sid., 8:o; »Lund, tryckt hos Lundberg och 
Lönnegren, 1832», 16 sid., 8:o; »Upsala, Em. Bruzelii Boktryckeri 1833», 
10 sid., 8:0; Westerås, 1887. T. R. Björk boms Boktryckeri», 16 sid* 8:0: 
»Jönköping, 1842. Tryckt hos N. E. Lundströms Enka», 8 sid.; 8:0; 
»Fftfelvn, 1842. P. A. Huldbergs Boktryckeri», 14 sid., 8:0; feo 1843. 
14 sid., f:o. 

Er man vid namn Jonas Håkansson, boende på Möesebo egor t 
Högsby socken uti Småland, blef en ondagsmorgon i slutet af år 1801 
anfallen af en svår frossa, som räckte ända till påföljande fredags afton 
kl. 11, då han insomnade och i detsamma fann sin ande ställd vid him- 
mélens port, der en engel stod vid hans sida och förde honom älven ge- 
noåi den andra himmelens port, innanför bvilken han såg de utvalds) 
sjihirae sitta på sina herrlighets-stolar och lofvä Gud. EngeJen under- 
rättade honom, att för hvarje menniska funnes en stol i himlen, och så 
Mnge memriskan ické öfverträdt sits döpelseförbund , behölle stolen sin 
skroande glans; men så snart människan af Veke från Gud, började sto- 
len Juttt åt afgrunden och ju mera menniskan li 1 1 tog e i Synd, desto mera 
svartnad» stolen. Si länge ännu synte* en ljus prick ^å stöten* öfra 
kant, vare nådens dörr öpperl; men då åHt var Mefvet svart , betecknade 
det, att syndaren vore förhärdad och Guds nåd honom fråntagen. Sedan 
5». Folkbiickrr. 11. 27 



Digitized by Google 



tif VRRSf GT AF 



viiade engelen Jonas Håkansson en afgrund,, lik én sjö, som i evighet 
brann af eW och svafvel. Der var en ofantlig panna med lock öfver, 
som var igenlöst, men derur uppgick rök af de instängdes plågor och ett 
gruf veligt gny och fasansvärda gnistor. En ond ande kom med en sjal 
på sin venstra klo, och en annan stod der med ett väldigt svärd, vred 
upp låsarne och kastade upp locken. Då uppräcktes händer och fingrar, 
så många som kunde få rum, och alla fäktade efter att komma upp; 
men den fördömda själen nedkastades, och engelen nedströk med svärdet 
de öfriga från bräddarne, hvarefter allt åter tillbommades. I andra delar 
af afgrunden pinades de fördömde hvar och en på samma sätt, som han 
syndat. Men midt i afgrundsdjupet var Beelsebub bunden med ofantliga 
kedjor, på hvilka han filade, och så snart han nära affilat en länk , sprang 
den till sin förra tjocklek igen, och afgrundsförstens hufvudhår voro idel 
hiskeliga ormar, hvilka han släppte ur sitt hufvud att dermed öka de 
fördömdes plågor. Öfver de fördömde sväfvade likasom en dimma, och 
intet annat ljus syntes, än af eldens lågor. Hedningarne hade sitt rum 
vid svafvelsjöns norra kant; deras plågor voro lindrigare än de så kallade 
kristnes. Engelen, som visat Jonas allt detta, var klädd i en klar och 
skinande messhake med korstecken på bröstet. Jonas bad att få qvar- 
stadna hos honörn; men engelen sade, att han skulle tillbaka till jorden 
för att förkunna hvad han sett och förmana till bättring. Derefter vak- 
nade han och fann sig åter i sin säng. Två timmar hade förflutit under 
denna syn. r 

O, ptxta ©u|*taf*l>0tUr0 Äpp* nbattl ft. 

»Bonde-Hustrun Brita Gustafsdotters, i Höglyckan, Uppenbarelse i 
Mar ti i månad År 1815. Stockholm, Tryckt i Marqvardska Tryckeriet 
1818», 32 sid., 8:0; D:o 1819, 30 sid., 8:0. — »Utförliga och säkra Un- 
derrättelser rörande den ryktbara Helsokällan i Bottnaryd, nära Jönkö- 
ping, Profetissans föregifna uppenbarelse om detta wattens undergörande 
kraft samt de hittills försporda verkningarna af dess begagnande. Jön- 
köping, 1818, Tryckte hos Direktören Joh. Pehr Lundström», 19 sid., 
8:0 (en kritik öfver nämde uppenbarelse, författad af prosten och kyrko- 
herden i Bolstad på Dahlsland S. Wigelius, samt åtföljd af ett Breffrån 
professor Bbrzelius till då varande landshöfdingen, exellensen Adlersparre, 
rörande vattnets beskaffenhet i Bottnaryds källa , och af ett Bref från en 
ståndsperson i orten angående de ingalunda märkvärdiga verkningar detta 
helsovatten visat sig utöfva); »Sannfärdiga Underrättelser om Bottnaryds 
Källa, samt Profetissan Brita Gustafsdotters föregifna uppenbarelse om 
detta wattens undergörande kraft, m. m. Jönköping, 1818, Tryckt hos 
Direktören J. P. Lundström», 8 sid., 8:0 (af t ryck af Wigelii nyssnämda 



Digitized by Google 



ft V FN SK A FOLK- I.ITTERATLBEN. 125 

uppsats); »Götheborg, Tryckt hos Lars Wahlström, 481»), 8 sid., 2:6. 
— »Guds dråpliga Underwerk, en till Allmagtens ära kort men samv 
färdig berättelse om den nyligen uppenbarade Hälsokällan uti Elfsr 
borgs Län och Botinaryd Socken, uti några Versar enfalldigt' .samman- 
fattadt af förre Qwartersmästaren Lars Segerman, hwilken rest uti de 
mäst bekanta Werdsdelar och nu är oboteligen blind. Norrköping 1818. 
Ad. Fr. Ramms Enka», 8 sid., 8:o (klagan Öfver oordningar vid källan; 
rimmad beskrifning om dess upptäckande och egenskaper, samt sluteli- 
gen , på prosa , en »Kort Anwisning huru oärfarne böra förhålla sig med 
detta Hälsowattnets bruk»). 

Bondehustrun Brita Gustafsdotter i Höglyckan inom Bottnaryds pa- 
storat och Elfsborgs län, född i samma socken den 1 Febr. 1778, hade 
vid middagstiden, då hon en dag i medlet af Mars månad 1815 var ute 
på marken, hört en ljuflig röst, hvilken grfvit sig tillkänna såsom hen- 
nes 14 år förut vid 17 veckors ålder aflidna son. Denna röst hade för- 
hört henne i kristendomen och sluteligen förkunnat henne, att Frälsaren 
sjelf villé tilltala henne och hade utsett henne att utföra hans bud. Kort 
efteråt hade hon ock hört Frälsarens röst, som för henne uppenbarat, 
t att ett stycke från Lönås, der hon då bodde» skulle en underbar källa 
upptäckas, som skulle blifva den blindes öga och många sjuklingars helsa. 
Derefter hade samma röst tillsagt henne att för Sveriges inbyggare fram- 
bära Frälsarens stora misshag Öfver bönedagarnes firande på söndagar» 
öfver förändringarne i katechesen och psalmboken, öfver äktenskapen 
mellan syskonebarn samt öfver potatesbränningen och koppympningen . 
och sluteligen hade rösten förordnat huru med den underbara källans 
kringgärdande borde förhållas, och att ingen vidskepelse eller offring 
dervid skulle få ske. Berättelsen är daterad den 94 Febr. 1818 och be- 
vittnad af gästgifvaren J. J, Andersson och landtbrukaren Thnre A. 
Rhodin. 



7. SStbetftt&m* 9tom. 

»En Märkwärdig Dröm, under natten emellan den 12 och 13 April 
1828, drömd i Ystad af S. Sederström. Lund, tryckt hos Lundberg och 
Lönnegren. 1833», 8 sid., 8:o. 

Författaren tyckte sig försatt till en herrlig nejd, dér berg och da- 
lar omvexlade. En vördnadsvärd gubbe fattade honom i handen och bad 
honom följa sig, så skulle han få se huru Frälsaren blef korsfäst. Efter 
en lång vandring, hvarunder de sågo ett präktigt tempel och hörde eng- 
lar sjunga psalmer, deri foglama instämde, kommo de till Golgata och 
sågo Frälsaren föras bunden emellan krigsknektar och nästan dignande 
af "matthet. Korsfästelsen skedde , och efter en stunds förlopp ropade 



Digitized by Google 



124 



ÖPVKKSttJT AF 



Frllsaren med hög röst: »Mig törstar.» Förf. tyckte sig dl fatta något 
ratten i sina sammankrökta bänder och kasta detta si att en del kom 
i Frälsarens mund. Straxt derefter uppgaf han andan, hvarvid blef ett 
stort mörker, jorden darrade och bergen retnnade — och i detsamma 
vaknade Förf. 

8. tfn $mifc00*fall0 £>rom. 

»En Märkwärdig Dröm eller Uppenbarelse, af P—n från G. Teck- 
nad af S.... En skrift tillegnad alla mina Landsmän i Hyddorne. 
Wexte. Tryckt i f. d. Rasks Boktryckeri. 1846», 17 sid , 8:o. 

Samme S. Sederström, som bekantgjort nyssnämde Dröm, har äfven 
meddelat allmänheten denna, hvilken en smedsgesäU skall hafva berättat 
honom. Han hade tyckt sig se en engel, som fört honom till det him- 
melska Jerusalem, der dagen var klarare än solen och gatorna såsom po- 
Jeradt guld och såsom genomskinligt glas. En stor skara af heliga eng- 
lar och helgon i sida hvita kläder med gyllne kronor på sina hufruden 
sjöngo Guds tof. Sedan såg han oek de fördömdas boning, hvilka hade 
olika plågor allt efter som deras synd varit. 

9. WiftxSm* Pxom. 

»Drängen Olof Wiströms Märkwärdiga Dröm , Natten emellan den 
8:de och 9:de Maj 183tf, uti Norrköpings Stadshäkte, jämte Trenne Af- 
skedsbref till dess Hustru och Barn d. 48 Maj, och till dess Broder samt 
Syster, fcne dagar före dess afrättning d. 8 Juni, å Norrköpings afrätts- 
plats. (Af honom sjelf författadt.) Linköping, 1836, Tryckt hos P. A. 
& G. C Strömberg», 8 sid., 8:o. 

Drömmen, beskrifven i ett särdeles bildrikt och poetiskt. språk , in- 
nehåller egenteligen ingenting annat, än att den till döden dömdes af- 
lidna hustru visat sig för honom i snöhvit glänsande gestalt, af strålar 
omgifven, och sagt honom, att hon måste återvända li 11 sitt rum och 
skiljas från honom , men att efter fem fjerdedels år skulle de träffas åter. 

10. tParntng t en JJrom. 

»Warnfng i en dröm till förbättring af begångna förvillelser» (se 
nedan anförda upplaga af berättelsen öm Samvetets Gengångare, 
Skara 1846, s. 6—8)* 

En ung man, vid namn twar, drömde en natt, att hans lemtionde 
födelsedag nyss ttlländagått och att han dervid sett tillbaka på sin för- 
flutna lefnad, som var full af förvillelser och på ålderdomen temnat ho- 
nom endast ångren öfrig. Vaknad lade han den varnande drömmen 



Digitized by Google 



SVENSKA FOfJL*UTTBBATUHK!S. 



noga på sinnet, ändrade sitt lättsinniga lemadssätt och återvände på den 
goda vägen. 

11* tfn yrrftmittt0 &»n. 

»Syn, som en prestman i Stockholm sett. (Folkskrift JV 1.) Lund 
1843, Ur Lundbergska Boktryckeriet» , 8 sid., 8:0. 

Nykterhetsskrift. En prestman får af en hvUklädd ande ett syn* 
glas, hvarigenom han ser alla de styggelser bränvinet förorsakar. 

12. ÄpJket t ÄkJioittflr. 

oUtförlig Berättelse om Spöket i Sköldinge. Stockholm, Elméns och 
Granbergs Tryckeri, 1831», 8 sid., 8:o. 

År 1632, samma dag som Gustaf Adolf föll vid Lutzen, infann sig 
på prestgården i Sköldinge en kyllerklädd ryttare, som bad kyrkoherden 
Erik Anders Rogstadius om nattqvarter, det han ock fick i nattstugan. 
Men från denna stund började der ett så förfärligt spökande, att kyrko- 
herden såg sig nödsakad begära hjelp från Consistorium i Strengnäs, 
bvarifrån ock innan kort anlände biskopen Laurentius Paulinus Gothus, 
domprosten Mathias Jesbodenus och consistorii-notarien, h vilka alla tre 
inqvarterades i spökrummet, der ljus upptändes och en silfverkanna med 
öl sattes på bordet. De vördige fäderne somnade snart; men notarien 
låg ännu vaken, då vid midnatten spöket i ryttaredrägt infann sig och 
skrämde den arme notarien så , att hans skrik väckte de sofvände. Spöket 
ville dricka om med dessa, men ingendera var dertitl hågad , utan stämde 
i stället den hemlighetsfulle nattvandraren att på en viss timma följande 
morgon stå till svars för sitt ofog. Spöket inställde sig ock samt uppen- 
barade nu, att kyrkoherdens son, hvilken man dittills trott hafva rymt, 
hade en söndag under gudstjensten blifvit mördad af sin styfmor, kyrko- 
herdens ännu lefvande andra hustru, i samråd med en tjenare, hvarefter 
den döda kroppen blifvit begratven i en källare. Sedan i anledning häraf 
förhållandet blifvit undersökt och uppgiftens sanning bestyrkt, borrade 
biskopen och domprosten med en syl ett hål på fönsterblyet och befallte 
spöket förfoga sig ut derigenom, hvilket äfven, efter mycken gensägelse, 
skedde, då kyllret qvarlemnades och förvarades sedermera i många år på 
prestgården ända till dess detsamma af ålder föll i stycken, 

i3. tfråpaypcrs-JUftgtet. 

»Gråpappers- Ansigtet. En rysligt sann Spök-Historia. Jönköping, 
1M1, N. E. Lundströms Boktryckeri», 8 sid., 8:0; »Norrköping. Adolph 



Digitized by Google 



126 



ÖFVBHSIGT IF 



Fredrik Raams Enka, 1837», 8 sid., 8:o; »Stockholm, Kongl. Ordens 
Boktryckeriet, 1838», 8 sid., 8:o. 

Ed rik borgherre hade blifvit mördad af sin bror och slottet, bvari 
mordet skett, kort derefter såldt. Den nya egaren dog hastigt, och lem- 
nade sina affärer i mycken oordning. En afton visade sig för hans enka 
ett spöke med ett ansigte, liknande gråpapper, och framtog ur en lönn- 
låda i en pulpet, som tillhört den a fl i d ne, flere papper, hvarf genom fa- 
miljen åter försattes i välstånd; men nu lemnades slottet för alltid öde, 
och alla, som der vågade ett besök, skrämdes af de gräsligaste spökerier. 
Sluteligen hade en man, som der tillbringat natten, nog mod att följa 
spöket ned i en källare, der han såg ett benrangel röra sig under hisk- 
liga jemmerrop. Han frågade den qvidande hvad han fordrade, och då 
denne blott stönade ordet »jord!» kastade han några näfvar jord Öfver det 
obegrafna liket, då i samma ögonblick ett gällt skratt skållade i hela. 
slottet och hvalfvet föll med en thordönsknall tillsammans öfver det nu 
jordad» henranglet. Mannen dånade af förskräckelse, men befann sig 
vid uppvaknandet i ett helt annat rum än der han först sett spöket, och 
kom lyckligen ur slottet, der alla spökerier sedan dess upphört. 

Qfversättning fr$n ty pH an. 

14. £Brn rofca Aammaren. 

»Den röda Kammaren. Bretagnisk Spökhistoria. Norrköping. Adolph 
Fredrik Raams Enka. 1837», 8 sid., 8:o; »Linköping 1841. J. A. Pe- 
tré <5c Sons Officin», 8 sid., 8:o 

I det & k. H vita Huset, ett värdshus vid Guerlesquin i Bretagne ? 
var en kammare med röda väggar, hvarpå syntes lysande fläckar likasom 
af blod, som ännu ej torkat. Denna kammare skyddes af alla; men en 
resande, som en afton anländt till värdshuset, då alla de öfriga rummen 
voro upptagne, förklarade, det han ej fruktade att tillbringa natten i den 
röda kammaren. Han lade sig också i en stor säng , som fanns der, och 
insomnade snart; men mot midnatten väcktes han af ett buller och såg 
nu vid sängbrädet en likkista, höljd med ett svart bårtäcke, och vid 
hvartdera af dess hörn stod ett brinnande vaxljus. Förskräckt ville han 
hoppa ur sängen åt andra sidan; men genast stod honom samma likkista, 
med det svarta bårtäcket och de brinnande ljusen, i vägen. Då föll han 
på knä i sängen, korsade sig och frågade hvad man af honom fordrade. 
En dof röst svarade ur kistan, att för flere år sedan hade en resande, 
hvilken nyss förut, beröfvad sin älskarinna af en rik bankier, mördat 
denne och bemägtigat sig en stor penningsumma, som den mördade bar 
på sig, sjelf i detta rum blifvit dödad af dåvarande värdshusvärden. Han 
hade likväl aftonen förut nedgräft de röfvade penningarne under en sten 
vid värdshusets östra hörn, och önskade nu att dessa penningar måtte 



Digitized by Google 



SVENSKA FOI.K-UTTKRATUhKN. 



uppgråfvas och utdelas bland fattige, samt messor läsas för bans själ, 
som hade ingen ro, emedan han dött i synd. Den resande lofvade efter- 
komma den hemlighetsfulla röstens begäran och strax försvann spökeriet. 
Följande dagen fullgjordes löftet och den röda kammaren förlorade genast 
sin blodfärg och blef lika ljus och glad som de öfriga rummen. 
Öfversättning troligen från fransyskan» « 

18. &p3k!)fft0rt(i af JlttWen tfsftello. 

»En förunderlig Spök-Historia af Dudley Costello. Öfwersättning 
från Tyskan. Lund, Lundbergska Tryckeriet, 1846», 8 sid., 8:0. 

En herr Beaumont med sin unga fru hade en sommar i början af 
*830-talet flyttat till Ashfield-House i Yorkshire, som stått öde alltsedan 
den förre egaren der skjutit sig i samma rum , som hans syster året förut 
dött af gift. Man påstod, att det spökade i den stora byggnaden; men 
så länge sommaren varade, märkte de nya invånarna ingenting ovanligt , 
förr än mot hösten, medan hennes man var borta på en resa till Lon- 
don, hans fru en natt hörde ett starkt rullande och likasom en tung 
kropp, som stötte emot sängkammardörren; men oaktadt hon genast öpp- 
nade denna, märktes ingenting, som kunnat föranleda hvad hon så tydli- 
gen hört. Detta hemlighetsfulla buller förnyades sedermera oftare äfven 
i hennes mans närvaro, på bvars nerver det verkade så starkt, att han 
allvarsamt insjuknade, och en natt, just som den förfärliga stöten hör- 
des, uppgaf han andan. 

18. Qtn mJrbttfc* $uftruti. 

»En mycket ynkelig och sannfärdig Historia. Om en ung Man och 
en ung Hustru, som icke länge varit gifta, förrän Hustrun förswann 
och ingen menniska visste hwart hon tagit wägen; men ett hälft årder- 
efter började det att spöka uti Domarens i orten sofkammare, och Do- 
maren fick ej någon nattero förrän anden hade uttalat sitt ärende till 
Domaren, hwilket Historien widare berättar. Lund, 1846, från Lund- 
bergska Boktryckeriet», 8 sid., 8:0. 

Hvar händelsen skall harva tilldragit sig, uppgifves icke. Hustrun 
hade blifvit mördad af sin man och den döda kroppen gömd i en ris- 
hög, hvilket gömställe hennes vålnad upptäckte för domaren, som lät 
der anställa undersökning, då liket igenfanns och mördaren bekände 
sitt brott. 

17. Samtoetets tffitgängarf. 

»Trenne inärkwärdiga Historier, Den Första. Om en Soldat-En ka, 
som i. sista Finska kriget genomwandrade slagfältet för att uppsöka sin 



Digitized by Google 



tSi 



ÖFVftttaiOT 4F 



käre make ibland de skjutna. Ben Andra. Om Farfadrens Wåmad. Den 
Tredje. Ora Samwetets Gengångare. Lund, Lundbergska Tryckeriet , 
1846», 8 sid, (s. 6— 8), 810; »Syn, hwarigenom en Mördare, fem år efter 
föröfwad missgerning, bringas till bekännelse och wålförtjent straff; jemte 
Warning i en dröm till förbättring af begångna förwiilelser. Skara. Peter 
Hedenius; 1846», 8 sid. (s. 5—8), 8». 

En klar månskensqväll i Januari månad på 1800-talet, stadnade [nå- 
gra bönder på en backe å skogen Käglan mellan Glanshammars och 
Fellingsbro gästgifvaregårdar, för att låta bästarne pusta. I detsamma 
blefvo de nedanför backen varse en bonddräng, som fattade en gammal 
gumma vid strupen och stack en knif i hennes bröst. Månen sken så 
klart, att de tydligt kunde urskilja mördarens anletsdrag; men ehuru 
mycket de än skyndade sig utför backen, fanns vid deras ankomst till 
stället, der de sett mordet föröfvas, intet spår dera f. Hemske öfver denna 
Sjn tog* de nattqvarter I en stuga 1 närmaste by och igenkände der mör- 
daren, som nu satt helt lugn och täljde skopinnar. De berättade den 
syn de haft, och drängen föll sanslös till golfvet. Han bekände nu, att 
han på det uppgift] a stället för fem år sedan verkeligen mördat en 
gumma så klädd, som bönderne hade sett henne, och blef, på denna be- 
kännelse, dömd till döden, ehuru sedermera, genom konglig nåd, döds- 
domen förvandlades i lifstidsfängelse. 



SPÅDOMAR OCH DROMM-BOCKER. 

1. &iMUa* Profetia. 

»Een skön och Lyffligh Propbetia Sibylla), Stält på Rijm, Hwilken 
iunehåller om Christi tilkommelse, Pijna oeh dödh, Item om then ytter- 
sta Dagen , Såsom ock förkunnar om många hända oseder, Som vpkomma 
skola för Domen. Item någhre Märckie teken På Jwledagharna , Som 
ock äre här vthi skrifTne aff gamble för far ne Män Och vptänckte i för- 
dom tijd. Anno M. DC. XXVI», 40 sid., 8:o (i Zetterströmska samlin- 
gen å Upsala Universitets-bibliotbek); »Anno M. DC. XLII», 40 sid., 8:o 
(i Hr G. Stephens* samling); »Linköping, Tryckt hoos Daniel Kämpe 
1675», 32 sid., 8:o (i Zetterströmska samlingen); »Strengnäs, Tryckt aff 
Zacharias Asp, Åhr 1686», 38 sid., 8:o (T. XXXV II Bibliographica 
bland Palmsköldska Samlingarne. s. 553,; »Linköping åhr 1688», 8:o (1* 
c); »Tryt Åhr 1787», 24 sid., 8:0 (i Zetterströmska samlingen) ; »Tryckt 
åhr 1740», 82 sid., 8:0 (i den Zetterströmska och i Hr Stephens' sam- 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-LITTERATUR El\ 



189 



Ung); »Tryckt i år» v -32 sid., 8:0; »Tryckt i Stockholm, 4770», 31 sid., 
8:0; »Tryckt i Gefle, 1785. Hos E. P. Sundqwist», 31 sid., 8:0; »Öre- 
bro, Tryckt bos Johan Pehr Lindb, 1788», 31 sid., 8:0; »Fahlun, Tryckt 
hos P. O. Axmar, 1794», 31 sid*, 8:0; »Gefte, tryckt bos E P. Sund- 
qwist 1801», 51 sid., 8:0; D:o 1802, 31 sid., 8:0; »Fa hl un, tryckt hos 
P. O. Axmar, 1810», 52 sid., 8u>; »Fahlun, Tryckt hos Pehr 01. Axmar, 
1810», 52 sid.|, 8») (endast i afseende å uppgiften om boktryckarens för* 
namn olika föregående upplaga); »Tryckt i Wexiö hos C. F. Berg, 1815», 
24 sid., 8:0; »Carlskrona 1816. Tryckt i Kongl. Amiralitets-Boktrycke- 
riet», 30 sid., 8:0; »Stockholm. Tryckt hos Johan Horberg, 1825m, 24 
sid., 12:o; »Jönköping, 1828, Tryckt hos N. E. Lundström» , 24 sid., 8:0; 
»Lund, tryckt hos Lundberg och Lönnegren. 1835», 51 sid., 8h>; »Lin- 
köping, 1834, C. F. Maij», 24 sid., 8:0; »Jönköping, 1836. Tryckt bos 
NilsJSric Lundström», 24 sid., 8:0; »Stockholm 1838 bos A. Wallin», 
51 sid., 8:0; »Stockholm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 1842», %å sid., 
8:0; »Jönköping, 1843. Tryckt hos N. E, Lundströms Enka», 20 sid., 
too; »Norrköping, Tryckt bos Chr. Törnequist, 1844», 20, sid., 8:0;» Jön- 
köping, hos J. P. Lundström, 1845», 24 sid., 8:0; D:ol847 , 24 sid.. 8:0. 

Originalet till denna folkbok ärdenty«|ta Sibylla weissagung, 
hvaraf Docen (Miscellaneen zur Geschichte der teutsehen Li- 
teratur. Munchen 1809. I, 94) omnämner en handskrift från år 1428, 
oefa Panzer (Annalen der ältern deutschen Litteratur, s. 404) 
anför en upplaga: »Yon Sibilla weyssagung vnd von Kttnig Sakmtonis 
weissheyt was wunders gescheben ist vnd noch geschehen sol vor dem 
Jungsten tag. Gedruckt zu Nornberg durcb Jobst Gulknecht. Anno 
M. CCCCCXVII», 8:0, samt i Hr Stephens' samling finnes en: »Diszes 
Bttchlin sagt yon Sibylla weissagung, vnd wie sye zu Ku ni g Salomon 
Kame. Getruckt zu Strassburg, bey Jacob Frölieb», 59 sid., 8:0, lika- 
ledes från 1500-talet. Denna rimmade Sibylla weissagung är öfver- 
satt på danska under titel: »Sy bi Ila Spaadom og Kong Salomons Vis- 
dom, om hvis Underligt fordum skeét er, og hvad skeeskal fordenyder- 
ste Bag», deraf upplagor finnas med utsatta tryckår 1605, 1682, 1708 
och >Trykt i detta Aar» Ntebc», (Morska bs la? sn in g, s. 298, 501), 
samt bör ej förblandas med en annan tysk folkbok på prosa, kallad 
»Zwölff Si by lie Weissagungen , Yil wunderbarer zukunfft, von anfang biss 
zu end der welt besagende. Der Kunigin von Saba Kttnig Salomon ge- 
thane Propheceien. Merckliche kunfftige ding, von sanct Brigitten, Ci- 
rillo, Methodio, Joachimo, Bruder Re i o hart, Joanne Liechtenberger, 
ynnd Bruder Jacob auss Hyspanien beschriben. Flavjj Josephi des Jttdi- 
schen gescbichtschreibers, Ein nerrlich zeugniiss von Christo. Zeychen 
vor dem Jungsten tag, die zukunfft des Herren verkttndende» , hvaraf en 
upplaga från 1500-talet, tryckt hos ofvannåmde Jacob Frölich i Strass- 
burg finnes i Hr Stephens' samling, samt en annan sed na re »Aufs neue 



Digitized by Google 



ÖFVBK916T AF 



wieder gedrockt. Cöln und Hornberg», anföres af Göbres (Volksbu- 
chcr, s. 238). Denna folkbok, hvilken äfven bli Tv i t öf v ersatt på sven- 
ska under titel: »The Tolff Sibyllers Spådommar, som månge vndersamme 
händelser ifrå werldennes begynnelse in til enden tilkenna gifwa* Saropt 
Nicaul© Drottningennes i Saba Prophetier, som hon K. Salomon vpen- 
barat hade. Såsom ock Merkelige tilkommande ting , som aff S. Birgitta, 
Cyrillo, Methodio, Joachimo, Broder Reynhart, Johanne Liehtenberger, 
och Broder Jacob aff Spanien, are beskreffne. Anno M. B. IXY. Nw 
aff itt Tydskt Exemplar förswenskat, aff Magno Andre» Past. WaJlen- 
tunensi. Tryckt i Stockholm, boos Ignatium Meurer, åhr 1620», 86 sid., 
8:o, och »Vplagd och rryckt {sic) i Stockholm, Åhr, 1642», 71 sid., 8:o 
(båda i Hr Stephens' samling), uppräknar tolf Sibyllor, nemligen Persica, 
Lybica, Delphica, Chimeria eller Chimica, Samia, Cumana, Hellespontica, 
Phrygia, Europaea, Ty burtina, Agrippina och Erythrea, hvilkas spå- 
domar, för det mesta bestående af språk ur Gamla Testamentet, anföras. 
Härefter är tillagd en 13:de Sibylla, drottning Nicaula från Saba, som 
meddelar konung Salomo spådomar om Christi tillkommelse, om tillstån- 
det i Tyska riket på 1400-talet, om Antichrists födelse och om yttersta 
domen, hufvudsakligen överensstämmande med den rimmade Sibylla*- 
profetiaq, ehuru mindre ingående i detaljer än denna. Vidare följa ut- 
drag ur Brigittas Aevelationes och Methodii Profetior, en förmaning 
af »then helge Propheten, som Frankrijke, Italien, och Hispanienen ige* 
nom reest är, på thet åår M. D. VIII»; ett vitnesbörd om Christos af 
Josephus; åtskilliga krönikors yttranden om Antichrist, samt en uppräk- 
ning af de tecken, som skola föregå den yttersta dagen. En nyare öf- 
versättning från en förmodeligen tysk moderniserad bearbetning häraf har 
utkommit under titel: »Sibyllemas Spådomar och Prophetior eller Salo- 
moniska Nyckel till det Tillkommande. Ur den skriftliga qwarlåtenskapen 
efter en, år 1830 i Klostret Tschenstochau på berget Jasnogora i Polen 
afliden Munk utaf den helige Eremiten Pauls Orden, och huru dessa Spå- 
domar och Prophetior skola gå i fullbordan i dessa sista tider, o. s. w. 
Öfwersättning. Christianstad, Tryckt hos F. F. Gedergréen. 1831», 28 
sid., 8:o, och »Fahlun, P. A. Huldbergs Boktryckeri, 1846», 23 sid., 12:o. 
I den rimmade folkboken, som begynner sålunda: 
»Gudh är aff ewigheet, Och gifwer tilkänna, 
At hans Guddommelige wäsende hafwer ingen ända», 
berättas om skapelsen och syndafallet, samt huru Adam, till hög ålder 
kommen, sände sin son att hemta honom något af den frukt, som vexte 
- i paradiset. En engel mötte honom och gaf honom en qvist, hvilken 
ban, då fadren redan var död vid hans återkomst, planterade på dennes 
graf. Denna qvist uppveite till ett stort träd, hvilket, biand många an- 
dra, nedhöggs, då Salomos tempel byggdes; men det närada trädet kunde 
ingen arbetare behugga, h vårföre det lades till en spång öfver en nick. 



Digitized by Google 



SVENSKA VOLK-LfTTWUTUkKN. 



Vid den tiden kom till Salomo en q vinna, vid namn Sibylla, som var 
fal! af visdom och äfven mycket fager, utom att hennes ena fot liknade 
en gåsfot. Då hon en gång spatserade med konungen, kom hon till 
backen, hvaröfver Adams-trädet var lagdt, men ville icke sätta foten på 
detta träd, emedan hon visste, att deraf skulle förfärdigas det kors, 
hvarpå verldens frälsare skulle dö, och till belöning för denna visade 
vördnad , blef hennes gåsfot genast lik en vanlig men n iskofot. Hon för- 
kunnade nu för konungen Christi till kora melse, och huru få judarne 
skulle -blifva emot de kristne, hvilka skulle välja sig kejsare och konun- 
gar med stor magt. Men när kristendomen hunnit till så stort välde, 
skulle mycket ondt derinom uppstå och yttersta dagen stunda. Dessför- 
innan skulle dock, 4400 år efter Christi födelse (i de äldre svenska upp- 
lagorna år 1617, i 1740 års och de följande 1717, i Fahlu-upplagan af 
1810 år 1817) en stjerna visa sig på himlen, vid som en påfogels-stjert, 
h varefter under 61 års tid (i de svenska upplagorna »3 eller 4 åhr der- 
efter» ondskan skulle utbryta öfverallt. Ett krig skulle uppstå, hvari 
ett A skulle döda ett annat A, och äfven ett H förlora lifvet. Ett L 
och ett F skulle i sju år kämpa om det romerska riket , men L slutligen 
segra. Konungen frågar hvad härmed menas och får till svar, att de 
båda A betydde konung Adolph (af Nassau, reg. 1292—1898), som dö- 
dades af konung Albrecht (af Österrike, reg. 1298—1308); att H vore 
kejsar Henrik" (VII af Luxenburg , reg. 1308—1313) , som dödades af 
predikare-orden (i alla de svenska upplagorna förbytt till den »Grekiska 
orden» — har afseende på ryktet om kejsar Henriks förgiftning genom 
sin bigtfader, dominikanermunken Bernardin); att L och F betecknade 
kejsar Ludvig (af Bäjern , reg. 1314—1347) och »en Fredrik» (af Öster- 
rike, död 1330 — denna förklaring saknas i de svenska upplagorna, der 
det blott heter, att utaf F kommer en Fredrik, som skall till kejsare 
krönas och äras; i Gefle-upp lagan af 1801 förklaras det L och, F, som 
i sju år skola kriga om det romerska riket, betyda kejsar Leopold och 
konung Fredrik den Store af Preussen , och i Fahlu-upplagan af 1810 är 
F på sednare stället utbytt mot N och säges utmärka Napoleon). Sibylla 
förkunnar vidare, att efter kejsar Ludvig skall komma konung Carl (IV, 
reg. 1347—1378), under hvilken romerska riket skall blifva från år till 
år allt mera försvagadt, så att till slut ingen vidare skall sträfva deref- 
ter; men ändteligen skall Gud t?ifva det en kejsare, som skall heta Fre- 
drik (i den nämda Fahlu-upplagan omdöpt till Napoleon), hvilken skall 
samla de kristne omkring sig och segla öfver hafvet till den helga graf- 
ven, den han skall vinna och hänga sin sköld på ett torrt träd derinvid. 
— Detta yttrande tyckes väl passa in på kejsar Fredrik II (1215—1230), 
som under sitt korståg (1228—1229) verkeligcn återvann Jerusalem och 
der intågade den 18 Mars 1229; men enligt tidsföljden kan härmed icke 
gersa menas någon annan än kejsar Fredrik III (1440—1493), som vis- 



Digitized by Google 



|3S ÖPVEtflOT AF 

serMgen lika litet utförde detta, som något annat storverk, men under 
hvare regering man, som bekant är, särdeles efter Constantinopels eröf- 
ring af Turkarne 1455, med mycken ifver predikade korståg emot de 
otrogne, och under inflytelsen af en dylik åsigt tyckes profetian Tara 
skrifven. Härigenom upplyses ock tiden, då denna profetia sannolikt till- 
kommit, åtminstone i det skick den öfvergått till de svenska upplagorna; 
tyattsjelfva uppränningen därtill är af högre ålder synes , bland annat, af 
den ofvannämde utafDocen anförda handskriften deraf från 4428. Seder- 
mera förkunnar Sibylla de jätteeken, som skola ske under 15 dagar före 
domen, samt huru Antichriat skall födas och förvilla många kristne, till 
dess sluteligen Christus kommer och håller dom i Josapbats dal. Här 
sluta de tyska upplagorna , men i de svenska följa vidare på prosa några 
»Märckte Teken» efter den dag i veckan, hvarpå juldagen infaller, samt 
om det stormar om nätteroe i julhelgen och sluteligen efter månaden, 
hvari tordön höres. 

I slutet af de uti Svenska Folkböcker. II, 209, samt här ofvan 
s. 107, anförda upplagor af legenden om Jerusalems Skomakare, 
Örebro 1787, Nyköping, 1787, Göthehorg 1855 och Jönköping 1818 , finnes 
införd »Skomakaren Ahasweri Prophetia Om Den Yttersta Dagens nära 
annalkande», deri han försäkrar, att ehuru Frälsaren sagt, att de dagar 
skola varda förkortade för de utvaldas skull, hafva de i stället blifvii för- 
längde, hvilket skett på Frälsarens förbön, emedan han heldre velat 
ändra sina ord, än att verlden skulle förderfvas midt under sin Ogudäk- 
tighet. Det vore derföre angeläget att skyndsamt göra bättring, emedan 
man ingen dag eller stund vore säker; ty profetiorna i Mattian 24 kap. 
hade oemotsägllgen redan gått i fullbordan. 

»S:t Hieronymi Prophetia, gifwen 1000 och några lOCfcde år sedan , och 
finnes införd uti 1670 års Kyrko-Psalmbok, och i åtskilliga af den tidens 
Psalmböcker äfwen helt wäl utarbetad till vers att såsom Psalm kunna 
sjungas, jemte Afton-Talet den 50 Martii , utnr Rosens Hausbuch. Wer- 
sarne till slut, från Tyska öfwersatte af C G U— m. Sjunges som: Nu 
hwilar hela Jorden etc. Götheborg, tryckte hos Sam. Wahlström , 1827», 
8 sid. (s. 2—5), 8:0; »Trenne Profetior, -om huru det tillgå skall i Weri- 
dens sista tider. Profeterat af Wåre gamle Kyrkofäder, Hieronumus, med 
flere. Jönköping, 1852, N. £. Lundströms Boktryckeri», 8 sid., 8:0; 
»Lund, från Lundbergska Boktryckeriet 1858», 8 sid., 8»; »Prophetior, 
utdragna utur en gammal bok, författad af A. Jon*, Paat. och Prost i 



Digitized by Google 



SVK3&KA FOLK MTTKR1 TUREN. 



133 



Åby, och äfven finnas införde uti 1670 års Kyrko-Psalrobok , tryckt i 
Stockholm 1647, i B. 4 C 51 följande sidor, Propheterade af de gamle 
Kyrko-Fäder Hieronymus med flera, om werldens sista bedröfliga tider. 
Götheborg, Norbergska Tryckeriet, 1843», s. 21, 26 (se nedanföre vid En 
kort geografisk Beskr i fning). 

Hieronymus (född i Stridon på »gränsen mellan Pannomen och Dal- 
matien 329, död i Bethlehem 420) förkunnar här, buruledes, når vert» 
dens sista tid begynner komma , en allmän ondska skatt uppstå bland 
menniskorna, sjelfva elementerna råka i uppror, årsdagar och månader 
förändras samt tiden blifva så ond, att menniskorna skola mera begära 
döänlefva, och midtidénna bed röf velse jkall Antichristus uppenbar blifva. 

I de ofvan anförde upplagorna af 1832, 1838 och 1845 äro tillagde 
tvenue andra profetior, af hvilka den ena egenteligen endast innehåller 
ett upprepande af Hieronymi , men den andra förkunnar ankomsten af 
en falsk profet, som, när verldens ända tillstundar. skall i två och fyra-* 
tio månader förvilla menniskoroa, men hvilka derefter skola åter vändas 
till Guds kännedom genom en stor profet, som han skall uppväcka. 

4. |Uracclft jS^afcant. 

»Den berömde Doctor Philippt Theophrasti Paraeetei i Salzburg Spå- 
dom, år 1546, Hwilken i flere afseenden har inträffat, Öfwersätlnmg 
från Tyskan af S F. H. och på dess egen bekostnad af Trycket utgån- 
gen, samt fir ej af någon eftertryckas. Jönköping» MDCCCXIV, Tryckt, 
i JUmdströmska Tryckeriet», 8 sid., 8a>. 

Af det tysk» originalet har Utg. sett tvenne upplagor: »Ausxug 
nnd grundltcher Bericht der Prophezeihung im Jahr 1346 ven dem be- 
rflhmtenD. Philippus Tbeophrastus Paracelsus, welche in vieler Hinsicht 
etngetroffen ist Céln, 4814, Gedruckt in der KönigL Felddrucker ey» , 
6 sid., 8:o, och »Kiel, 1814. Gedruckt in der Königi FeJddrnckerey» , 
8 sid., 8ro. 

Ben bekante theosofen och alkemisten Paracelsus (född i Eiusiedeta 
vid Zttrich 1495, död i Salzburg d. 24 Sept 1541) gör här, ur sin graf , 
kunnigt, att tre stora skatter äro förborgade t jordens djupaste sköte; en 
vid Meiden i Friaul, den andra mellan Schwaben och Bäjern, och den 
tredje mellan Spanien och Frankrike. Deras ålder, som skola finna dessa 
skatter, skall varar den första 32 år, den andra 50 och den tredje 28. 
De skola blifva funne strax efter kejsardömets störtande, då ett gult le- 
jon skall komma från nony förfölja örnen och öfvervinna honom samt få 
i sitt våM en del af Europa, Asien och Afrika. En liten hop skall följa 
detta lejon och på ett förskräckligt sätt utrota fienden med allt dess kle» 
reci, och då samma lejon tagit örnens spira i sin hand; skall det lydas 



Digitized by Google 



ÖtVBRSIGT AF 



af en och hvar. Då skall ock den aod ra skatten rtidlan Spaulcn Oeh Frank- 
rike upptäckas, och äfven hvart Paracelsus tagit vägen. 

5. efttarttn £a*eck* prafetta. 

»Den för sin stora Wisdom mycket namnkunnige och Berömde Ere- 
miten Martin Zadeeks Märkwärdiga Prophetia, Söm Han i sit 106:te ålders 
Sr wld Solutum i SweiU har uppenbarat för sina Wenner d. 20 Dec. 
1767. Och hwilken, wid närwa rande Conjuncliire synes nog sannolik. 
Andra Uplagan. Med Anmärkningar. Stockholm Tryckt bos Wennberg 
och Nordström, 1772», 15 sid., 8:0; »Prophetia Af Den för sin stora wis- 
dom mycket namnkunnige och berömde Eremiten Martin Zadeck, Som 
Han i sitt 106:te Års ålder wid Solutern i Sweitz han uppenbarat för 
sine wänner den 20 Decenber År 1767. Andra Uplagan. Gefle, Tryckt 
bos Ernst Peter Sundqvist, År 1772», 8 sid., 8:0; »Gäfle, Tryckt hos 
Ernst P. Sundquist , År 1773. Stockholm, Omtryckt hos Wennberg och 
Nordström, 1775. Fjerde Upplagan», 8 sid., 8:0; »Götheborg, tryekt 
1780», 15 sid., 8:0; »Tredje Uplagan. Med Anmärkningar. Örebro, 
Tryckt hos J. P. Lindh år 1787», 15 sid., 8:0; »Fahlun, Tryckt hos 
Pehr 01. Aimar, 1788», 8 sid., 8:0: »Tryckt i Örebro, MDCCXCII», 
8 sid., 8:0; »Gefle, tryckt hos Ernst Peter Sundqvist 1801», 8 sid., 8:0; 
»Fahlun, 1810, Tryckt hos Pehr 01. Axmar», 8 sid., 8:0; »Lund, tryckt 
hos Lundberg och LöOriegren, 1832», 8 sid., 8:0, 

Martin Zadeck uppgifves hafva varit född i Soluthurn uti Schweitz 
och i 30 år lefvat såsom eremit bland de Alpiska bergen , der han dött 
d. 20 Dec. 1767. Kort före sin död profeterade han, att ställningen i 
verlden skulle inom kort mycket förändras. Turkarne skulle alldeles för- 
drifvas ur Europa; republiken Venedig, eröfra en stor del af Grekland 
och återfå konungariket Candia; Polen förstöras af inre oroligheter och 
fremmande inbyggare der nedsätta sig; Danzig blifva så stort, att hela 
Europa skulle förundra sig deröfver; Frankrike sträcka sitt välde öfver 
en stor del af Italien; Kyrkostaten mycket försvagas; en del af Italien 
hålla sig till Spanien, den andra till Frankrike; i Sverige partiagget upp- 
höra, och riket blifva stort under en vis och nådig konungs styrelse, 
samt många guldgrufvor der upptädkas; Danmark blifva ännu större och 
mägtigare, samt utvidga sitt välde i Asien och Afrika; tre hordiska folk 
sända sina flottor till de afrikanska kuster och i en kört tid bringa bela 
Afrika under sitt välde; en stor monark i Europa lägga hela Asien under 
sin spira, då i Jerusalem skulle upptäckas Salomos skatt, uppgående till 
18,000 millioner, samt i Constantinopel kejsarinnan Sofias, värd 50 mil- 
lioner; kristenheten stå ännu 200 år i full blomstring och hela Asien an- 
taga kristna tron, men derefter många kätterier uppkomma och nu ytter- 
sta dagen stunda. 



Digitized by Google 



SVRNSKA F0LK-LITTBHATUB1N. 



153 



6. Utt)tt fatt att fpa i <ft*rt. 

»Nytt sätt At Spå i Kort, Hittils Nästan aldeles obekant, nu funnit 
af en Arab och til oss fördt från de östra Länder. Fahlun, 1808, Tryckt 
hos Pehr 01. Axmar», 15 sid., 8:o; »Nytt — — Länder; Jemwäl en 
Spåman, innefattande betydelsen af de 52 Spelkorten. Stockholm, tryckt 
i Marquardska Boktryckeriet 1824», 16 sid., 8:o; »Konsten att spå i Kort. 
Fahlun, tryckt hos C. R. Roselli, 1829», 8 sid., 8:o; »Upsala, Em. Bru- 
zelii Boktryckeri, 1832», 8 sid , 8:o; »Upsala, Em. Bruzelii Enka , 1832», 
8 sid., 8:o. 

7. &yaman t frätt oclj $5rnrn$. 

»Ny och tillförlitlig Spåman i Kort och Tärning, med fullständiga 
Betydelser för hwarje serskildt Kort och Terning-kast, jemte de af All- 
männa Lotteriets Spel-Numror, hwilka säkrast swara mot hwarje Bety- 
delse. Författad af en Egyptisk Wis Man. Wexiö, 1812, tryckt hos C. 
F. Berg», 8 sid., 8:o; »Öfwersättning från Tyskan. Fahlun, 1814 Tryckt 
hos Pehr 01. Atmar», 8 sid., 8:o; »Götheborg, Tryckt och säljcs hos 
Lars Wahlström, 1819», 8 sid., 8:o. 

Äpantan Sfwet «£p elkar ten. 

»Spåman, innefattande betydelserna af de femtiotvå Spelkorten uti 
en Kortlek, jemte de Nummer-Lotteriets Spel-Numror hwilka säkrast swara 
emot hwar och en betydelse» (se ofvan anförde upplagor af Nytt Sätt 
att spå i Kort, Stockh. 1824, s. 15, 16, samt Spåman i Kort och 
Tärning, Wexiö 1812, s. 6—8, Fahlun 1814, s. 6—8, och Götheborg 
1819, s 5—8, äfvensom nedannämde upplaga af Drömboken, Lund, 
183*, 6. 14—16). , 

9. glin kloka £i$uenatfUckan* SyåhatifL 

»Den kloka Ziguenarflickans Spåkonst jemte ett urwal af nätta och 
muntra konststycken med innehåll: Att spå af handens linier. af utseen- 
det i det hela. af en kaffekopp, af ett glas ägghwita. af Rinaldos Tär- 
ningsspel m. m. till aftontidsfördrif, samladt af A. Schjern. Öfwersatt 
från Danskan. Lund 1843, från Lundbergska Boktryckeriet», 8 sid., 8:o. 

*0. Jttlimmbocket. 

»Een Ny Drömmebook, Thet är: Vtiäggelse Drömmer, och hwilka 
Drömmer man skal achta. Nu på nytt förswcnskat och förbättrad t. 



Digitized by Google 



136 



ÖFVRKS1GT Af 



Stockholm Tryckt åhr, 16425», 15 sid., 8:o; »En Ny Drömme-Bok. Thet 
är: Utläggelse på Drömmar, och på hwilka man skal akta. Tryckt År 
1768», 16 sid., 8:o; »Gette, tryekt hos Ernst Peter Sundqvist 1801», 16 
sid., 8:o; Du>1802, 16 sid., 8:0; »Fahlun, Tryckt hos P. O. Axmar 1810», 
16 sid., 8» (något, ehuru föga betydligt förändrad); »Stockholm, Tryckt 
hos Elmén och Granberg, 1821», 16 sid., 8:0 (aftryck af nästföregående 
upplaga); »Lund, från Lundbergska Boktryckeriet, 1838», 16 sid., 8:0 
(aftryck af de äldre upplagorna). 

»Ny Drömm-bok det är: Uttydelser på Drömmar, och på hwilka man 
skal) noga gifwa akt, samt hwilka af Kongl. Nummer-Lotteriets Numror 
säkrast swara mot h varje dröm. Förbättrad och tillökad Upplaga. Stock- 
holm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1828», 16 sid., 8:0; »Stockholm, 
Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 1837», 8 sid., 8:0; »Fahlun, C R. Bosellis 
Boktryckeri, 1840», 8 sid., 8:0; »Jönköping, hos J. P. Lundström , 1843», 
16 sid., 8:0. 

Förklaring på de förnämsta Drömmar, sådan som den af Filosoferna 
blifwit uppgifwen, samt hwilka af det så kallade Genuesiska eller Kongl. 
Nummer-Lotteriets Numror säkrast swara emot hwarje Dröm. Norrkö- 
ping, 1830. Ad* Fr. Baaras Enka», 16 sid., 8:0; Du> 1834, 16 sid., 
8:0; »Drömbok eller Förklaring på de förnämsta Drömmar. - Norrköping; 
Tryckt hos Chr. Törnequist, 1841», 16 sid., 8:0, 

»En ny Drömme-Bok,, Det är: Utläggelse på Drömmar, och hwilka 
man skall akta. Åttonde Upplagan. Malmö 1831. Tryckt uti Berlingska 
Boktryckeriet», 16 sid., 8:0; »Den gamla och märkwärdiga Dröm-Boken, 
som innehåller uttydelser öfwer de förnämsta Drömmar, som i sömnen fö- 
rekomma menniskor, och hwilka man bör akta. Lund 1834, i Lundberg- 
ska Trycker tet», 16 sid., 8:0. 

»Nattmössan; En ny och bemärkelserik Drömbok, med uttydning öf- 
wer de flesta nu brukliga Drömmar; samt om deras tillämpning wid be- 
räkning af Lotterwinster. Till Drömmandes nytta, författad af en Arab 
Öfwersättning. Stockholm, Tryckt hes J. Hörberg, 1833», 37 sid., 12:o; 
»En ny och betydelserik Dröm-Bok, som på ett sinnrikt sätt uttyder de 
fleste förefallande Drömmar, alfabetiskt ordnade, samt om deras nytta wid 
beräkning af Lotteri-winster. Författad af en Arab. Westerwik. Tryckt 
bos C. O. Ekblad & Comp. 1838», 24 sid., 8:0. 

»Fullständig och af erfarenheten befunnen säker Drömbok , för Lot- 
teri-Spelare i Allmänhet. Har sitt ursprung ifrån Italien, öfversättning 
från Danskan. Stockholm 1824. Tryckt hos Carl Gustaf Holm», 23 sid., 
8:0; Stockholm, Westerberg, 1832, 23 sid, 8:0. 

»Drömbok, eller Konsten att tolka alla förekommande Drömmars 
sannolika betydelse. Jemte ett Bihang, om Drömmars uttydning efter 
månans lopp genom de tolf himmelstecknen. Sällskapsnöjet* Vänner till- 
egnad. Nyköping 1841; C. H. Des Réaux», 60 sid., 12:o; »Stockholm, 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-LITTEHATURKN. 



137 



Tryckt hos P. G. Berg. 1843», SO sid., 4*o; »Drömtydwen . ellér Kon- 
sten au, pi grund af hwad man drömt, weta betydelsen deraf oeh 
hwilka numror man sannolikast bör taga på Lotteriet, samt de SS Spel- 
kortens betydelse ocb mouwarande numror. Nöjets wänner och lyckans 
gunstlingar tillegnad. Stockholm, Elméns «e Granbergs Tryckeri. 1*43» 
60 sid., ifeo (annan översättning). - 

»Ny och Fullständig Dröralydare. Ur en erfaren Gummas efterlem- 
nade papper. Stockholm, Lundberg & Comp. 1846». 85 sid., 42,0. 

Görbes (Volksbttcher, s. 39-44) anför*såsom 4y«k folkbok »Bi 
nes alten Einsiedlers Traumbuch» , hvilken dock ej tyckes hafra legat till 
. grund för någon af de svenska. 



ÄFVEtftYR. 

• - «• |M»r«rp«9 eller lltobnr /tttkr. 

»En sanfärdjg Historia om then träffetige och widtBrfarne bielten 
herr Polycarpo so» kallas Riddar Fincke, buruledes han halftrid^ Lf ' 
drat ihr, förr än han blef född. igenomrcste mljVf2S£Z 
och sågh mångh underlig ttogh. och pi thet sidst. blef funten afl «n 
moder, liggiandes för dödhen och blef uptarfen och är bwm T . T 
Skrifwin åhr 98*1», «: P (T. XXXVII Bi M^o^ra p h hfa Mand Palm 
sköldsk. Samlingarm,, s. 74,); »En kortwi.lig Ltori. om L w « r ' 
arne b*.Un Herr Pp.yc.rpo son, kallas- Riddar Finke. i "t 
XSwensk L.ter.tur-Tidning. , 1817, s. 486); ,£„ km ^Z „,* 

?f 2? T'*** *"* h " ftred * hundradeår, PörVTn han 

blef född, Igenomreste många Lnnd och Riken, oeh såg mån» ZZvZ 

ting. Och på det sid,., blef funnen af sin mo^er, liggandes Vr d^ f' 
och blef uptagen och född på nytt igen. *. B. Be n rpCpu g L* 
Bobergs-Gubbens och Jöns Lundsbrackas rätta bror, ocb Svs^/w 
med Nisse i bw.r gått. Gefle, Tryckt hos E. P. Sundqvist 7^9? « 
sid 8:0; »En korlwillig - - Ridd.r F.nke huru.edes 1 1 ! " 
Gefle , tryckt ho, Ernst Pet. Sundqwist 4799», 46 ,id., 8:o; fr 0 
16 sid., 8:0; »En Senfärdig Historia, om Den träffeli K e och widinJr 
Herren, Herr Po.ic.rpo, Som kallas Ridd.r Finke, HuruTedel 1 ?£ 
Götheborg, tryckt hos & Norberg, 4799», 46 sid., 8:0 (i slutet öHkl h 
föregående upplagorna och aftryekt i alla de följande); »En nötsam Hi 
stor,., Om Pölicarpus, som äfwen kallas Ridd.re Finke, hwflken i„„^ 
Sv. Folkböcker. II. ' nw " Mn jnne- 



Digitized by Google 



!3S 



ÖFVfekSlGT AF 



håller huru han såg mång herrlig och underlig tirtg, samt slute- 

ligen händelserna vid hans födelse och huru han sig då betedde. Götbe- 
borg» Tryckt och säljes hos Lars Wahlström 4819», 16 sid., 8:0; »Herr 

Poticarpus, som såg mång' underlig ting. Tryckt iWexiö, 1822», 

16 sid., fttoj »Kn nöjsam och kostelig Historia, Om Policarpus, som äf- 
wen kallas Éiddar Finke. Stockholm, 1823. Tryckt i Ecksleinska Bok- 
tryckertet», 16 Sid., 8:o; »Linköping 1824. Tryckt i Petreska Boktryc- 
keriet», 16 sid., 6:0} »Böfcås, 1827, N. É. Lundströms Tryckeri», 16 sid., 
8:o; »lönköping, hos Direktören J. P. Lundström. 1827», 16 sid., 8:o; 
»En kortwilhg — — Nisse i hwar gata. Upsala, hos Palmblad & C, 

1829», 16 sid., 8:o (aflryck af Gefle-upplagan 1799),» »En nöjsam 

Riddar Finke. Malmö 1831. Tryckt uti Berlingska Boktryckeriet», 16 
sid., 8:o (aftryck af Götheborgs-upplagan 1799); »Jönköping, 1832, N. 
E. Lundströms Boktryckeri», 16 sid., 8:o; »Lund. Tryckt hos Lundberg 
och Lönnegren. 1833», 16 sid., 8:o; »Jönköping, 1834, N. E. Lund- 
ströms Boktryckeri», 16 sid., 8:o; »Götheborg, tryckt hos Sam. Norberg, 
1838», 16 sid., 8»; »Stockholm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 1841», 16 
sid., 8:o; »Fahlun, J. F. Åkerbloms Boktryckeri, 1844», 12 sid., 8:0. 

Öfversättning från den tyska folkboken »Historia von dem weit 
erfarenen Ritter Hr Policarpus von Kirlarissa, genannt Finkenritter, wie 
der dritthalbhuadert Jahr ehe er gebohren ward vfél Land durchwan- 
dert, seltsame Ding gesehen, und zuletzt Ton seiner Mutter för todt lie- 
gend gefunden , aufgéhoben , und erst von neuen gebohren irorden» (af- 
tryckt i 16:de bandet af Bibliothék der Rom an e och anförd afveto 1 
Görres, Volksbucher, s. 179~-182), förebilden för senare tiders Munch- 
hausiader och författad troligen .under tyska trettiåra kriget för att paro- 
diera den böjelse för skryt, som då blifvit alltför allmän. Redan i 
Stjernhjelms Hercules (l:sta Sangen, v. 137) finnes denna berättelse 
anförd såsom allmänt bekant i norden. Den har IfVen blifvit öTversatt 
på danska (Nterup, Morskabslesning, s. 2Ä6— 238). Innehål- 
let utgöres endast af en samling utaf vidunderligheter utan allt inre 
samband och ofta äfven utan all mening, icie ens i stilistiskt han- 
seende. 

JP en nar |?mlMkatp99. 

»Den Nye Polykarpos eller Den Unge Finke Riddaren. Första Styc- 
ket Af Hans Förunderliga och icke så Otroliga Öden, dem han sjelf dik- 
tat och beskrifwit Gefle* tryckt hos Carl Gttst. Sundqwist 1814», 16 
sid., 8:0. 

Fortsättning af den förra, ehuru i vida mindre vidunderlig stil. 
Denna sednare Polykarpus är tydligen «vea*kt original och i sjelfva 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLR-LITTRBATUREN. 



139 



verket ingenting annat fin en af de många stridsskrifterna mot den fos- 
for fetfoka skolan. 

3. ^flu* £ttnfe* bra rita. 

»Heij något nytt. Det ar Den artigaste Fri-Liugare som finnes på 
hela Notisen, hwilken förtryter at andra kunna liuga bättre än han, 
der han likwäl liuger, at ståckar och stenar må böija sid derwid, är 
ändå intet ord der af sant. Alt detta Under Favoer af den j weten i 
hela werlden widt bewandrade Jöns Lundsbracka* Rese-Beskrifoing. Gö- 
theborg, tryckt år 1758», 15 sid., 8:o; »En mycket sannolik Historia , 
Om Jöns Lundsbracka. Tryckt i År», 8 sid., 8:0; »Tryckt i Är», 8 sid., 
8:0 (annan upplaga än näst föregående, ehuru med lika titel); Göthe- 
toorg, tryckt hos S. Norberg, 1821», 8 sid., 8:0; »Stockholm, Elmén* 
och Granbergs Tryckeri, 1825», 8 sid., 8:0; »Linköping, 1824. Tryckt i 
Petreska Boktryckeriet», 8 sid., 8:0; D:o 1825, 8 sid., 8:0; »Stockholm. 
Tryckt hos Johan Hörberg, 1825», 8 sid., &o; »Jönköping, i Lund- 
strömska Tryckeriet, 1827», 8 sid., ?:o; »Upsala tryckt hos Em. Bruze- 
Hus, 1827», 8 sid., 8:0; »Stockholm, EJméns och Granbergs Tryckeri, 
1828», 8 sid., 8:0; »Götheborg, Tryckt hos Sam. Norberg, 1833», 8 sid, 
fe:o; »Lund. tryckt hos Lundberg och Lönnegren. 1853», 8 sid., 8:0; 
»Jönköping, hos J. P. Lundström , 1833», 8 sid., fko. Dessutom före- 
kommer berättelsen om. Jöns Lundsbracka i Monsieur de Men- 
tiers Stats- och Hushålls-Calender» hvarom mera här nedan, 
samt i de ofvan, s. 97, anförda upplagorna af folkboken om Gesällen 
Weishaupt, Jönköping 1835 och Stockholm 1838. v 

En härmning af äfventyret om Riddar Fjnke och ursprungligen 
införd i ofvannämnde parodierade kalender för att motsvara de i äldre 
Almanachor vanliga berättelserna. 

4. Vlxtfe i 1)9 ar gata. 

»En Makålös och Mycket lustig Historia, Om den Bergtagna Nisse 
i Hwar Gata. Å nyo uplagt och Tryckt År 1764», 20 sid., 8:0; »Ånyo 
uplagt och Tryckt År 4767», 20 sid., 8:0; »Å nyo uplagd och Tryckt 
år 1776», 20 sid., 8:0; »Gefle, Tryckt hos Ernst Peter Sundqvist , 1799», 
32 sid., 8:0; »Jönköping, MDCCCXI V, Tryckt hos J. P. Lundström», 24 
sid., 8:0; »Upsala 1827, tryckt hos Em. Bruzelius», 24 sid., 8:0 (ändrad 
i slutet och aftryckt i alla de följande upplagorna); »Westeräs, 1855, 
T. R. Björkboms Boktryckeri», 16 sid. ♦ 8:0; »Jönköping, 1834. Tryckt 
hos N. E. Lundström», 16 sid., 8:0; »Lund, från Lundbergska Boktryc- 
keriet 1855», 16 sid., 8:0; »Stockholm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 
1838», 16 sid., 8:0; »Jönköping, 1845. Tryckt hos N. E. Lundströms 
Enka», 16 sid., 8:0. 



Digitized by Google 



ÖFVERSIGT AV 



Likaledes en härmning af Finke- Riddaren, ehuru i mindre vid- 
underlig stil. Parodien är här bättre hållen och flerstädes ieke utan 
humor. Efter en skildring af hjeltens underbara lefnadsöden följa en 
mängd parodierade sede- och förhållnings-reglor, som upptaga ungefar 
hälften af arbetet. 

S. fycktn» fln$<inlu /an<t« 

»Lyckans flygande Fana Eller en mycket trowärdig Historia, öm 
Tre fattige Skräddare» som genom Pelegrims-resa kommo omsider til 
värdighet oc hl stort wälstånd, hwars utgång är lustig at läsa. Tryckt 
andra dagen efter ofwan berörde resa, på bemälte Skräddares begäran», 

16 sid., 8:0; »1 nyo Tryckt i år» , 16 sid , 8:o; »Lyckans - Jäsa. 

Hwarjemte ock en annan Historia, En Konung i England och hans tre 
Söner. Tryckt 1 År», 36 sid. (s. 2— It), 8:o; »Götheborg, Tryckt hos 
Sam. Norberg 1800», 36 sid. (s. 2—11), Bio; »Lyckans - läsa. Lin- 
köping, 1787», 8 sid., 8:o; »Berättelse Om Tre Fattige Männ, Som ge- 
nom en Utrikes Resa kommo til stort wälstånd, hwars utgång är lustig 
at läsa. Stockholm, Tryckt hos Andreas J. Sylvenius, 1799», 9 sid., 

8:o; »Lyckans läsa. Gefle, tryckt hos É. P. Sundqwist 1802», 15 

sid., 8:o; »Gefle, Tryckt hos Ernst Peter Sundqwist 1802», 16 sid., 8:o; 
»Carlskrona 1813, tryckt i Kongl. Amiralitets-Boktryckeriet», 14 sid., 
8:o; »Carlskrona, tryckt i Direct. Bagges Boktryckeri 1814» , 14 sid.,8:o; 
»Jönköping, MDCCCXIV, Tryckte i Lundströmska Tryckeriet» (tillsam- 
mans med legenden om C har i ton), 16 sid. (s. 2—15), 8:0; »Stockholm, 
tryckt hos Johan Hörberg, 1825»;. 8 sid., fco; »Jönköping, i Lundström- 
ska Tryckeriet, 1827», 8 sid., 8:o; »Wisby, 1828. Tryckt hos Axel 
Cedergren», 8 sid., 8:o; »Lund. tryckt hos Lundberg och Lönnegren. 
1833», 8 sid., 8:o; »Jönköping, hos J. P. Lundström, 1840», 11 sid., 
8:o; »Ben lyckliga Resan, eller En högst nöjsam och rolig Historia, om 
Tre fattige Skräddare, hwilka, då de förnummo att deras Profession ej 
längre willé tillräckligen föda dem, beslöto att företaga en längre Resa, 
för att i främmande Länder söka sin lycka. Och genom denna Resa 
kommo de från fattigdom och ringa anseende, omsider till mycken rike- 
dom och stor wärdighet. Jönköping 1829, Tryckt hos Nils Eric Lund- 
ström», 15 sid., 8:o. 

Tre skräddare gåfvo sig ut i vcrlden att söka lyckan. Be kommo 
först till ett högt berg, omgifvet af lummiga träd, hvilka hvarje middag 
och midnatt förvandlades till silfver. Häraf tog den ena skräddaren så 
mycket han orkade bära, hvarefter han vände om till hemmet och blef 
deT en rik handlande. Be båda andra fortsatte resan och kommo till en 
trädgård , der gulläplen vexte på träden. Af dessa äplen tog den andre 



Digitized by Google 



SVKNSKA FOLK-LITTERATUREN. 



141 



skräddaren alla fickor falla , samt begaf sig så på hemvägen och blef 
ännu rikare än den förre. Den tredje gick nu ensam vidare och kom 
till en jätte, på hvilken en hel skara gäss vankade upp och ned; ty han 
hade i fyra och nittio år legat 1 själtåget, men kunde icke dö förr än 
antingen gässen trampade ihjel honom eller en kristen gåfve honom sin 
bane. Skräddaren gjorde honom nu denna tjenst och fick till belöning 
en duk, som, när man utbredde den och sade orden: »Japi Schirt Ma- 
rosch!» fyllde sig af sig sjelf med alla slags mat- och dricksvaror. Me- 
delst denna duk undfägnade skräddaren under hemresan en utsvulten 
ryttare, fem i utbyte mot den underbara duken gaf honom en patron- 
taska, icke mindre märkvärdig; ty när man klappade på dess ena sida, 
kom derur en full orkester, och på den andra en hel krigshär. Skräddaren 
gjorde genast bruk af sin patrontaskas sednare egenskap för att litertaga 
duken och kom så hem med båda klenoderne. Han ställde nu till ett 
ståtligt kalas för sina fordna reskamrater och lät dervid spela och skjuta 
så väldigt, att fursten trodde fienden hafva brutit in i landet, och när 
han nu fick böra, att det endast var en skräddare, som med så mycket 
buller trakterade sina vänner, gjorde han dem sjelf ett besök och bemäg- 
tigade sig den rikhaltiga duken; men skräddaren sände genast en stor 
här att återtaga den och lefde sedan oantastad i större anseende än nå- 
gon skräddare (Öre eller efter honom. 

Denna folkbok är af danskt ursprung och finnes i danskt tryck 
redan 1710 (Nvcrup, Morskabslssning, s. 254). En beslägtad tysk 
folksaga är »Der Ranzen, das Hutlein und Hörnlein» bland Grimms Kin- 
der- und Hausmärchen. I, 525—352. 



»En alldeles ny och nöjsam Historia om Skytten Bryde, som efter 
mycken motgång och fara omsider lyckligen kom till stor heder och Wär- 
dighet. Öfwersättning från Danskan. Samt En Sannfärdig Berättelse Om 
Tomt-Gubben och Tomt-Gumman. Wexiö, 1851, tryckt hos Direktören 
Swen Rasks Enka», 50 sid. (s. 5—25), 8:o; »En mycket lustig och nöj- 
gam Danskan. Lund 1854, Lundbergska Boktryckeriet» , 16 sid., 8:0. 

1 Upsala bodde en gammal man, som hade en son, vid namn Bryde, 
hvilken han på sin sotsäng lemnade i arf en bössa , som alltid träffade. Med 
denna bössa sköt Bryde ett lejoit och en drake, hvilka sletos om en trollunge» 
Dennes fader tillät honom, af tacksamhet för sonens befrielse, att utvälja 
tre ting bland alla som funnos i trollets gård. Bryde valde, på trollungens 
inrådan, en liten grå åsna, ett jernhorn samt en sadel med tillhörande bet- 
sel, och vid afskedet gaf honom trollbarnet en pipa, hvari han skulle 
blåsa, oro han någon gång komme i stor nöd. Bryde fcegaf sig nu till 



6. Sfrntiett $ti)*e. 




142 



ÖFYEB5KT AV 



en furstes hof, ho? b vi I ken han genom »in jagtfwost snart kora i stor yn- 
nest; ty sJ snart ban blåste i sitt horn, komma genast alla slags djur t 
stor mängd och med sin bössa nedlade ban alltid så många han ville. 
Men furstens förre gunstling, FalkenbofT, blef afundsjuk på Rrydes fram- 
gång och, för att störta honom, utverkade ban af fursten en befallning 
till Bryde att återföra furstens gemål Florabejla, som blifrit bortröfvad 
af ett troll. Bryde begaf sig nu på vägen med sin åsna , genom hvars 
kloka råd han ock sluteligen, efter många äfventyr, lyckades hemföra 
furstinnan och bemägtiga sig Alexanders häst Bucephalus, bvilken sprang 
lika lätt under som ofvan jord. Men nu inbillade FalkenhpGT försten, att 
Bryde vunnit Florabellas bjerta, och af svartsjuka dömde fursten honos 
till döden. Bedan stod Bryde under galgen, då han erinrade sig troll- 
pipan och blåste deri, Straxt infann sig trollungen, som nu vext till 
full styrka, slängde undan bödeln samt dödade både fursten och Falken- 
hoff, då Bryde förmälde sig med den sköna enkan och vann med det- 
samma riket. 

Äfven denna folkbok bar ett danskt ursprung och samme förfat- 
tare, som näst föregående berättelse (Nyebup, Us. 234). 

7. ^ifttT- JfttttUlt. 

Se Svenska Folkböcker. II, »37—242. Särskilda bearbetningar 
af detta ämne, olika alla, L c, s. 837, 238, anförda upplagor, hafva, 
likaledes såsom folkböcker, utkommit under titel: »En ny Mäster-Katt i 
ett par Nya Stöflor. En mycket nöjsam Historia, huruledes en Katt för- 
skaffade sin Herre stor lycka och anseende, WexjÖ hos Swen Basks 
Enka. 1835», 8 sid., 8:o, samt »En mycket lustig och för den efter- 
tänksamme läsaren lärorik Historia om Mästerkatten i Stöflor. Fahlun, 
J. F. Åkerbloms Boktryckeri, 1845», 16 sid., 8:o, båda öfversatta från 
tyskan* 

». /tm ätftllbrofttr. 

»Tänkwärdig Berättelse, Om Fem Stallbrödev, Som under sina Resor, 
på korrt tid, förwärfvade sig mycken ära och stort anseende. Stockholm, 
1781», 8 sid., 8:oj »Stockholm, Tryckt hos Andreas J. Syl venius, 1799», 
8 sid., 8:o; »Götbeborg, Tryckt och säljes bos Lars Wahlström 1819», 8 
sid., 8:o; »Linköping 1824. Tryckt i Petreska Boktryckeriet», 8 sjd., 
8:o; »Jönköping, 1828, Tryckt i N. E. Lundströms Tryckeri», 8 sid.. 
8:o; »Wexjö 1829. Tryckt bos Swen Rasks Enka», 8 sid., 8:0; »Umeå, 
tryckt hos C Hay, 1845», 8 sid., 8:0. 

En fåktare, som ensam kunde strida med 24; en jägare, som fran 
Bremen kunde skjuta en sparf på Strassburg er-tornet; en löpare, b vilken 



Digitized by Google 



SVB!SS&A FOLK- 1 ITT BB ATI' REN. 



145 



sprang lika for u som en afskjuten kanonkula; en man, så stark, att han 
med ett rep kunde draga omkull en hel skog, samt en annan, som blå- 
ste med sådan kraft, att 56 vfderqvarnar derigenom sattes i rörelse, — hade 
ingått stallbrödraskap med h varandra och infunno sig hos kurfursten af 
Maintz, som låg illa sjuk och endast kunde råddas, om han finnu samma 
förmiddag begagnade en ört, h vilken ej fanns annorstädes än åSchweit- 
ziska Alperna. Löparen sprang efter denna ört, men försof sig under 
vägen. Lyckligtvis blef jägaren detta varse och väckte med ett skott den 
sofVande, som nu i rätt tid anlände. Kurfursten Mef hotad och lofvade 
af tacksamhet, att stallbröderne skulle få hem ta en mansbörda guld ur 
hans skattkammare. Detta värf åtog sig den starke, som med ens gjorde 
rent hus i ränteriet. Nu sände kurfursten två regimen ter för att fast- 
taga dem , som utplundrat honom ; men mannen med de starka lungorna 
blåste bort dem, så att man alltsedan ej fått spaning på en eada man. 

öfversättning från tyskan* I den ar Dom Chavis och Cazottk 
utgifha fortsättning af Tusen och en Natt (La Suite des Mille et 
Une Nuits i Cabinet des Fées. XXXIX, 421—478) förekommer en 
beslägtad saga (»Les prouesses et la mort du capitaine Tranchemont, et 
de ses braves. Conte de Dobil-Hasen») af ifoterlUndskt ursprung. 

9. Stt komma nog igenaw Werlfcen. 

»Sei komma nog igenom Werlden, eller en mycket lustig Historia, 
em en Soldat, den starke Mannen, Blåsaren, Jägaren, Löparen och Man- 
nen med Hatten. Stockholm , tryckt i Marquardska Boktryckeriet, 1824» , 
8 sid., 8:0. 

En variant af nästföregående berättelse, öfversatt från den tyska 
sagan »Sechse kommen durch die ganze Welt» i brödernc Grotms Kin- 
der- undHausmärchcn. I, 442—449, h vil ken äfven förekommer på 
italiennka i Basile's Pentamerone. III, 8- oLo gnorante», och 
på fransyska i »Belle-Belle ou le chevafier fortnnéi> af Mad. d'Aulkoy 
(Cabinet des Fées. IV, $ etc) De fem sUHbröderne äro här tillökade 
med en sjelte, som åstadkom den starkaste kyla, så snart han satte hat- 
ten rätt på hufvudet, och uppgiften är här ett kapplopp med en ung 
prinsessa, hvars hand soldaten vinner genom löparens snabbhet. Prin- 
sessans fader, förtrytsam häröfver, stänger in alla sex i ett rum af jern 
och låter elda det glödhett, men mannen med hatten kyler genast af 
hettan* I Ofrigt äro händelserna desamma, som i foregående berättelse. 

iO. £tt a.jenttr*. 

»Sex Tjonarc: Bergsprängaren ♦ Lyssnaren, den Klarsynte , Isklimpen, 
den Långö och den Tjocke. Stockholm, Elméus och Granbergs Tryckeri, 



Digitized byGoOglC 



€44 



firVFRStGT AF 



1824», a sid. , 8:0; »Upsalä, tryckt hos Em. Bruzelius,* 1827», 8 sid., 
8:0; »Malmö, 1838. Tryckt uti Berlingska Boktryckeriet», 15 sid., 8:0; 
»Lund 18515, i Lundbergska Tryckeriet», 8 sid., 8:0; »Fahlun, P. A* 
Muldbergs Boktryckeri 1848», 16 sid., 8:0. 

Äfven detta äfventyr; öfrersatt från det tysk» »Die sechs Diener» 
i G Hinns Kinder- und Hausmärchen. II, 155—461, ar beslågtadt 
med de föregående. Här är dét en ung prins, som, medelst sina med 
underbara egenskaper utrustade tjenare, utför de svåra uppdrag, bvilka 
en troli kunnig drottning ålägger honom såsom vilkor för vinnande af hen- 
nes sköna dotters hand. 

Ii. fl* fer linnet ne. 

»Wännerna: Räkenmästaren , Snickaren, Målaren, Läkaren, Smeden 
och Ingenting; eller genom döden flngo de älskande hwarandra. Stock- 
holm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1824», 8 sid., 8:0; »Lund. 
tryckt hos Lundberg och Lönnegren. 1853», 8 sid., 8:0; »Jönköping, 
4834, Tryckte hos N. E. Lundström», s. 5—9 (se den i Svenska Folk- 
böcker. II, 285, anförda upplaga af berättelsen nm S tor h jer t a). 

Detta äfventyr röjer likaledes en påtaglig frändskap med de föregå- 
ende och är troligen äfven öfversatt från tyskan. En ung man hade 
vunnit en ovanligt skön flickas hjerta , men fursten der i landet röfvade 
henne ifrån honom. Då Öfvertalade han sina fem med underbara egen- 
skaper utrustade vänner att befria henne , hvilket äfven lyckades; men vid 
hennes åsyn blefyo de alla så betagne af kärlek, att en och livar yrkade 
sina anspråk på att uteslutande ega henne. Så uppstod en strid dem 
emellan, hvari alla sex dödades, och den sköna enkan sörjde sig sedan 
till döds öfver förlusten af sin älskling. 

12. J§0berg0-tf ubbt it. 

Se Svenska Folkböcker. II, 290—295. 

15. punken 1 110. 
Se I. c, s. 271— 289. Den tydliga likhet, som slutet af detta äf- 
ventyr cger med det af sagan om Pelle Båtsman, bör anmärkas. 

M. Waltetbitfan nct) &tlf»f rvorj än. 

»I dag för intet, I morgon för pengar, eller Wädcr-bössan och Silf- 
wer-wärjan. Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1824», 8 sid.. 
8:0; »Helsingborg. Tryckt hos J. Torell 1828», 8 sid., 8:0; »Lund. tryckt 
hos Lundberg och Lönnegren, 1832», 8 sid., 8:0; »Jönköping Tryckte 
hos N. E. Lundström, 1834», s. 12—18 (se den i Svenska Folkböc- 
ker. II, 4$, anförda upplaga af sagan om Askungen); »Norrköping. 



Digitized by Google 



SVKNSK* H)f K UTTBIUTIHEN. 



1844. Tryckte hos Chr. Törnequist» , s. it— i* (se den orvän, s. 13, 
omnämda upplaga af Askungen). 

En konungs dotter hade bli fv it bort röf vad af trenne jättar, men be- 
friades af en ung jägare, ined tfllhjelp af en väderbössa, som alltid träf- 
fade, och en silfvervärja , hvarmed han kunde döda allt »vad han viWe. 
Jägaren, somfann prinsessan so firande, afiägsnade sig, sedan hån tagit 
hennes ena toffel och en flik af hennes halsduk. I glädjen öfVer hennes 
befrielse lofvade konungen hennes hand åt den som dödat jättar ne; men 
då en gammal skrytsam krigare r som vistades vid hofvel, gaf sig till- 
känna såsom prinsessans befriare, kunde hon ej förmås att taga honom 
till gemål, hvaröfver hennes fader blef så vred, att han försköt henne 
och lät bygga henne ett hus i skogen, der hon för intet skulle gif va mat 
och drick åt alla vägferande. Här infann sig den unge jägaren, igen- 
kände prinsessan och yppade rätta förhållandet , till bevis Jrvarpå han fö- 
retedde toffeln och halsdukssnibben. Den gamla krigarn blef nu förvisad 
hofvet och prinsessan förmäld med sin verklige befriare. - 

IS. W aitutin oct) /ttatmm Strutta. 

»Valentin oeh Madam Trutta, eller TroJVskrinet. Stockholm, Tryckt 
i Marquardska Tryckeriet, 1824», 16 sid., «:o; »Jönköping, i Lund- 
strömska Tryckeriet, 1827», 16 sid., 8:0; »Stockholm, Elméns och Gran- 
bergs Tryckeri, 1898», 16 sid., 8:0; »Lund 1834, i Lundbergska Bok- 
tryckeriet», 16 sid., 8:0; »Jönköping, hos J. P. Lundström, 1841», 16 
sid. , 8:0. 

Valentin Altmayer, en köpmansson från Leipzig, hade genom ett oor- 
dentligt och utsväfvande lefnadssätt blifvit satt i nödvändighet att taga 
sin tillflygt till en ande, vid namn Maluck, som förlänade honom ett 
skrin, hvari fanrts innesluten ett tröH, madam Trutta, hvilkel smånin- 
gom tillvägabragte hans förbättring och sluteligen förbjelpte honom trll 
en skön och rik brud. 

Öfversättning från tyskan* v 

tö. fyxoiipatkan eller ben rabfcafet jRnpmöunrn. 

»De flesta Flickors beklaganswärda Lott, jemte Fruarnas angenäma 
Swar; och på köpet, finkornas Tillägg, Den £4 Juli 1826. Hwarefter 
följer Troll packa n eller den räddade Köpmannen. (Saga). Stockholm , 
1826. tryckt i Wennlundska Boktryckeriet», 8 sid. (s. 6, 7). 8?o. 

En köpman hade, för att uppbjelpa sin handel, ingått ett förbund 
med mörkrets furste. Hans själ skulle, efter tio år» förlopp, tillhöra denne, 
om köpmannen under tiden hade ständig afsättning på sina varor; men 
vore det någon enda af dessa, som icke funne köpare, så hade frestaron 



Digitized by Google 



14* 



ÖFVERS1QT IF 



förlorat sin rätt. Köpmannen samlade nu stora rikedomar; men di det 
led mot slutet a C den utsatta terminen, blef han allt mer och mer be- 
kymrad, ty så dåliga varor, han än utbjöd, hade de alltid en strykande 
a(gång. Sluteligen räddades han ur sitt betryck af en gammal bera, 
som lät stryka sig öTver hela kroppen med tjära, vältrade sig i dun 
och satta «g «edan i en tunna uti köpmannens bod. Hon såg i detta 
skick så afskyvärd ut, att hon skrämde bort alla köpare, och köpman- 
nen var frälst. 

Berättelsen uppgifves vara tegen ur en dikt från kon. Carl XLs tid. 

17. ^lufers i 0 Uft t. 

»Snillet, eller Anden i Glaset. Stockholm, tryckt i Maiqnardska 
Boktryckeriet, 48M», * sid., Sto; »Nyköping, tryckt hos P. E. Winge, 
481*», 8 sid., 8»; »Jönköping, 483», N. E. Lundströms Boktryckeri», 
8 sid., 8:o; »Jönköping, 4838. Tryckte hos N. E. Lundström*, 8 sid., 
8:o; »En munter Historia om Studenten och Anden i Flaskan. Helsing- 
borg. Tryckt hos J. Torell, 1827», 8 sid., 8:o; »Malmö, 1828, Tryckt 
uti Berlingska Boktryckeriet», 8 sid., 8:o; »Lund. tryckt hos Lundberg 
St Lönnegren 4836», 8 sid., 8». 

En vedhuggare hade en son, som fått en oemotståndlig böjelse 
att Wifva student; men då fodrens besparingar ej räckte till att hålla 
honom mer än ett år vid akademien, måste han efter denna tidsförlopp 
återvända hem och biträda sin far att hugga ved. JEn dag, då han skulle 
fälla ett träd, hörde han från dess rot en hes röst, som bad om befri- 
else. Det var en ande, som blifvit instängd i en glasflaska och som nu 
befriades af studenten» men hotade, tjll tack härför, att bryta nacken af 
sin befriare. Denna sade sig då omöjligen kunna tro, att anden, som 
nu veU tiH ofantlig storlek» kunnat få rum i den Kila flaskan, och för 
att visa, att detta verkligen varit förbållandet, gick anden ännu en gång 
di lin, då studenten skyndade sig att åter sätta proppen uti. För att nu 
blifva befriad måste anden beqväma sig att gifva studenten ett plåster, 
som hade den egenskapen, att når man strök med dess ena ända, så 
belades alla sår och med den andra, så förvandlades jern i silfver. På 
detta sätt blef studenten en stor läkare och en svåra rik man. 

Fri öfversättning från den tyska sagan »Der Geist im Glas» i 
Gaums Kinder- und Hausmärchen. II, 84—89, hvjlken åter har 
en omisskänlig likhet med den iSsterlftncUlci* om »Fiskaren och An- 
den» i Tusen och en Natt (4004 Nacht Breslau 4896, I, 64—78). 

tit. gJfllttor JUlnutÄttbr. 
Se Svenska Folkböcker. II, 239—263. 



Digitized by Google 



fiVKNS&A FOLK- UTTKHATl REV 



147 



19. Storljjerta, tiléx $)*n täppte Ähraoaaren. 

Se Svenska Folkböcker, II, «64— 270. 

20. åjelttulifinfce pmbet, €>ulbå*nön edt J>an(«n>r £nit»iken. 

Se 1. e. II, 245—858, Den sednaste upplaga Utg. sett är af »Götlie- 
borg, Norfaergska Tryckeriet, i£44«, i« sid., 8:o. 

21., /luftan. 

»Flaskan. Irländsk Folksaga. Stockholm, Elisens och Granbergs 
Tryckeri, 1828», 16 sid., 8:o; »Twenne nya och mycket roliga Historier. 
Ben Förste: oro Mickel Purcell och Ben underbara flaskan. Ben An- 
dra: om Katten i waggan. Lund. från Lundbergska Boktryckeriet 1838», 
8 sid* (s. 7), 8:o (annan bearbetning). 

Mickel Purcell, en arrendator nära Cork i Irland, blef så fattig, att 
han Ull slut måste föra sin enda ko till staden ait säljas. Under vägen 
träffade han en liten man af besynnerligt utseende, som UUhytte sig kon 
mot en flaska, hvilken hade den egenskapen, att när man ropade; »Fla- 
ska, gor din skyldighet»! kommo derur tvenne små tjensteandar, som 
framsatte viner och rätter af alla slag» på guld-? och silfverfat, h vilka, 
sedan rätterna voro förtärda, tillföllo flaskans egare. På detta sätt blef 
Mickel snart en välmående man. Hans välstånd väckte hans godsher- 
res uppmärksamhet, hvilken, sedan han erfarit orsaken der till, gaf ho- 
nom hela sitt arrendehemman tiU oberoende egendom, i utbyte mot den 
underbara flaskan; men Mickel, som under tiden vant sig att ej neka 
, sig något, gjorde snart- af med hela egendomen , så att UU slut åter icke 
mera var qvar än en enda ko, h varmed han nu å nyo begaf sig på väg 
Ull staden, träffade äfven nu den underlige lille mannen och fick åter en 
flaska af honom i utbyte mot kon. Benna. flaska visade sig likväl vara 
af annan art än den förra; ty när Mickel tillsade den att göra sin skyl- 
dighet/ framkommo derur två tjensteandar, som dugtigt pryglade både 
Mickel och hans hustru. Ben nya flaskan begagnade nu Mickel att af 
godsherren återfå den gamla. 

Denna IrUtndUk* berättelse, af påtaglig likhet med den näst Tö- 
gående, finnes öfversatt på tyskes i bröderna Grimks Irische Elfen- 
mährchen (aftryckt i Wolffs Märchen-Schatz. Leipzig 1846. II, 
190—208), med hvilken öfversättnjng den äldre svenska upplagan 
troget öfverensstämmer. Ben scdnare, mycket sammandragen, är aftryckt 
ur Reuterdahls Julläsning för barn. 1857, a. 105— lift. 



Digitized by Google 



tiS 



ÖFVERS16T Af 



M. Uof»eii0 tfnka. 

»Guldfogeln, eller Riddaren på Räfwen, samt en ny ocb mycket 
lustig Historia om Räfwens Enka. Stockholm, tryckte i Marquardska 
Boktryckeriet, 4824», 16 sid. (s. 14—16), fco. v 

En gammal räf med nio flackar låtsade vara dftJ för att pröfva sin 
makas trohet. Flera friare anmälde sig hos den unga enkan, men blefvo 
alfa afvisade% tfH dess en infann sig , med lika många fläckar, som den 
aflidne, och blef antagen; men nar bröllopet skalle firas, sprang den för- 
mente döde hastigt upp, gaf sin tillämnade efterträdare duktigt på pel- 
sen och jagade sin alltför lått tröstade hälft sin kos. 

Öfversättning från den tyska berättelsen »Die Hochzeit der Frau 
Föcbsin» i bröderne Grimms Kinder- und Hausmärchen. I, 256— 238. 

23. pen trägna Jjnntren. 

»Historia om Den trogna Hunden» (se den ofvan, s. 97, anförda 
upplaga af berättelsen om Gesällen We i s h a u p t , Stockholm 1824 , s. 
13—16, samt den i Svenska Folkböcker. II, 133, omnämda upp- 
laga af sagan om Gråkappan, Jönköping 1833, s. 13, 16. 

En bonde hade en hund , hvilken han beslöt skjuta för dess höga 
ålders skull. Hunden hörde honom yttra denna föresats och klagade der- 
öfver för en ulf , med hvilken han var bekant. Denne lofvade stäHa sa- 
ken till rätta , och följande dagen sprang han bort med bondens yngsta 
barn, men släppte det, så snart hunden rusade efter honom. Gamle 
Sultan kom härigenom i högre ynnest hos sitt husbond folk än någonsin; 
men nu fordrade Ulfven, att han af tacksamhet för denna väntjänst skulle 
blunda för vännens besök i bondens fårhus. Härtill lät dock den trogne 
gårdvarden icke förmå sig, utan gjorde sådant väsen, att ulfven måste 
skyndsamt gripa till flykten. Förbittrad utmanade han den fordne vän- 
nen ocb inställde sig på stridsplatsen med ett vildsvin till sekundant, 
h varemot gamle Sultan icke kunde få någon annan än en trebent katt; 
men då denne satte svansen i vädret, trodde de båda motståndarne, att 
det var en sabel, och då han linkade på sina tre ben, trodde de, att han 
för hvart steg tog upp en sten för att kasta på dem, och togo nu ha- 
steligen till fötterna för en så fruktansvärd kämpe. 

Likaledes öfversatt från en i Grimms Kinder- und Hausmärchen 
(I, 287—290) införd berättelse: »Der alte Sultan». 

»Guld-Gåsen eller En myckel nöjsam , lärorik och märkwärdig Hi- 
storia, Om en Bondgåsse som blef förmäld med en Prinsessa, hwarige- 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-LITTRBATDKEN. 



nom ban slutligen blef Konung öfwer ett stort och mäktigt folk. Stock- 
holm, 4927. Wennlundska Boktryckeriet», 8 sid., 8:0; »Lund, från 
Lundbergska Boktryckeriet, 1838», 8 sid., 8:0. 

En bonde hade tre söner, ä varat den yngste var ett åtföje för all» 
och kallades Dummerjöns. Den äldste sonen gick till skogen att hugga 
ved och träffade en liten grå bortbyting, som bad att få dela han» mal- 
säck; men bondsonen afvisade honom med hårdhet och fick ti|l straff 
att hugga sig i armen. Likaså gick det den andra brödren; men Dum? 
merjöns delade gerna med sig och erhöll till belöning en gås med gyllne 
flädrar. Då han med denna gås hvilade öfver natten i ett värdshus, 
ville en af värdens tre döttrar stjäla en fjäder från gåsen, men blef fast- 
sittande dervid. På samma sätt hände det de båda andra och alla som 
rörde vid dem , och när nu Dummerjöns med hela detta följe gick genom 
bufvudstaden, fann konungens dotter det så löjligt, att hon utbrast i 
ett hjertligt skratt* Hennes fader hade lofvat hennes hand åt den, som 
kunde få henne att skratta, och Dummerjöns utfordrade nu sin rätt* 
Konungen ålade honom likväl först åtskilliga svåra vilkor, såsom att 
skaffa en man, hvilken förmådde dricka ur en hel vinkällare» och en 
annan, som kunde äta upp ett helt berg af bröd* samt ett skepp, som 
kunde brukas både till lands och vatten , och sedan allt detta, med bort- 
bytingens tillhjelp, lyckats, blef han förenad' med den sköna prinsessan* 

Äfven till detta äfventyr igenfinnes originalet i bröderne Gbimms samr 
ling (Kinder- und Hausmärchen.~ I, 411-»416: »Die goldeneGana»). 

25. tfrtk ijttt tfätfke, 

»Berättelse öm Erik Hin Götskc, som, för nära iOOtde år sedan 
uppflög i Nya Werldar fttr att inhämta sanningar, och kom med mycken 
lifsfara tillbaka. Calmar 1827, tryckt hos C. F. Berg», 15 sid., 8:0. 

En härmning af SwtFfs berättelse om Gullivers resa till Brobdignag. 
Likasom der Gulliver, kommer här Erik hin GÖtske till ett folk af idel 
jättar, bland hvilka han rätt tydligt lär sig inse det myckna småaktiga i 
våra samhälls- och sällskapliga förhållanden* 

26* f)rn tjdppafttu £t«k««. 

»En ny, märkwärdig Berättelse, om Den Hoppande Krukan. Borås 
1839, Tryckt hos C G. Rydin», 8 sid.» 8:0. 

En ung man, som gifvit sig ut i verlden att söka sin lycka* fick* 
till belöning för sin frikostighet mot en gammal gumma; en underbar 
kruka, som rikeligen försåg honom med allt hvad hanbehöfde, ochslu- 
teligen äfven med en skön brud. 



Digitized by Google 



#59 



ötVERSIGT AP 



27. tyelet /initia* xefa till $)<ttihafc*Wr0*t. 

i)En högst märkwärdig och underbar Historia om Peter Finttigs äf- 
wentyrliga tteså och märkwärdiga händelser i Panka kc ber get, hwaresthan 
utförde flere" bedrifter och lustiga upptåg , samt omsider kom till stor ri 
kedom och ära, genom giftermål med Pankakekungens sköna Dotter Prin- 
sessan Plätt. Tryckt på UtgifWarens Förlag uti P. A. Huldbergs Bok- 
tryckeri f Fäfctan, 1840», * sid., 8:o* •Lund-, ftito Lutadbergskä bok- 
tryckeriet 1*43», 8 Sid., d:o. 

Efter flera jagtäfVentyr, lånade ur MQnchhausewb berättelse, lyckas 
Peter Fintlig befria Pankakekangen , som med sin dotter, deti sköna 
prinsessan Plätt, var instängd i ett berg. Till belöning skulle han er- 
hålla prinsessans hand; men hon afvisade honom med stolthet. För att 
hämnas smög han sig Ull henne en natt under det bon sof; men, sedan 
hon vaknat, märkte hon honom i pannan mod ett kol, för att kanna 
igenkänna honom. Han skyndade sig likväl att på samma eätt märka 
alla andra, som sofvo i slottet, och undgick sålunda ett upptäckas. Då 
Öfvertalade prinsessan sin far att tillställa en stor hal och beströ gelfret 
med dukater, hvilka det hlef strängt rörbudet för någon att upptaga. 
Hon litade på, att den, som besökt henne under natten, äfven skalle 
vara nog o förvägen att trotsa detta förbud, oeh på detta sätt röja sig; * 
men Peter FintKg gick finare till väga. tian beströk sina skosulor med 
beck och åtkom så dukaleme utan att upptaga någon. Denna hans fint- 
lighet blef så beundrad , att prinsessan ej längre gjorde några svårigheter. 

Denna sed na re del af äfventyret är likartad med berättelsen om den 
stulna skatten i Dolopathos (se Svenska Folkböcker. I, 103). 

28. JUn /attt£* oc^ g) t* Vikt. 

»En mycket nöjsam och lärorik Historia, om Den Fattige och Den 
Rike. Linköping, 1841. Palmaer & Ridderstad ,» 8 sid., 8:o. 

St. Pehr kom en qväll till en rik mans hus och begärde berberge 
öfver natten, men Dier afvisad, hvaremot han gästfritt och vänligt emot- 
togs af en fattig. Till belöning gaf han denne rättighet att göra tre 
önskningar, hvilka skulle gå i fullbordan. Den fattige önskade sig då 
den eviga saligheten, samt att han och hans hustru måtte hafva helsa 
och dagligt bröd så länge de lefde. St. Pehr frågade, om han inte äfven 
ville Önska sig ett nytt hus i stället lör det gamla, och när hans värd 
mente, att det ej vore så illa, stod der genast ét ny vacker byggnad. 
Denna gjorde den rike ondt i hågen. Han skyndade sfg efter St. Pehr 
och bad om förlåtelse för sin visade ogenhet, samt fick likaledes tillstånd 
att göra tre önskningar. På dem funderade han af alla krafter under 
sin hemridt; men då han härvid oupphörligt stördes af hästen, utbrast 



Digitized by Google 



SVKNSKA I^OLK-LItTHllATCRKN. 



1*1 



han tfll slut förargad: »Jäg Önskade, do br&te hälften af dl&feöeh genast 
låg hästen död på Yägen. Den aftutthe ryttaren log nu sadeln &6h har; 
men då det härvid rann honom i sinnet huru godt hans hustru hade 
der hemma , medan han fick gå med den tuhga sadeln , Önskade hån atl 
hon måste sitta fast på den , och hans tredje Önskan måste nu blifva att 
lossa henne derifrån. 

öfversättning från den tyska sagan »Det Arme und der Relche* 
i Grimms Kinder- und fidusmärchen. II, 1--6, bvilkeri åter i 
sin förra del påminner om den antika berättelsen rörande PhilemoÉ 
ochBaucis i Ovidii Bfetamorphoser (Vill, v. 618—697), en ladlfek sä- 
gen i Pölibrs Mythologie des Indous. II, 66—70, och enchine- 
«isk, införd i fru Nauberts Volksmärchen. I, 201—909, samt i slu- 
tet liknar sagan om de dåraktiga önskningarne, hvilken förekommer redan i 
de österländska bearbetningarne af sagan om De sju vise Mä- 
stare (se Svenska Folkböcker. I, 82, 128) samt sedermera blifvit 
på mångfaldigt sätt behandlad, bland annat i den äfven såsom svensk 
folkbok i visform utgifna Sagan om Kor fv en. 

29. JM»* (Sflka act) IM» ©nlr*. 

»Prins Joka och Hin Onde. Folksaga. Skara. Tryckt hos Peter He- 
dcaius. 1846», 8 sid., 8:o. Äfven införd i Folk-Sagor för Gamla 
och Unga. Örebro 1842. I, 229—237: »Den elaka hustrun och Djef- 
vulen», samt dramatiskt behandlad af W. V. Braun i Hanka. Dra- 
matiserad Folksaga, meddelad i Bror. Poetisk Kalender. 
Stockholm 1846 , och Knut. Poetisk Kalender. Stockholm 1847. 

En ung bonde, vid namn Joka, hade en hustru, som ständigt 
plågade honom. En dag gick hon , af blott motsägelse-anda , i en brunn, 
som hennes man ville omhägna, och försvann i djupet. Joka skyn- 
dade att nedkasta ett långt rep, för att draga upp henne, men drog i 
stället upp hin Onde, som af förskräckelse för den elaka qvinnan flydde 
ur sin boning. För att belöna Joka för den visade tjensten skyndade 
den lede frestaren till närmaste hof och besatt i konungens dotter. Fa- 
dren, förtvinad häröfver, ldfvade hennes hand åt den> som kunde befria 
henne, och när nu Joka infann sig, flydde genast Satan, och Joka blef 
den sköna prinsessans gemål. Men den lede tog nu i stället en ännu 
mägtigare konungs dotter i besittning, och Joka måste äfven på henne 
visa sin besvärjelse-förmåga. Då han likväl nu ej kunde vänta samma 
medgörlighet af sin helvetiske vän, rusade hän in i rummet, der denne 
.befann sig invid den sjuka prinsessan, och ropade med alla tecken titt 
den yttersta förskräckelse, att hans första hustru var honom i hälarne, 
hvaröfver den Onde tog så illa vid sig , att han genast störtade Sig i haf- 
vet, och prinsessan var räddad. 



Digitized by 



i5* 



ÖFVERSIGT hJP 



Öfversättning fråo tyskan. Berättelsen är af österländskt 
ursprung och förekommer i Tusen och en Natt (1001 NachL Bres- 
lau 1836. I, 17*— 176: »Der Holzhauer und der Geist»). Liknande af- 
ventyr finner man för öfrigt i en ungersk folksaga meddelad i tysk 
öfversättning under titel »Des Teufels Schrecken» i G. v. Gaals Mär- 
chen der Magyaren. Wien 1822; samt i Belfagor, en Italiensk 
novell af Brevio, utgifven 1545, imiterad af Stbaparola (Not t i piace- 
voli. II. 4), öfversatt.på fransyska af Chapuis i Les facétieuses 
Journées, contenant cent certaines et agréables Nouvelles. 
Paris 1584. III, 5, och dramatiskt bearbetad i ett gammalt engelskt 
lustspel Grim, the Collier of Croydon, tryckt 1<NMÉ, och i Bel- 
phagor, or the Marriage of the Dcvil, 1691 (Dunlop, History 
of Fiction. II, 415), m. fl. 

50. PjefHJnlen 4ct) £ixin#cn. 

»En märkwärdig Historia som lemnar den upplysningen om att, 
»Hwarest Djefwulen icke sjelf kan komma, dit skickar han en gammal 
Kärring»), af J. Röse. Öfversättning från Tyskan af A. A. W. Weijö 
1847, hos A. G. Deurell», 10 sid., 8:o. 

Jägaren Kaspar lefde i så lyckligt äktenskap med sin hustru Hån- 
ande], att det väckte djefvulens harm. Då han misströstade att sjelf 
kunna störa de unga makarnes frid, åtog sig en gammal käring. detta 
värf och lyckades äfven till någon tid ; men slutligen segrade bådas tro- 
fasta kärlek öfver hennes konster, och de älskande försonade sig åter. 



SMÄRRE SKÄMTSAMMA SKRIFTER. 

1. ^ftlirnfuttr )t JMtntiet* Anleittur. 

»Monsieur de Utentiers Förnyade Statz- Och Huushålds-Calender På 
detta Innewarande Perpetuella Åhret, uträknat efter Gamla ochNyaSty- 
len til hwars och ens behagelige Hprizont. Hwar wid bifogat finnes Heij 
något nytt. Thet är den artigaste Frij-Ljugare som finnes på hela Noot- 
Iisen, hwilken för t ryter at andre kunna Liuga hätre än han, der han 
likwäl Liuger at stackar och stenar må böija sig der wid, är ändå intet 
ord der af sant. Alt detta Under Favoer af den i weten i hela werlden 
widt be wand rande Jöns Lundsbrackas Rese-Beskrifning. Allom dem til 
tienst som med flijt besökia Distings Marknät i Upsala, til Trycket be- 
fordrat, Och blef nu på stunden färdigt Af Mäster Hillebardt. Tryckt 



Digitized by Google 



SVKNSKA FOLK-LITTERATUREN. 



153 



då det skrefs», 16 sid., 4:o (från slutet af 1600- eller början af 1700- ta- 
let); »Tryckt då det skrefs», 16 sid., 8:o (från sednare hälften af 1700- 
talet); »Fahlun, tryckt hos P. O. Axmar, 1787», 16 sid., 8:6; »Gefle, 
tryckt hos Ernst Peter Sundqvist 1798», 16 sid., 8:o; »Gefle, tryckt hos 

E. P. Sundqwist 1798», 16 sid., 8:o. 

Parodi å de äldre almanackorna. 

2. ^Sttö, fickers JUmaitacka. 

»En ny och lustig Almanacka, Brukbar, kanske i många år. Wexiö 
1823, Tryckt hos Swen Rasks Enka», 8 sid., 8:o; »Jöns Qwickcrs Al- 
manacka, Brukbar i många år. Jönköping, 1835. Tryckt hos Nils Eric 
Lundström», 8 sid., 8:o; »Norrköping, Adolph Fredrik Raams Enka. 
1837», 8 sid, 8:o; »Linköping, 1841. J. A. Petré <fe Sons Officin», 8 
sid., 8:o; »Fahlun, P. A. Huldbegs Boktryckeri, 1842», 8 sid , 8:o. 

En sednare behandling af samma ämne. 

s. |UrlWk*ii, nyttja* till ^Imanaclj *cl) ponebok. 

»En Nöjsam Historia, Om den förwandlade Kortleken, Nyttjad til 
Almanach och Bönebok; Ganska lustig att läsa — och efter mångas 
åstundan nu för första gången till Trycket befordrad och från Engelskan 
öfwersatt af S. D. N. samt med Tillämpning försedd af Undertecknad. 
Wexiö 1814, Tryckt hos Directör. Sv. Rask och får ej af någon efter- 

tryckas», 16 sid., 8:o; D:o 1818, 16 sid., 8:o; »En nöjsam läsa 

och på mångas åstundan till Trycket befordrad. Stockholm, 1823. Tryckt 
i Ecksteinska Boktryckeriet», 8 sid., 8:o; »Norrköping, 1825. Ad. Fr. 
Raams Enka», 8 sid., 8:o: »Borås, 1827, Tryckt hos N. E. Lundström»] 
8 sid., 8:o; »Wisby, 1828. Tryckt hos Axel Cedergren», 8 sid., 8:o; 
»Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1828», 8 sid., 8:o; D:o 
1832, 8 sid., 8:o; »Westerås, 1832 T. R. Björkboms Boktryckeri», 8 
sid., 8:0; D:o 1834, 8 sid., 8:0; »Westerwik. Tryckte hos Carl O. 
Ekblad. 1836» (tillsammans med Svartkonstbo^en) 24 sid., 8:0; 
»Wexjö 1837. tryckt hos Swen Rasks Enka», 15 sid., 8:a; »Fahlun, J 

F. Åkerbloms Boktryckeri, 1843», 8 sid., 8:0; D:ol844, 8 sid., 8:0; »En 

Bönebok; samt Sann Berättelse om en Trolofning, emellan Kajut- 

waktaren Jan von Törsten och Jungfru Rosina Muskat. Jönköping, 1833. 
Tryckt hos Nils Erick Lundström», 8 sid. (s. 2—6), 8:0; »D:o 1844», 8 

sid. (s. 2—7), 8:0; »En nöjsam Bönebok. Ekesjö, 1846. Tryckt 

hos A. Nilsson», 8 sid., 8:0; »En Fritänkares qwickhet, som nyttjat sin 
Kortlek till Almanacha och Böncbok. Sanfärdig Berättelse. Linköping 
1824; Tryckt i Pctreska Boktryckeriet», 8 sid., 8:0 (annan bearbetning); 
»Berättelse om en Beljent wid namn Jean, som förklarade sin Kortlek 

Sv, Folkböcker, II. 29 



Digitized by Google 



IM 



ÖFVERS1GT Af 



både för dess Almanach och Bönebok. Malmö i8$8. Tryckt Berilng* 
ska Boktryckeriet», 8 sid., 8:0 (ännu en annan bearbetning, aftryckt i 
alla eflernämde upplagor); »Lund. Tryckt bos Lundberg och Lönnegren. 
1833», 8 sid., 8:0; »Kortleken, förklarad både som Almanach och Böoe- 
bok. Jönköping, 1832, N. E. Lundströms Boktryckeri», 8 sid., 8:0; 
»Norrköping 1833. Ad. Fr. Raams Enka», 8 sid., 8:0; »Linköping, 1833, 
tryckt hos C. F. Maij», 8 sid., 8:0. 



»Kong Orres Redelige Mandat» (i Zetterströmska samlingen å Up- 
sala Universitets-bibliothek, T. I, der denna upsats följer omedelbart ef- 
ter och är tryckt med samma stilar som »Twänne Sköne Nya Wijsor, 
Then Första. Warer nu glad mina fien. Then Andra. Min Gudh tu 
mig benade. Norrköping 1683»). 

Parodierad författnings-stil. »Mandatet» innefattar ett pass för »wår 
SockneMan Snarflychtigh och ÄhrelÖse Buske Jösse med thet weder- 
nampnet Stoorsupare». 



»Twenne helt Ny och Lustiga öhl- Och Gästab. Lagar, Samt Nya 
och ganska Nöjsamma Dans- Och Skuffmåla-Balker. Tryckte ! år», 15 
sid., 8:0; »En helt Ny och Lustig öhla*Lag, Samt äfwen En ny och gan- 
ska Nöjsam Gästabuds-Lag. Jemte en annan rolig Öhl-Wisa. Tryckt nu 
i år», 8 sid., 8:0; »Tryckt i År», 8 sid.» 8:0; »Gefle, Tryckt hos E. P* 
Sundqwist 1792», 8 sid., 8:0; D:o 1802, 8 sid.,. 8:0; »Öla-Balken; jemte 
utdrag utur Gästabuds-Bal ken. Upsala, tryckt hos Em. Bruzelius 1831», 
8 sid., 8:0. 

Likaledes parodierad lagstil. 



»Kong Mascutharii Utföste Friheter För alla gifta Män i Narrago- 
nien i Slara feland. Tryckt i år», 8 sid., 8:0; »Kongl. Mascutarii Utfösta 
Priwilegier och Friheter, För alla gifta Män, I Narragonien Och i Sla- 
raffeland. Korteligen til tidsfördrif Öfwersatt på Swenska, och nu allom 
bebageligom til tienst och stor nylto förestält. Tryckte i Nyköping 1786. 
Hos Joh. P. Hammarin», 8 sid., 8:0; »Örebro, Tryckte hos Joh. P. Lindb, 
MDCCLXXXIX», 8 sid., 8:0; »Gefle, tryckt hos E. P. Sundqwist 1794», 
8 sid., 8:0; D:o 1799, 8 sid., 8:0; »Mascutarii och Feminarii Utföste 
Privilegier och Friheter för alla gifta i Narragonien och Slaraffeland. 
Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1828», 8 sid., 8:0. 



.4. |Unfl <&ttt* <#*Uitt>at 



0. JUiifl eftU*futarit ptxmxlt$iet. 




SVENSKA FOgjK -LITTERATUREN* 



7. /ritar* ncl) lJuftrura flrim iWgtant. 

»Några Fruars och Hustrurs Wackra och förmonliga Priwilegiom» 
(se nedan anförda upplaga af Urian Urwäders Friare-Tal, s. 47, 
samt den ofvannämda afMascutarii Privilegier, Stockholm 182», 
s. 5—8). 

8. g)uttfcartt*0 $)rittiilefltum. 

»En helt ny och mycket lustig Wisa, Om den behändiga tjufwen 
Jacob Guntlach , Då han år 1771 den 16 Januarii , klockan 10 och 11 
förmiddagen, uti flere tusende personers närwaro, beledsagades til sit be- 
stämda Öde, På Skantzbacken , eller den så kallade Galgebacken utom 
Stockholms södra Tull. Härhos följer ock: Den lustiga Sagan, Om Hun- 
darnas Privilegium, samt Grafskrift Öfwer en hund, wid namn Lejon 9 
som dödt i dessa dagar, och Fabel, om hyndan som gick med ungar, 
och hennes Kammeratska. Alt detta kan läsas och sjungas med största 
nytta och nöje. Gefle, tryckt hos £. P. Sundkvist 1800», 8 sid. (s. 
5—7), 8:o; »Orsaken Hwarföra {sit) Hundarne nosa på hwarandra, Eller 
' Deras Privilegier Samt Fri- och Rättigheter. Innefattande ärwen anled- 
ningen till så wäl Hundars och Kattors, som Kattors och Råttors ewiga 
fiendskap mot hwarandra. Stockholm, 1823. Tryckt i Ecksteinska Bok- 
tryckeriet» 8 sid., 8:o; »Orsaken Hwarföre Hundarne nosa på hwaran- 
nan, Eller Deras Priwilegier Lund. Tryckt hos Lundberg och Lönne- 
gren. 1833», 8 sid., 8:0. 

9. Jfcaittr«kt m*fc min ti Uko wimantie ^uftrw. 

»Kontrakt Med min Tillkommande Hustru, Först på Prosa, Och se- 
dan på Wers. Efter Auktors Begäran. Gefle hos Carl Gustaf Sundqwist 
1814» > 8 sid., 8:o. 

10. JlnUga till paccrjue.' 

»Inlaga till Backus samt Backi deröfwer gifne Utslag; Eldswådan i 
gamla Mosters Träkoja; och Samtal emellan Jungfrur ne Caisa och Lisa, 
eller Present till alla otrogna Pigor. Stockholm 1815, tryckt hos C. Ny- 
berg», 15 sid. (s. 5—8), 8:o ; »Stockholm, Elméns och Granbergs Tryc- 
keri, 1826» , 16 sid. (s 5—9), 8:o. 

11. jJUman ^unflSrflf*. 

»Allmän Kungörelse och alla Kärngar i rörelse. Stockholm, Elméns 
och Granbergs Tryckeri, 1825», 4 sid., 8:o; D:oi826, 4 sid., 8:0 ; Stock- 



Digitized by Google 



156 



ÖFVERSIGT AF 



holm, J. Hörberg, 1826 , 4 sid., 8:o; Nyköping, P. E. Wioge, 1830, 4 
sid., 8:o ; Götheborg, S. Norberg, 1842, 8 sid., 8:o; Hernösand, G. Öhr- 
ling, 1843, 4 sid., 8:o. 

12. H fterlami n. 

»En Klockares sätt att uppläsa en Efterlysning» (se ofvannämde upp- 
lagor af Al män Kungörelse, Stockb. 1825 och 1826, samt Nyköping 
1830, äfvensom nedan anförde upplagor af Auktions-Kungörelse ~ 9 
Upsala 1832 och 1836); »Efterlysa in gen. Fahlun Tryckt hos P. A. Huld- 
berg, 1842», 8:o. 

13. |lnktt0n0-ÄttRdorrlfr. 

»Auktions-Kungörelse öfwer Ragata Etternäbbs Sterbhus på Stora 
Dunderhyttan. Upsala, Em. Bruzelius, 1832», 4 sid., 8:0; Stockholm, 
Élméns och Granbergs Tryckeri, 1832, 4 sid., 8»; Westerås, T. R. 
Björkboms Boktryckeri, 1832, 4 sfd., 8:0; Da 1835 , 4 sid., 8»; Upsala, 
S. P. Lefflers Boktryckeri, 1836, 4 sid., 8:0; Hernösand, G. Öhrling, 
1842», 8 sid., 8:0 (tillsammans med Ho bergs-Gubben); Linköping, 
A. Petré & Son, 1844, 8 sid., 8:0; Fahlun, P. A. Huldbergs Bok- 
tryckeri, 1846 , 8 sid., 8:0. 

14. <&n Äahtton 0-Åunfl0r*l|V. 

»Tre aldeles nya Pjeser. Den Första f Tal öfwer en död Laramunge. 
Den Andra: En Auktions-Kungörelse Den Tredje: Twänne Efterlysnin- 
gar. Alla tre författade och till trycket befordrade af Petter Persson på 
Lotten. Linköping, 1833, tryckt hos C. F. Maij», 8 sid. (s. 5—7), 8:0. 

15. ©ttifniu €ftrrlij0ntnflttr. 

Se stslnäfnde upptaga. 

16. frtabbtiåset. 

»Det stora och märkwärdiga Krabbetåget, eller Konkursen efter den 
stora och förskräckliga, men dock ej farliga Insjö- Amiralen , Herr Lau- 
rentius von Krabbengrip på Stengårdsborg; Herre till Skeka, Räddes och 
Sånsens Kulle, samt Gouvernör öfwer Södra hälften af den mäktiga " 
Haga, Bek-, Lus och Tjärerot. Componerat af &{1^h:R: llPfRh^ 
HMIMTH 1 Jämte en mycket wacker Wisa, Fritt må andra i sin 
swett, etc. (Hwilken sjunges under egen behaglig melodie) Linköping, 
1836, Tryckt hos P. A. & G. C. Strömberg», 8 sid., 8:0. 



Digitized by Google 



SVENSKA VOLK-LlTTKBATUkEN. 



157 



17. Utiin Urwabrrö /rtar*-$*l. 

»El aldeles nytt ocji Öfwermåttan Lustigt Friarc-Tal, Framstäldt Af 
Urian Urwäder til sin granne Klåper och dess Hustru Lålilia , samt dott- 
ren Snäll fota. Här jemte följer ock: Några Fruers och Hustrurs Wackra 
och formonliga Priwilegium, Wi Fruer och Hustrur etc. Och til slut: 
En ganska rolig Begrafnings Wisa, Hwilken innehåller Urian Urwäders 
willrådiga tankar om sin Hustrus hegrafning och at sedermera ingå et 
nytt giftermål med sin kära Snål 1 fota för ro skull. Det lider med'n 
det skrider etc. Tryckt i tysthet, medan Frieriet påstod för ro skull», 

8 sid. (s. 2—4), 8:o; »Et Lustigt Snällfota. Tryckt medan Frieriet 

påstod», 7 sid , 8:o; »Carlskrona, Tryckt år 1809», 8 sid., 8:o; Wexiö, 
Swen Rasks Enka, 1823, 8 sid., 8:o; Stockholm, Wennlundska Boktryc- 
keriet, 1827. 8 sid., 8:o : Stockholm, Elméns & Granbergs Tryckeri' 
1833, 8 sid., 8:o; Lund, Lundberg och Lönnegren, 1833, 8 sid., 8:o. 

13. Stxave- oc\) £3 rÄ llu p 0-® al. 

»Ett mycket wackert Friare-Tal att hälla wid Frieri och trolofnings- 
tillfällen. Jemtc ett kort Bröllops-Tal. Lund. tryckt hos Lundberg och 
Lönnegren. 1833», 8 sid., 8:0 

10. Bmfce-jfera. 

»En öfwer alla måttan lustig Brude-Läxa, Uti ljuset framgifwen af 
en lustig Bröllopsgäst, på god ärlig Bondska hållit. Härhos följer ock: 
En ganska cflertäiiklig Brude-Wisa , Om det som passerat uti Hollstci- 
ner-Land nära wid Staden Kiel i en Landsby benämnd. Parkebo, Of- 
wcrsatt på Swenska Språket. Och kan sjungas som: Min själ och sinne 
låt Gud råda. Tryckt nu i år», 8 sid. (s. 2—5), 8:0; »Örebro, tryckte 
år 1794», 8 sid (s. 2—5), 8:0; »Brude-Läxa. Stockholm, Elmén och 
(iranberg, 1821», 4 sid., 8:0; Stockholm, J. Hörberg. 1824, 4 sid., 8:0. 

20. fy a[ c fatt. 

»Talesätt, hwarmed en persons mer och mindre druckna tillstånd 
ulmärkes. Stockholm, tryckt bos Elmén och Granberg, 1822», 4 sid., 
Upsala, Em. Bruzelius, 1827, 4 sid., 8:0. 

21. fcal »i* ett Slagfält. 

»Tal wid PM Slagfält. Storkholm, tryckt hos J. Hörberg, 1825», 4 

sid., 8:0. 



Digitized by Google 



158 



ÖFVIK9I0T AF 



22. tfn tfnMins* cåmtnnelfe-fcal. 

»Eo Enklings Åminnelse-Tal öfwer sin Aflcdna Hustru, hållet i Ett 
Sällskap af olyckliga Gifta Männer; jemte en Berättelse oro detta Sill- 
skap. Fahlun, C- K, Rosellis Boktryckeri, 1851», 16 tid., 8». 

25. frckamiftatt-ftal 

»Ett Korrt Kökomästare-Tal , att hålla wid Bröllop på Landet. Lund. 
tryckt hos Lundberg och Lönnegren. 1835», 18 sid., 8:o. 

24. $al ifn>er en fcäfc £ammunge. 

»Tal öfwer en död Lammunge» (se den ofvan anförda upplagan af 
En Auktions-Kungörelse. Linköping 1853). 

25. &agan om Grötfatet. 

»Sagan om Grötfatet Ett tal, hållit uti en Frimurare Loge i April 
1758. Stockholm, tryckt hos A. Wallin, 1835», 12 sid., 8:o. 

26. Äamtal emellan en 0*1) en Äerftnfmer. 

»Ouvrage å la mode eller Historia om en Loppa och Sexstyfver» 
(i Små Saker Til Nöje och Tidsfördrif. Stockholm 1756. IV, 
88—106); »Ouvrage å la Mode, Eller: Samtal Emellan en Loppa Och 
Sexstyfwer. Tryckt i År», 16 sid., 8:o; »Tryckt år, 1770», 16 sid., 8:0; 

»Ouvrage Sexstyfwer. Öfwersatt från Fransyskan. Gefle, Tryckt 

hos Ernst Peter Sundqvfst, 1797», 16 sid., 8:o; D:o 1800, 16 sid., 8:o; 
Fahlun, P. O. Axmar, 1809, 16 sid., 8:o; D:o, P. O. Axmars Enka, 
1817, 16 sid., 8:0; »Ett lustigt Samtal, Emellan en Loppa och En Sex- 
styfwer. Stockholm, E. A. Ortman 1824», 16 sid., 8:o; »Ouvrage å la 
Mode. Eller Historia Om en Loppa och Sexstyfwer. Linköping, 1854, 
tryckt hos C. F. Maij», 16 sid., 8:o. 

27. &<tmt<tl emellan $err $årfa$er an) JBamfeä <Serna. 

»Samtal Emellan Herr Hårfager Och Mamsell Gerna. Härjämte föl- 
jer En Faders Testamente Til Sin Dotter, Stockholm, Tryckte uti Kumb- 
lins Enkas Tryckerie 1778», 8 sid., 8:o. 

28. Samtal emellan en ©fttn&refarar^oel) en /Itcka. 

»Kärleks Samtal, Emellan en Nyligen hemkommen Ost-Indjefarare 
Oeh en wacker Flicka. Stockholm, 1800. Tryckt hos Andreas J. Syl- 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-UTTKBATCREN. 



venius», 4 sid., 8:0; »Ett ganska kärligt och mårkeligt Samtal, hållet på 
Djurgården wid Stockholm emellan en Wärdshuspiga och en Sjöman, 
som nyligen hade hemkommit från sin resa. Stockholm 1825. Tryckt i 
Wennlundska Boktryckeriet», 4 sid., 8:0; D:o, Elméns och Granbergs 
Tryckeri, 1832, 4 sid., 8:0. 

29. Samtal emellan en $etxe 0 c t) en Jiammarjungfru, 

»Ett lustigt Samtal emellan cn ung Herre och cn Kammarjungfru. 
Linköping, 1840. J. A. Pctré & Sons Officin», 8 sid., 8:0. 

30. $amt*l emellan ^odjum fakej ad) Pelle $ijp)r$lty« 

»Samtal, emellan Jochuin Lakej och Pelle Husdräng, Då De ara 
Herr Gåls Munsera stod å lysna derpå. Stockholm, Tryckt hos Lars 
Kumblins Änka, 1775», 8 sid., 8:0; Wadstena, J. P. Tollstorp, 1831, 
8 sid., 8:0. 

51. £iue»ne 11 p lu nii 3 - P r a n $ nr o Samtal. 

»Twenne Uplands-Drängars Uprecktiga och förtroliga Samtal, Med 
hwarandra, uti Upsala Distings-Marknad. Örebro, Tryckt hos Jon. P. 
Lindh. MDCCLXXXVIII», 8 sid., 8:0 (rimmadt); Stockholm, Elméns 
och Granbergs Tryckeri, 1821, 8 sid., 8:0. D:o 1829, 8 sid., 8:0; Up- 
sala, Em. Bruzelius, 1827, 8 sid., 8:0. 

32. Samtal emellan £al 3 ar lakej, <Él*a Jfetyi* m. fl. 

- 

»Afton-Visit eller Samtal. Emellan: Balzar Lakej. Och Elsa Hus- 
piga, Samt Hustru Gölin, Hjelp-Hustru. Samtalet är passeradt i Herr- 
skapets egne Rum, medan de sjelfwc äro fränwarande». Upsala 1794, 8 
sid., 8:0; Gefle, E. P. Sundqvist, 1799, 8 sid., 8:0; D:o 1800, 8 sid., 
8:0; Fahlun, P. O. Axmar, 1802, 8 sid., 8:0; Stockholm, Elméo och 
Granberg, 18«2, 8 sid., 8:0; Upsala, Em. Bruzelius, 1832. 8 sid., 8:0. 

53. Samtal emellan Jungfrurna Stift M-l £ifa. 

»Samtal emellan Jungfrurne Caisa och Lisa, eller Present till alla 
otrogna Pigor. Stockholm, 1815, tryckt hos C. Nyberg» (se ofvan an- 
förde upplaga af Inlaga till Bacchus); »Samtal emellan Jungfrurna 
Karin och Lisette, eller Present till alla otrogna Pigor» (se 1826 års 
upplaga af Inlaga lill Bacchus, samt ofvannämde upplagor af be- 
rättelsen om Hertigens af Luxenburg Förbund med Satan, Jön- 
köping 1834 och 134Ä). 



Digitized by Google 



160 



ÖFVERSIGT AF 



54. fax*e* j&amtal ut r b ,3a hot. 

»Lars'es samtal med Jakob om sin trolösa Hustru och Långe Drihi- 
gen Mickel. Stockholm. Tryckt i Wennlundska Boktryckeriet, 1825». 
4 sid., 8:o. 

55. QttBfttne /It c kor* Samtal. 

»Twenne Flickors Samtal om de tjenster, som de innehaft öfwer 
sommaren 1826. Hållet d. 24 Oktober 1826 hos en Madam på Söder 
nära Kattrakaregrändcn. Stockholm 1826, Tryckt i Wennlundska Bok- 
tryckeriet», 4 sid., 8:o. 

56. fywenne /Utkörd JUagan. 

»Twenne märkwärdiga och icke fula Flickors Klagan för hwarandra 
i trakten af sista Styfwern, en wacker stjernklar qwäll i början af No- 
wember innewarande år, öfwer deras odrägliga Tjenster, som de nu, ty 
wärr, ej kunna slippa ifrån förr än den 24 April nästa år, om de lefwa 
och ha helsan. Stockholm, 1826. Tryckt i Wennlundska Boktryckeriet*, 
4 sid., 8:o. 

57. Samtal mellan tam nr ^nnufrnr. 

»Samtal mellan Jungfrurna Malin Ambitiös och Terese Bastant, wid 
Philips första Snabblöpning på Kongl. Djurgården, den 24 Juli 1827. 
Stockholm, Wennlundska Boktryckeriet. 1827», 7 sid., 8:0. 

38. Wår till* pi$ot* fyrmltB* bedrifter. 

»Wår tids Pigors hemliga bedrifter. Skildring efter naturen. Stock- 
holm, 1826, tryckt i Wennlundska Boktryckeriet», 14 sid. , 8:0; D:o 
Andra Upplagan, 14 sid., 8:0, 

39. Wat lib* jletjmtrr. 

»Wår Tids Betjenter. Pendant till Pigspegeln. Stockholm, Elméns 
och Granbergs Tryckeri, 1827», 16 sid., 8:0. 

40. ®ttjenne Jtokftpigtra $ amrntrranfcr. 

»Twenne missnöjda Kökspigors Lamenterande för hwarandra, wid 
hörnet af Kåkbrinken och Weslerlånggatan, d. 24 Bec 1826,^ om afto- 
nen, då de kommo från Julmarknaden, angående de oerhörd! små sum- 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK- LITT KR ATT REN. 161 

mor, som de erhållit till Julpenningar. Stockholm, 1827, Tryckt i Wenn-. 
luodska Boktryckeriet», 4 sid., 8:0. 

41. JTonmerltngrn. 

»Lönwexlingen den 24 Oktober 1827. Stockholm, Tryckt hos C. 
Af. Carlson 1827*», 4 sid., 8:0. 

42. tfn ^Skojitfltte ocl) en $u*ytQa* <&xlwt rlinfl. 

»En Kökspigas och en Huspigas Ordwcxling, den 17 Dec. d. å. an- 
gående deras Hemsöndagar instundande Julhelg, tillika med Fruns m el- 
iankomst och slutliga åtgörande dom i saken; äfwen medföljer Twänne 
Flickors Samtal på Ladugårdsgärdet, sjstl. Midsommardag, angående de- 
ras Matmödrar. Stockholm. Tryckt i Ecksteinska Boktryckeriet, 1832» t 
8 sid., 8:0. 

43. «wenne /ttckorö Samtal på lafcugårt^gärfcit. 

»Twänne Flickors Samtal på Ladugårdsgärdet, sistl. Midsommars- 
dag, angående deras Matmödrar» (se sistnämde upplaga); »Stockholm. 
Tryckt i Ecksteinska Boktryckeriet, 1833» (se nästföljande). 

44. tfn pi$a* amma fkUj*m*f*a från fin fi&atmoltt. 

»En Pigas Ömma skiljsmessa från: sin Matmoder, wid trädandet ur 
tjensten d. 24 Okt. d. å. äfwen medföljer Twänne Flickors Samtal på 
Ladugårds-gärdet, sistl. Midsommarsdag 1 angående deras Matmödrar; 
Stockholm. Tryckt i Ecksteinska Boktryckeriet, 1833», 8 sid., 8:0. 

45. tfn fHgaa afflufcstaganbi från fin <|ttatnf ofcir. 

»En Pigas Afskedstagande från sin Matmoder, wid gåendet ur tjen- 
sten den 24 Oktober d. å. Stockholm. Tryckt i Ecksteinska Boktryc- 
keriet, 1832», 7 sid., 8:0. 

46. tfn .ittatmniJirrö Samtal nu* fin Äiiköptfla. 

»En Matmoders första Samtal med sin nya Kökspiga d. 29 Okt. d* 
a., angående den bortflytlade pigans egenskaper. Stockholm. Tryckt i 
Ecksteinska Boktryckeriet, U>», 7 sid., 8:0. 

tt. «.i4Ut«J>r.r. -*f.*.li,«.iM. 
»Twå Matmödrars Öfwerläggning i Löf-Marknaden d. år, angående 
sättet att behandla deras Jungfrur. Äfwen medföljer: Den förskräckliga 



Digitized by Google 



164 ÖFVEB8ICT AF 

natten pl Kåblroården. Första Afdeloingeo. Stockholm, Ecksteinska 

Boktryckeriet. 1834», 8 sid., 8:o. 

48. p*t lagliflö J)taftStrjaii&*t. 

»Det Lagliga Pigstädjandet. (Händelsen går för sig den 11 Mars d. 
å., uti ett i närheten af skeppsbron beläget hus.) Stockholm. Tryckt i 
Ecksteinska Boktryckeriet 1833», 8 sid., 8:o. 

49. Samtal em*Uan tf arttt acl) tftyrtftut*. 

»Samtal Imellan Kammarpigan Carin och 'Huspigan Christine om 
Cholera-sjukdomen. Stockholm, Ecksteinska Boktryckeriet 1834», 15 sid., 
8»; Da>, Andra Upplagan. 8 sid., 8:o. 

50. Pen fttaianttt |)t g- &p efle In. 

»Den Strålande Pig-Spegeln. Stockholm , tryckt i Marquardska tryc- 
keriet, 1824», 16 sid., 8:o; »Spegel för Pigor, eller Lefnads-Reglor för 
TJensteqwinnor i allmänhet Jönköping, hos J. P. Lundström, 1844», 
it sid., 8:0. 

5i. /orgnlfc Vant till Jun fttaUnle pi$-S&pe$ttn. 

»Förgyld Ram till den Strålande Pig-Spegeln, eller Samling af alla 
qwicka annonser rörande Pig-Spegeln, som i de litterära Tidningarne: 
Dagligt Allehanda och Stockholms Dagblad finnas införda. Tillägnad 
Stockholms af ärbarhet och hederskänsla alltid utmärkta Jungfrur af den 
tjenande Klassen. Med upplysningar och anmärkningar. Stockholm, 
tryckt i Marquardska Boktryckeriet, 1824», 8 sid., 8:0. 

52. pen fonfce r f lagita $H0-$»i£ilit. 

»Den Sönderslagna Pig-Spegeln, eller Pigornas Förswar. THlägnadt 
Husbönder och Matmödrar. Stockholm, tryckt i Marquardska tryckeriet. 
1824», 14 sid., 8:0. 

53. DualiSUa-IKrtt. 

»Hushålls-Uret. Stockholm, Elméns och Granbergs tryckeri, 1821», 
8 sid., 8:0,* »Hushålls-Uret. Pendant till den Strålande Pig-Spegeln. 
Stockholm, tryckt i Marquardska Boktryckeriet, 1824», 8 sid., 8:0. 

54. Qen fcåitga <Jttatm ah*rit. 
»Den dåliga Matmodern, motstycke till de dåliga Pigorna. Stock- 
holm. Tryckt i Ecksteinska Boktryckeriet, 1832», 13 sid., 8:0. 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-LITTERATUREN. 



163 



85. tfn &0ltottt-l)nftrii0 pre f till fin fi&an. 

»Extra Ordinarie Awisor, Från Kohlskogen til Påhlen och där Ifrån 
til Turckiet. Igenom En Soidatz Hustrus Brer til sin Ålskelige och 
Kiäre Man, som i Några År war ifrån henne, och hon ensörjandes hem- 
ma, nödgades söka andra Unga Karlars umgänge. Tryckt i Åhr», 8 
sid., 8:o; »Tryckt år 1796», 8 sid., 8:o; »Tryckt i Fahlun, 1801», 8 
sid., 8:o; »Ett ömt Kärleksbref från en Soldathustru, til sin älskeliga och 
kära Man, honom tillsändt under sista kriget» (se den i Svenska Folk- 
böcker, II, 265, anförda upplaga af berättelsen oraStorbjerta. 
Jönköping 1834). 

56. ^nl-tfpifUl till &t0chl)0lm0 |Hflar. 

»Jul-Epistel Till Stockholms Pigor, Med Jungfrurnas Swar derpå. 
Upphittade på gatan, och å nyo af Trycket utgifne af Olof Meander. 
Stockholm, tryckt i Kumblinska Tryckeriet 1804», 8 sid., 8:o. 

57. Ctt Äarkk*-£r*f. 

»Kårlcks-Brcf från Jungfru Pernilla Cartun till sin Fästcman, Mun- 
sjör Bertil Åsenlund i Stockholm. Jönköping, 1831, N. E. Lundströms 
Tryckeri», 8 sid., 8:o; »Norrköping 1833. Ad. Fr. Raams Enka», 8 sid., 
8:o; »Lund, hos Lundberg, 1834», 8 sid., 8:o. 

58. Saniubref af ben mackta dalkullan. 

sSändebref till Stockholms Ungherrar af Carin Ersdotler från Leksand, 
kand under namn af den wackra Dalkullan. Stockholm, Tryckt hos Joh. 
UöTberg, 1833», 7 sid., 8:o. 

59. åttjar på ben wackta dalkullan* Sänbrbref. 

»Swar af Stockholms Ungherrar på Sändebrefwet från Carin Ersdot- 
ter, eller Den wackra Dalkullan. Stockholm, Elmens och Granbergs 
Tryckeri, 1833», 7 sid., 8:o; »Dalkullans Swar till Stockholms Ungher- 
rar. Stockholm, 1833. Tryckt hos Jon. Ad. Waldén», 4 sid., 8:o. 

CO. Jlcn mackra dalkullans |3rrf frdn giHfif. 

»Den wackra Dalkullans Bref från Lexand till sina wänner i Stock 
holm. Stockholm, hos Ludw. Westerberg 1834», 4 sid., 8:o. 



Digitized by Google 



164 



ÖFY RISIGT *F 



61. Stacken af Jl e 1 1 9. 

»Stycken af Betty. Hårakim Dambä Son den Pudriten; Gillboa^ 
och Korfwagårdenom , ur Tbalroud. Stockholm, tryckt hos J. Hörberg 
1826», 8 sid., 8:0. 

Parodierad bibel-stil. Åftryck från Kexells Mina Tidsfördrif 
på Gäldstufvan. Stockholm 1776. 

62. tfn gift ^rianfcfkae fcaailiga gli». 

»En gin Irländskas, dageliga Bön, Hwilken hon läsit intill sin Icf- 
nads slut. Stockholm, Tryckt i Marquardska Tr)ckeriet, 1819», 4 sid., 
8:0; »Stockholm, Ecksteinska Boktryckeriet, 1823», 4 sid., 8:0. 

63. tfn front Sjmarift peiate. 

»En from Tjenares Beläte. Upsala 1826, Tryckt hos Em. Bruzelius», 
4 sid., 8:0. 

64. giftvvxa om IJfUmjSU* Wttnflan**. 

»En liten Hstioria {sic), om Ystemjölks betingande, lustig till att 
läsa; och är på mången reä>lig yste-gummas begäran till trycket befor- 
drad» i »Trenne aldeles nya och Lustbara Skrifter. Förratta {sic) ar Pet- 
ter Persson på Lotten , och ar honom till trycket befordrade. Linköping 
1832, i Petre'ska Boktryckeriet», 8 sid , 8:0. 

65. glanttn Wtoetfiane* «*f*-#*|lmfntng 

»Pantin Väderhanes Rese-Reskrifaing Til Gillstugan. Stockholm, 
Tryckt uti Joh. G. Langes pri v. Boktryck. 1762», 16 sid., 8:0; »Stock- 
holm, 1815. Tryckt hos Direct. och Kongl. Fält-Boktryckaren Peter 
Sohm», 16 sid., 8:0. 

66. Urgamla &aktr. 

»Nova Mirabilia: Eller Urgamla Saker, Som med allas förundran 
äro fundne uti en Kista förwarade under et Altare i en gammal Catholsk 
Kyrcka; (då samma Kyrcka skulle uplagas,) intet långt irrån Cöln i en 
Socken, som heter MaJheira uti Wästphalen, och i många Förnäma Mäns 
närwaro noga upptecknade af en Capuciner Munck på tyska : Men nu 
Efter mångas begäran för tbes nöje och nytta skull, uti Åntiquiteten, öf- 
wersatt på Swenska af en curiös Antiquitarius, P. O. W. Och flerde 
gången tryckt i detta År», 8 sid., 8:0; »Untfraaswärda Ting, Eller Ur- 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK - L ITTKB ATURKN . 



i6S 



gamla Saker, Som med allés förundran Öro fundnc i en Kista förwarade 
under et Altare I en gammal Catholisk Kyrka. Öfwersättning af P. O. 
W. Andra Uplagan. Stockholm 1801. Tryckt hos Andreas J. Syl ve- 
ni us», 7 sid., 8:o. 



»Twänne Forntidens Jul-Lekar, I Nymodig Drägt Och å nyo Tilsku- 
ren, Efter tidens Förändring och Bruk. Gefle, Tryckt hos Ernst Peter 
Sundquist, 1798», 15 sid., 8:o; Fahlun, P. O. A*mar, 1809, lÄsid., 8:o. 



»En Klockares TituI, Jul-Klapp och Den Dansande Jul-Bocken. Gö- 

theborg, Tryckt hos Samuel Norberg 1801», 8 sid., 8:o; »Klockares Ti- 
tuI. Stockholm, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1852» (tillsammans med 
Auktions-Kungörelse), 4 sid., 8:o; »En Klåckarcs Titel. Westerås, 
1833, T. R. Björkboms Boktryckeri» (tillsammans med Auktions-Kun- 
görelse), 4 sid., 8:o; D:o 1835, 4 sid., 8:o; Hernösand, G. Öhrling, 
1843, 4 sid., 8:o; Norrköping, Chr. Törnequist, 1845 (tillsammans med 
Hobergsgubben), 8 sid., 8:o; Fahlun, P. A. Huldbcrgs Boktryckeri, ^ 
1846 (tillsammans med Auktions-Kungörelse m. il.), 8 sid., 8:o. 



»Et roligt Ecktenskaps-Förbund Emellan Cajutwaktaren Jan von Tör- 
sten, Och Jungfru Rosina Muskat. Stockholm 1801. Tryckt hos An- 
dreas J. Sylvenius», 4 sid., 8:o; »Sann Berättelse om en Trolofning till 
Sjös emellan Kajutwaktaren Jan von Torsten och Jungfru Rosina Muskat. 
Jönköping, 1832. Tryckt hos N. E. Lundström», 8 sid., 8:o; Jönköping 
1833 och 1844 (se ofvan anförde upplagorar Kortleken, nyttjad til 
Almanach och Bönebok). 

Aftryck ur Mina Tidsfördrif pä Gäldstufvan. 

70. ®m $x*%iLt acl) /laf kpanhahar. 

»Något om Krogar och Fläsk-Pankakor; af O. v. D. Ifrån fornål- 
dern. Stockholm, 1815. Tryckt hos A. Gadelius», 15 sid., 8:o. 

7*. «il>*ttiåban i gamla fiävflet* ©rakoja. 

»Eldswådan i gamla Mosters. TraKoja». Stockholm 1815 och 1826 
(se ofvan anförda upplagor af I u laga till Bacchus). 



67. %menne fflritttdtn» $ni-$ehax. 



68. tfn jJUacharee ftitel 



60- tftt ilkteitfkapo-iTorbunb. 




166 



ÖFTIBSIGT AF 



715. Jl ttle-li orken. 

»Jule-bocken , Hwarjom och ettorn till ro och gamman. Stockholm, 
tryckt hos Olof Grahn, 1819», 8 sid., 8:o. 

75. $e eken. 

»Bocken. (Bokstafwen B:s brukbarhet bestyrkt) Berättelse. Stock- 
kolm, tryckt J>ö* Carl Deléen, 1830», 4 sid., 8:o; Wexiö, J. P. Lönne- 
gren, 1834, 4 sid., 8:o. 

En uppsats, der h varje ord begynner med boks ta f ven B. 

74, $un**n pa ^Stapprn. 

»Hunden på Hötappen. En liten Muntrations-Lectur, utgifWen ar 
Koriander Katzenkrall, Förste Hofharr, Kort-, Korf- och Sirafirelsticks- 
Fabriqueur. Stockholm, 185*. Tryckt hos Jon. Åd. Walldén», 7 sid., 8:0. 

75. J)*n luftifl* ©rtnittfloläfarftt. 

»Pen lustige Tidningsläsaren. Hwarefter följer: Tweone waekra och 
nya Kärleks-Wisor, Den Första: Jungfrun hon gångar på högan berg, etc. 
Den Andra: Huru kan jag wara nöjder, etc, Jönköping, 1835. Tryckte 
hos N. E. Lundström», 8 sid., 8:0. 

76. Öm en luftig mun. 

»Berättelse om en Lustig Man, som tog dagen som han kom och 
hustrun som han fick henne. Stockholm. Tryckt hos P. E. Norman, 
1835», 4 sid. t 8:0; Eskilstuna, P. E. Norman, 1858, 4 sid., 8:0; Stock- 
holm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 1841, 4 sid., 8:0. 



BLANDADE ÄMNEN. 

1. #anbe-p racttta. 

»Een allmenneligh Practica eller Wäder-Book, efifter the Gamble 
och Wijse, Aiberti, Alkindi, Hali och Ptolomei Lärdom, städze waran- 
des åhr ifrån åhr» (från 1600-talet); »En lijten Bok, Som kallas Bonde- 
Practica Eller Wäderbbk Innehållandes Några skiöna Reglor, huruledes 
man skal känna och lära ÅJirsens Låpp, altijd warandes Ahr ifrån Åhr 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK-LITTERATUREN. 



167 



tryckt Åbr 1745», 80 sid., fco; Gefle, E. P. Sundqvist, 1800 , 80 sid., 
9to; Götheborg, Norberg» 1854, 66 sid., 8:o. 

I slutet tf Bonde-Practican är införd »Speculum Vit» Human». 
Menniskiones Lefwemes Spegel. Ifrån första bon hijt vthi werldene fö- 
des och in til thes hon ftbi Jordena, then allés wår Moder är, begraf- 
wen och lagd warder. Allom Menniskiora til en hälsosam och nyttig 
Underwisning, stält och publicerat. Af Andrea Johanni Arosiandro. 
ihr 1641». 

Bonde-Practican finnes såsom folkbok äfYen på tysAa, aftryckt ur 
ett år 1570 i Frankfurt am Main utkommet arbete (Görres, Volksbu- 
cher, s. 55—59). 

2. $en kloke fyanb-fakaven. 

»Den Kloke och Förståndige Tand-Läkaren, Eller: Et Hundrade 
Tretton, Hed Underbar Wärkan Försökte Botemedel Emot Tandwärk, 
Af alla slag. Stockholm, Tryckt hos Lars Wennberg , 1775», 16 sid., 8:o. 

Undertecknad Carl Fr. Grönhagen. 

3. Örte- 0(1) £akave-$ok. 

»En liten dock mycket nyttig örte- Och Läkare-Bok, Hwarutinnan 
åtskilliga af wåra Inhemske örter, samt Trän Bark och deras rötter, Gräs 
och Blommor til Botemedel emot många Sjukdomar warda Beskrifne. I 
synnerhet ganska nödig och nyttig för dem som bo på Landsbygden, och 
som icke i hastighet hafwa tilfålle at fa ifrån Apotheket nemde örten 
Efter mångas åstundan och trägna begäran å nyo uplagd, tillökt och 
mycket förbättrad. Gefle, tryckt hos Ernst Peter Sundqwist 1799», 52 
sid., 8:o. 

4. $en kloke /arjjuH; n. 

»Ben Kloke och Förståndige Fårgubben, eller En kort och sannfär- 
dig Berättelse, huru Swen Andersson i Ljungberga räddade sina Får under 
den swåra Fårdöden förtiden höst och winter, samt erhöll dubbelt mera 
Ull än wanligt. Upptecknad och till Allmänhetens tjenst utgifwenaf hans 
Son Swen Swensson i Ljungberga. På Konungens Befallningshafwandes 
öfwer Jönköpings Län föranstaltande från Trycket utgifwen. Jönköping, 
1852. Tryckt hos Nils Eric Lundström», 22 sid., 12:o. 

3. Un fotobok. 

»En ny och pålitlig Färg-Bok, att färga efter på 18 serskildta sätt. 
Jemte Anwisning att utröna om Färgen på Tyger är äkta, eller om den 



Digitized by Google 



168 



tfFVF.HMGT AF 



faller ar och utblckes. Norrköping. Åd. Fr. Raams Enka. 1930a, 8 

sid., 8:o; »En ny utblekes. Författad af Johan Östbkbg. Westerås, 

iSM, T. R. Björkboms Boktryckeri», 8 sid., 8:o; D:o 1834 , 8 sid.,-8:o; 
Bro 1833, 8 sid., 8:o; Westerwik, Ekblad, 1834, 8 sid., 8:0; Götheborg, 
Norberg, 1837, 8 sid., 8:0. — »Färg-Bok eller Anwisning att på Femton 
olika sätt färga Linne- och Ullgarn. Till Land t mannens och Hushålla- 
rens tjenst utgifwen, och hwilken med stor nytta samt ringa kostnad 
kan brukas. Af Johan Östberg. Wcijö, tryckt hos Sy. Rasks Enkr 
1837«, 8 sid., 8:0; Jönköping, N. E. Lundström, 1841, 8 sid , 8:0; D:o 
N E. Lundströms Enka, 1843, 8 sid., 8:0. 

6. Un /årsbok m. m. 

»En ny och pålitlig Färg-Bok, att förgå efter, på 24 serskildta sätt, 
samt Underwisningar att tillwerka den bästa sort Skrifbläck, och att 
swärta Spån hattar och att med största besparing koka god Såpa. Norr- 
köping, Ad. Fr. Raams Enka. 1834», 8 sid., 8:0; D:o 1837 , 8 sid., 8:0; 
Westerwik, Ekblad, 24 sid., 12:o; Norrköping, Törnequist, 1840, 8 sid., 
8:0; D:o 1843 , 8 sid., 8:0; D:o 1847 , 8 sid., 8:0. 

7. Jim uppriktig* /Jru.ar*n. 

»Den Uppriktige Färgaren, innehållande Uppsattser på de flesta sor- 
ter färgning på Ylle, Bomull och Linne, hwilka alla, under en 30-årig 
Hushållning, åro försökte och befunne pålitlige. Jemte Underwisningar 
att twätta Sitzer och andra tryckta Tyger, att taga färgen ur Sidentyger, 
att tillwerka den bästa sort Skrifbläck, att swärta Spånhattar, och att 
med största besparing koka god Såpa. Samlade ocb ufgifne af S. I. R. 
Götheborg, Tryckt hos Samuel Norberg, 1837», 16 sid., 8:0; »Fjcrde 
Upplagan. Jönköping, 1842, hos J. P. Lundström», 16 sid., 8:0. 

8. »ull-sillan. 

»Gull-Hönan, M 1—12. Stockholm, Tryckt hos Lars Wennberg, 
År 1773», 48 sid., 8:0; »Gull-Hönan Som wärper Gull-lgg, Eller Tolf 
Sedolärande Fabler. Ganska Lärorika och nöjsamma at läsa, för både 
unga och medelåldrige Personer. Gefle, tryckt hos Ernst Peter Sundqvist, 
1799», 16 sid., 8:e; D:o 1802, 16 sid., 8:0. 

9. Äpor 0m oU-§l0h. 
»Aenigmata: Eller Spörsmåls-Book Medh allahanda sälsamme och 
vnderlige Spörsmål och Swar, ganska lustigh och kortwijligh atläsa. Nu 
nylighen tilsammandraghen, förfärdigat och förswenskat, aff I. H. S. B. 
På nytt öfwerseedt, förbättrat, med flijt corrigerat, ocb nu andre gån- 
gen aff Trycket Tillgången. Anno M. DC» XLI», 32 sid., 8:0. 



Digitized by Google 



SVENSKA FOLK -LITTERATUREN. 



169 



Troligen en öfwersättuing frän den tyska folkboken »Neu vcrmehr- 
tcs Rathbiichlein mit allerhand welt- und geistlichen Trägen samt deren 
beantwortungen» (Görres, Vol ksbUcher, s. 175, 176). 

10. 0ät-$0h. 

»En alldeles ny Gåt-Bok, innehållande 150 sinnrika och roliga Ga- 
lor, ■ .éd Swar, hwilka i sällskap kunna bidraga till mycket nöje orh 
tidsfördrif. Upsala 1826, Tryckte hos Em. Bruzelius», 16 sid., 8:o. 

11. tlöjfamma (Öatar ocl) S*mar. 

»75 Nöjsamma^ Gåtor och Swar. att läsa wid lediga stunder; Hwar- 
med nöje och munterhet i ett sällskap kan winnas. Linköping, 1834; 
AxelPetre», 8 sid., 8:o; »Jönköping, J.P.Lundström, 1847», 8 sid., 8:o: 
»78 nöjsamma — — winnas. Westerås, 1835, T. R. Björkboms Bok- 
tryckeri», 8 sid., 8:o; »70 Nöjsamma — — winnas. Wcxjö 1847. Tryckt 
hos A. G. Dcurell», 8 sid., 8:o. 

12. ^ttinitergiiktti. 

»Muntergökcn, eller Samling af Etthundrade fyratio sinnrika Gåtor 
och Swar, hwilka i sällskap kunna bidraga till mycket nöje och tidsför- 
drif. På begäran till Trycket befordrad af S. K. Jönköping, tryckt hos 
N. E. Lundström, 1831», 16 sid., 8:o; D:o, N. E. Lundströms Enka, 
1844, 16 sid., 8:o. 

15. pen fxå$w\fe töublmi. 
»Den Frågwisc Gubben, hwilken med sina nöjsamma frågor, fram- 
trollar till sina Gäster de förunderligaste swar. Lund, 1836, Lundberg- 
ska Boktryckeriet» , 16 sid., 8:o; Jönköping, J. P. Lundström, 1844, 16 
sid., 8:o. 

14\ ^epyr TUUffltt pl $tx%tt 
»Jeppe Nilsson På Berget, Eller Den Förwandlade Bonden, Förestähi 
I En Comoedic På Danska Thcatren, Och nu på Swenska öfwersatt. Gefle, 
Tryckt hos E. P. Sundqwist 1796», 48 sid,, 8:o; Stockholm, Marquard- 
ska Tryckeriet, 1824, 36 sid., 8:o; Jönköping, N. E. Lundström, 1832, 
24 sid., 8:o; Lund, Lundberg & Lönnegren, 1833, 36 sid., 8:o; Stock- 
holm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 1838, 24 sid., 8:o; Jönköping, N. E. 
Lundströms Enka, 1843, 24 sid., 8:o; D:o, J. P. Lundström, 1844, 32 
sid., 8:o. 

En af Holrergs mest bekanta komedier. Ämnet förekommer i Tu- 
sen och en Natt (1001 Nacht. Breslau 1836. VII, 3—118), i Cent 
Nouvelles nouvelics, m. fl. novellsamlingar från medeltiden, samt har 
af nere författare blifvit dramatiskt behandladl. 

Sv. Folkböcker. II. 50 



Digitized by 



X 



170 UFVBBSIGT AF 

15. Qon Uanttlifl fc* CnitbrabiJ*. 

»Don Ranudo de Colibrados eller Fattigdom och Högfärd. Comedie 
i 5 Akter, af L. Holberg. Författare till Jeppe Nilsson på Berget eller 
den förwandlade Bonden. Jönköping, hos J. P. Lundström, 1844», 52 
sid., 8:o. En annan öfversättning , icke afsedd till folkbok, har utkom- 
mit under titel: »Don Ranudo de Colibrados eller Fattigdom och Högfärd. 
Komedi i 4 Akter. Efter Holberg och Kotzebue. Stockholm , Tryckt 
hos Johan Imnelius, 1820». 

16. £ro<trthan ft-fSak. 

»Swartkonst-Bok , innehållande en mängd underbara Konststycken, 
hwaribland äfwen märkwärdiga Kortkonster; hwilka alla, utan mycken 
kostnad och beswär, af hwem som helst kunna werkställas, till stor för- 
undran for alla dem som icke känna dessa hemligheter. Linköping, 1855, 
tryckt hos C F. Maij», 16 sid., 8:o; Lund, Lundbergska Boktryckeriet, 
1835, 16 sid., 8:o; Jönköping, N. E. Lundström, 1856, 16 sid., 8»; 
Norrköping, Ad. Fr. Raams Enka, 1836, 16 sid., 8:o; Westerwik, CO. 
Ekblad, 1856, 24 sid., 8:o; Stockholm, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 
1857, 16 sid., 8:o; Jönköping, J. P. Lundström, 1844, 16 sid., 8:o. 

17. f&amle Kicfyartoft £ro nrtk* it ftbo k. 

»Gamle Richards Swartkonst-bok , hwarigenom man kan förwärfwa 
sig rikedom, lycka och anseende. Carlshamn, Tryckt hos J. M. Sten- 
beck, 1832», 24 sid., 12:o ; »Lund, Lundbergska Boktryckeriet, 1836», 
8 sid., 8:o. Andra bearbetningar af samma ämne hafva utkommit un- 
der titel: »Konsten att genom lofliga medel inom kort blifwa Rik ifrån 
Intet, Körtel igen upptecknad af Dess UppGnnare, särdeles till de fattigas 
uppkomst och lycka. Stockholm, Tryckt hos Olof Grann, 1827», 8 sid., 
8:o, och »Gamle Richards Konst att blifwa rik och lycklig, m. m. Af 
Benjamin Franklin. Upsala, tryckt hos Sv. P. LefHer 1838». 12 sid., 
8:o, samt, icke såsom folkböcker, Wägcn till Rikedom och Wäl- 
stånd af Benjamin Franklin. Norrköping 1845, 28 sid., 52», och 
Stockholm 1845, 52 sid.. 52:o. 

18. £tll-/*ft*tt. 

»Jul-Festen , om dess Nöjen , Jul-Klappar och Jul-Leken Understolen, 
som innehåller 77 Under. Stockholm, hos Ludv. Westerberg, 1852», 
16 sid., 8:o. 

»Några ord om Allmogens Widskepelse. Ett Samtal mellan Bonden 
3wen och hans grannar. Författadt och till trycket befordradt af en 
Bwensk Bonde. Jönköping, hos J. P. Lundström. 1840», 56 sid., 12:o. 



Digitized by Google 



SVKNSKA FOLK- LITTERATUREN- 



171 



20. |lrfkrtfnitifl om §immei 0 cl) ^urfc, m. m. 

»En kort Beskrifning om Himmel och Jord, Sol, Måne ochStjernor, 
m. m. Tillegnad det Hederwärda Bondeståndet i Swerige. Tredje Upp- 
lagan. Jönköping, hos J. P. Lundström, 1841», 24 sid., 8:0. 

21. <£n hart flfoflraftfk be fkrtfnttifl. 

»Tre små sköna lärorika Skrifter. Den Första: En kort Geographisk 
beskrifning jemte en liten underrättelse om de fyra Hufwud-Religioner, 
som finnas i Werlden, af P. L. S. Den Andra: Prophetior, utdragnc utur 
en gammal bok, författad af A. Jotub, Past. och Prost f Åby, och äfwen 
finnes införde uti 1670 års Kyrko-Psalmbok , tryckt i Stockholm 1647 
{stc), 1 B. 4 C. 32 följande sidor. Propheterade af de gamle Kyrko-Fäder 
Hieronymus med flera, om werldens sista bedröfliga tider. Den Tredje : 
Gör dig snart redo till den sista dyra färden. Dessa 3 Skrifter hafwa wa- 
rit tryckta förr hwar för sig och utsålde, men å. nyo till Trycket befor- 
drade på fleres åslundan. Götheborg, Norbergska Tryckeriet, 1845», 52 
sid., 8:0. 

22. Hlultöa Samtal 0cl) fyttftfnnotga ^nfalUn. 

»Roliga Samtal och Spits-fundiga Infallen, Samlade dels i Sällskaper 
och dels ur Andre mäns historiske skrifter. Wid tillfälle ganska nöj- 
samma at läsa, samt ock at få skratta bra åt. Tryckt i Gefle, 1779», 
82 sid., 8:0; »Gefle. Tryckt hos E. Sundqwist 1796», 52 sid., 8:0. 

23. ^llatjanoa artiga gtftarter. 
»Lustige Compagnie Eller Allahanda Artiga Historier, Roliga Discur. 
ser Och Saratal, Wid tilfälle at läsa, som ej ringa lust och nöje förorsaka 
kunna. Tryckt i år, andra dagen efter Discursen», 16 sid., 8:0; »Stock- 
holm, Tryckte hos Andreas J. Sylvenius, 1800», 16 sid., 8:0. 

24. ^rtmakram 0. 

»Krimskrams. Stockholm. Tryckt hos J. Hörberg, 1824», 8 sid., 8:0. 

25. Jitturf* ijiftiuifkt nntt mel) luftigt. 
»Diwerse Historiskt Nytt och Lustigt, Dep älskogsbegifne Prästen. 
Björkskogen köpt för wällingmjölet. Banken i milstolpen. Stortjufwen 
Lasse-Majas gömställe. F. d. Studenten i jul-arrest. Stockholm, Tryckt 
hos F. B. Nestius, 1828», 4 sid., 8:0. 



Slutligen torde äfven böra nämnas åtskilliga samlingar af skrifter för 
folket, hvilka dock ej blifvit egentcliga folkböcker. 

litUoiDg för Sfenige Man, utgifwen af Sällskapet för Nyk- 
terhetens befrämjande. Jtf 1— tf. Götheborg, Sam. Norberg, 1831. 1832. 



Digitized by Google 



172 



ÖFVKBSIGT AF 



LSisning för folket. Af Sällskapet för Nyttiga Kunskapers 
spridande. l:a— 13:de Årgångarne, Stockholm, P. A. Norstedt & Söner, 
1854—1847. 

folkskrifter. Berättelser ur Fäderneslandets Historia. M 1 (2) 
Gustaf Wasa i Dalarne (af C. J. L. Almquist). JU 2 (6) Berättelse om Den 
Swenske Fältherren Måns Stenbocks Äfwentyr och Lefwcrne, af G. H. 
Mellin. Jtf 3 (9) Berättelse huru Sweriges Rike från utländskt wåld och 
förtryck, befriades af Rikshöfwidsmannen Engelbrekt Engelbrektsson och 
Swenska Allmogen. Upptecknad af G. H. Mellin. — Naturkunnighet. M 
1 (5) Jordens Lu r tkrcts och deri förekommande Naturhändelser. Första 
Stycket. Allmänna Betraktelser om Luften (af N. W. Lundeqwist och G. 
H. Mellin), — Blandade Ämnen. Jtt 1. Arbetets Ära. Af C. J. L. Alm- 
quist. Jtf 2 (3) Grimstahamns Nybygge af C. J. L. Almquist. JU 3 (7) 
Ryska Minnet i Norrköping eller Ryssarnes härjning i Swerige år 1710. 
Berättelse af C J. L. Almquist. JU 4 (8) Ladugårds-Arrendet, Berättelse 
af C. J. L. Almquist. — Landthushållning. M 1 (4). Berättelse huru Erik 
Pehrsson i Stigsbo blifwit förmögen genom Klöfwerodling; innehållande 
fullständig hjelpreda för odlandet af denna nyttiga wext (af N. W. Lun- 
deqwist). — N:o 10. Den Christna Kyrkan under det Apostoliska Tide- 
hwarfwet af A. J. D. Cnattikgius. Stockholm, Elméns och Granbergs 
Tryckeri, 1839, 1840. 

Orannarne i Skftrg&rdeu. En Folkskrift (af Otto von Fbi- 
litzen). — Sågsbo-Barnens Wandringsår eller Fattigskolan i GrimtomU. 
Af Författaren till Grannarne i Skärgården. Folkskrift. M 2. — Hultet 
Förr och Nu eller Midsommar-Aftonen. Af Författaren till Grannarne i 
Skärgården m. fl. Folkskrift. M 3. — Hult-Eriks och Elins Historia. Af 
Författaren till Grannarne i Skärgården m. fl. Folkskrift. M 4. — En 
Sann-Saga ur Folklifwet. Upptecknad och på Upsala Nykterhets-Förenings 
Sammankomst d. 23 April 1843 uppläst af Författaren till Grannarne i 
Skärgården m. fl. Upsala, Wahlström & Låstbom, 1840, 1842, 1843. 

Myttig ocli Nöjsam Folk-Läsning. J» 1. Julafton, eller 
Farfars Psalm Bok, samt Sigurd och Anna. M 2. Bernhard och Ottilia, 
eller Eldswådan i Gråbcrga By; samt Reflexioner öfwer Fattigdomen. Jd 
3. Dårens Penningar, samt Den underbara Koppargrytan, Seländsk Folk- 
Saga. JK 4. En samling förwånande Spök-Hislorier. Westerwik, C. O. 
Ekblad Comp. 1841. 

Bibliotnek för Folket. Första , Andra Häftet. Doktor Mar- 
tin Luthers Lefverne af Fredrik Clkmens. Tredje, Fjerde Häftet. Polska 
Revolutionen åren 1830—1831, tecknad af M. R. Bruck. Stockholm, L. 
J. Hjerta, 1842. Femte, Sjette Häftet. Napoleons Fälttåg till Ryssland 
1812. Efter Segur af J. W. Christern. Stockholm, Berg, 1845. 

m. fl. 



Digitized by Google 



INNEHALL 



Inledning 



Sid. 
. 3. 



SAGOVERK. 



De sju vise Mästare 



SAGOR. 
Sid. 



i. 

2. 
3. 
4. 
5. 
6. 

7. 

8. 

9. 
10. 
11. 
12. 
13. 
14. 
15. 
16. 
17. 

18. 

19. 

20. 
21. 
22. 
23. 
24. 
23. 

26. 

27. 



28. 



9. 



Helena Antonia af Constan- 
tinppel 

Hildegardis och Talandus . 

Kejsar Octavianus 

Melusina 

For t un a tus 

En Konung i England och 
hans Söner 

Carsus och Moderus 

Floridor och Casta 13. 

Askungen — 

Tumme-Liten 14. 

Blå-Skägget — 

Blå Fogel — 

Lycksalighetens Ö — 

Prinsessan Fortunée — 

Prinsessan i so f va ode skogen 15. 

Tvenne olika Systrar ..... 16. 

Konung God och Prins Äl- 
skad 17. 

Prins Olycklig och Prins 
Lycklig 18. 

En kan och hennes 
Döttrar 

Skön Blanka 

Kung Håkan Trollkarl 

Prinsessan Ingeborg . . 

Den otillgängliga On .... — 

Drottningen och Bondflickan 22. 

Bozaldab eller Nyttan af 
motgångar 23. 

Prins Zeyn Alasnan och An- 
darnes Konung 24. 

Talande fogel n, spelande trä- 
det och rinnande va t tu- 
källan 25. 

Vedhuggaren AU . . 



19. 
20. 

21. 



29. 
30. 

31. 
32. 
33. 
34. 

35. 
36. 

37. 

38. 
39. 
40. 
41. 

42. 
43. 
44. 



Trädhästen 28. 

Prins Beder eller Hafvets 

Solblomma 31. 

De fyra Guldkulorna .... 32. 

Lillepytt 33. 

Riddar Rödhandske ..... 85. 

Troll-Sagan 38. 

De sex S vanorna ....... 37. 

t)e tre små Männerne i sko- 



gen 



Sewe eller Den talande Hun- 
den 38. 

Enbusken 39. 

Hin Ondes tre Guldhår . . . — 

Guldfogeln 42. 

Den hvita Frun, eller Den 

förtrollade Älskarinnan . . 45. 
Den stekta Trollpackan ... 44. 
Röfvare-Brudgummen .... 45. 
Prinsessan Snöliv it eller De 
sju Dvergarne och den ta- 
lande Spegeln 46. 

Prins Flundra 49. 

Prins Äsna 50. 

Den lilla Gul 1 fogel n eller 

Qvastbindar-Lyckan . . . . — 
Reinald Underbarnet .... 51. 

Skuldsedeln 42. 

Stjern-Riksdalrarne — 

Ödlan 38. 

Frithiofs Saga 54. 

Gråkappan — 

Pelle Båtsman — 

Harpspelaren — 

Sjöflickan — 

Jätten Gudmundröd 55. 

Jätten Periferigerilerimifli . — 



Digitized by Google 



174 



INNEHALL. 



Sid. 

89. Byggnaden af Lunds Dom- 
kyrka 56. 

60. Gällas Döss — 

61. Ljungby Horn och Pipa . . 57. 

62. Tomlgubbarne 59. 

63. Om en i ett berg intagen 

Bondedräng 60. 



Sid. 

64. Den bergtagna Flickan . . . 61. 

65. En Vallpigas fynd — 

66. Den till Varg förvandlade 

Skräddaren . 62. 

67. Carl XI och Skober — 

68. Flickan med Svavelstickorna 63. 



NOVELLER. 



1. Konung Apollonius af Tyrus 63. 

2. Salomo och Marcolphus. . . — 

3. Ulspegel 65. 

4. Ulspegel och Skräddarne . . 66. 

5. Grisilla ✓ — 

6. Grefvinnan af Rosilien . . . — 

7. Om fyra Köpmän „ — 

8. Den narrade Munken .... 67. 

9. Om en uppbränd Bakdantare — 

10. Den välsignade Kyrkogån- 

garen 68. 

11. Den lyckliga Spinnerskan 

Berta — 

12. Den genom list förvärfvade . 

Brudgåfvan — 

13. Den frälsade och välbelönta 

Kyskheten 69. 

14. Om en uti en dröm uppen- 

barad skatt 70. 

15. Den trogne Rådsherren Selim — 

16. Den sin Gud trogne Yng- 

lingen 71. 

17. Den nödtvungne Nattröfva- 

ren — 

18. Om tvenne Köpmän i Am- 

sterdam 72. 

19. Bonden och dess tvenne Gran- 

nar — 

20. Om en Biskop och en ostadd 

Tjenare 73. 

21. Händelse med en Piga och 

en Dräng 

22. Det lyckliga giftermålet med 

den elaka Enkan 74. 

23. Jul-Gröten — 

24. Korgmakaren 75. 

25. Mårten Christensson och Ma- 

ria Jönsdotter 

26. En dygdig Dotter 76. 

27. Sotaren och Köpmansdottern — 

28. Konung Hackspik — 

29. Den kloka Greta 77. 



30. Oxhandeln 78. 

31. Zailun — 

32. Abou-Casems olyckliga Toff- 

lor 79. 

33. Den lille Puckelryggen ... — 

34. De trenne Puckelryggarne . 80. 

35. Den farliga Dansen — 

36. Jungfrun af Neidpath 

37. Brudsången ■ — 

38. En fransysk Köpman och dess 

Familj — 

39. Nattpromenaden på Carl 

XIILs Torg 82. 

40. Kungen, Preslen och Klocka- 

ren . — 

41. Sigurd och Thilda — 

42. Thorkild och Anna — 

43. Väktaren i Marie Kyrkotorn 83. 

44. Elfwa Historier om Bränvinet • — 

45. Storsuparen Fyll-Bartel ... — 

46. Hyddan på Heden ...... — 

47. Mäster Dryger och hans Ge~ 
säller — 

48. Lasse med rofvan 84. 

49. Om en bonde som blef prest — 

50. John Kettleborough ■ — 

51. Kejsaren och Smeden .... 85. 

52. Starrblind och Fogelfri ... — 

53. Den raska Jägmästarinnan . — 

54. Den fastspikade Handen . . 36. 

55. Mjölnaren och den Hängde — 

56. Fem Berättelser — 

57. Det goda rådet ........ — 

58. Den botade sjuke 87. 

59. Läsning under Julhögtiden. — 

60. Blodshämnden — 

61. Dödgräfvaren — 

62. Soldat-Enkan 88. 

63. Farfadrens Vålnad — 

64. Spökeri å en Örlogsman . . — 

65. Kudden 89. 

66. Den hårdhjertade Modren . — 



Digitized by Google 



INNEHÅLL. 

Sid. 



173 

Sid. 



67. Historia om en Arabisk Ko- 1 69. Öfverste Skans-Nisse och hans 

nung 89.1 Dräng .90. 

68. Den sköna Fiskare-Dottren . 90.|70. Mästertjufven — 



HISTORISKA BERÄTTELSER» 



1. Om Tröjas undergång . . . . 

2. Herculis lefverne 

3. Diogenis lefverne 

4. Neros lefverne 

5. Thorgny Lagman och En- 

gelbrekt 

6. Engelbrekt Engelbrektsson . 

7. Gustaf I:s bedrifter 

8. Gustaf I:s historia 

9. Gustaf II Adolfs död .... 

10. Patkuls lefverne och död . . 

11. Kalabaliken i Bender . . . . 

12. Carl XII och Halfword Bryn- 

gelsson 

13. Berättelse om 1772 års Stats- 

hvälfning 

14. Gustaf 111:8 mord 

15. Sven Pils dagbok 

16. Svenska Soldaternas fången- 

skap i Ryssland 

17. Om plundringen af Wasa . 

18. Carl XIV Johans historia. . 

19. Christofer Columbi öden . . 

20. Luthers historia 

21. Om ka pilenen Frans af Ci- 

ville 

22. Om Joseph Ciaborri 

23. Ambrosii Guinetts lefverne . 

24. Gesällen Weishaupt 

25. Tvenne Stortjufvar 

26. Hel I boms berättelse om sin 

vandel 

27. Om Åke Käll 



93. 



94. 



95. 



96. 



97. 



28. Om Bonden, som slagtade 

sina söner 97. 

29. Mördaren Anders Andersson 98. 

30. Om traktören Sandahl ... — 

31. Mördaren Sundmark .... — 
3?. Lasse-Majas äfvenlyr .... — 

33. Den långa Lappflickan. . . — 

34. Om John Hall . . — 

35. Om en blind, som återfått 

sin syn 99. 

36. Mördaren- Breitfeldt .... — 

37. Mördarne Lindqvist och 

Sjöholm — 

38. Gubben i Berget — 

39. Eldsvådan i Königsberg 

1764 — 

40. Tvenne svenska Herrars re- . 

sebeskrifning * . 100. 

41. Tomtgubben och Tomtgum- 

man — 

42. Spöket med brinnande ögon 101. 

43. Den spökande Judinnan . . — 

44. Bergtrollet — 

45. Om Pesttider i Sverige och 

andra länder — 

46. Katten i vaggan ...... 102. 

47. Mordbranden i Hallstenbeck — 

48. Skeppet Kent i lågor .... — 

49. Afventyr på en sjöresa ... — 

50. Afventyr på Syd-Afrikas 
vestra kust — 

51. Om Engelska Stråtröfvare . 103. 

52. Om Juggcrnaut — 

53. Om Slafhandeln — 



LEGENDER. 



1. Jesu Barndoms-Bok 103. 

2. En resande Judes bref . . . 104. 

3. Jesu Porträt 105. 

.4. De helige tolf Apostlar . . — 

5. Förrädaren Judas ...... — 

6. Om Pilati död och oroliga 

döda kropp — 

7. Jerusalems Skomakare . . . 106. 



8. De judiska Slägternas straff 107. 

9. De sju So f vare — 

10. Flickan utan händer .... 108. 

11. St. Christopher ....... 109. 

12. Chariton — 

13. St. Sigfrid 110. 

14. St. Brita — 

15. St. Pehr och Broder Lustig — 



Digitized by Google 



176 



INNEHÅLL. 



Sid. 

16. Vår Herre och Weslgöthen iio. 

17. Vår Herre och Hin .... 111. 

18. Ester Jönsdotter — 

19. Om en Gosse, som förma- 

nat till bättring 112. 



Sid. 

20. Anna Maria Sundbergs lef- 

nadslopp 113. 

21. Om Lappflickan Elsa Lars- 

dotter — 



TROLLDOMS-H JSTORI ER. 



1. Luxemburgs förbund med 

Satan 114. 

2. GrasshofTs förbund med Sa- 

tan 115. 

3. Satans grasserande i Rosla- 

gen 116. 



4. Kapten Elins resor till Blå- 

kulla 116. 

5. Anledningen till Sagan om 

färderne till Blockkulla . 117. 

6. Jubelfesten i Blåkulla . . . — 



SYNER, UPPENBARELSER OCH SPÖKHISTORIER. 



1. Carl XI:s Syn 117. 

2. Måns i Skyllesmåla 119. 

3. Tvenne trogna Kamrater . — 

4. En lolrärig flickas Syn . . 120. 

5. Jonas Håkanssons Uppenba- 

relse 121. 

6. Brita Gnstafsdotters Uppen- 

barelse 122. 

7. Sederströms Dröm 123. 

8. En Smedsgesälls Dröm . . . 124. 



9. Wiströms Dröm 124. 

10. Varning i en Dröm .... — 

11. En Prestmans Syn 12*. 

12. Spöket i Sköldinge — 

13. Gråpappers-Ansigtet .... — 

14. Den röda Kammaren . • . 126. 

15. Spökhistoria af Dudley Co- 

stcllo 127. 

16. Den mördade Hustrun ... — 

17. Samvetets Gengångare ... — 



SPÅDOMAR OCH DRÖMM-BÖCKER. 



1. Sibyllas Profetia 128. 

2. Jerusalems Skomakares Pro- 

fetia 132. 

3. St. Hieronymi Profetia . . — 

4. Paracelsi Spådom 133. 



5. Martin Zadecks Profetia . . 134. 10. Drömmböcker 



6. Nytt sätt att spå i kort . . 133. 

7. Spåman i kort och tärning — 

8. Spåman öfver Spelkorten . — 

9. Den kloka Ziguenarflickans 
Spåkonst . 



ÄFVENTYR. 



1. Policarpus eller Riddar 

Finke 137. 

2. Den nye Polykarpos .... 138. 

3. Jöns Lundsbracka 139. 

4. Nisse i hvar gata — 

5. Lyckans flygande fana . . . 140. 

6. Skytten Bryde 141. 

7. Mäster-kalten 142. 

8. Fem Stallbröder. ...... — 

9. Sex komma nog igenom 

verlden 143. 



10. Sex Tjenare 143. 

11. De sex Wännerne 144. 

12. Hobergs-Gubben — 

13. Lunkentus — 

14. Väderbössan och Silfver- 

värjan — 

15. -Valentin och madam Trutta 145. 

16. Trollpackan eller den räd- 

dade Köpmannen — 

17. Anden i Glaset ....... 146. 

18. Doktor A II vetande — 



Digitized by Google 



ININÉHAIL. 



273 



19. Storhjerta, eller Den tappre 

Skräddaren 

20. Sjelfdukande Bordet, Guld- 

åsnan ocb Dansande Knöl- 
påken 

21. Flaskan 

22. Räfvens Enka 

23. Den trogna Hunden . . . . 



Sid. 
147. 

148. 



Sid. 

24. Guld-Gåsen • . . 148. 

25. Erik hin Götske 149. 

26. Den hoppande Krukan ... — 

27. Peter Fintligs resa till Pan- 

kakebergct 150. 

28. Den Fattige och Den Rike — 

29. Prins Joka och hin Onde . 151. 

30. Djefvulen och Käringen . . 152. 



SMÄRRE SKÄMTSAMMA SKRIFTER. 



1. Monsieur de Mentiers Ka- 

lender 152. 

2. Jöns Qvickers Almanacka . 153. 

3. Kortleken, nyttjad till Al- 

manach och Bönebok . . — 

4. Kung Orres Mandat .... 154. 

5. Öla-Lag — 

6. Kung Mascutarii Privilegier — 

7. Fruars och Hustrurs Privi- 

legium 155. 

8. Hundarnes Privilegium . . — 

9. Kontrakt med min tillkom- 

mande Hustru — 

10. Inlaga till Bacchus — 

11. Almän Kungörelse — 

12. Efterlysningen 156. 

13. Auktions-kungörelse .... — 

14. En Auktions-kungörelse . . — 

15. Tvenne Erterlysningar ... — 

16. Krabbetåget — 

17. Urian Urväders Friare-tal . 157. 

18. Friare- och Bröllops-tal . . — 

19. Brude-Lexa — 

20. Talesätt — 

21. Tal vid ett Slagfält — 

22. En Enklings Aminnelse-tal 158. 

23. Kökomästare-tal — 

24. Tal öfver en död Lammunge — 

25. Sagan om Grötfatet .... — 

26. Saratal emellan en Loppa 

och en Sexstyfver .... — 

27. Samtal emellan Herr Hår fa- 

ger och Mamsell Gerna . — 

28. Samtal emellan en Ostindie- 

farare och en Flicka . . — 

29. Samtal emellan en Herre 

och en Kammarjungfru . 159. 

30. Samtal emellan Jochum La- 

kej och Pelle Husdräng . — 

31. Tvenne Uplands-Drängars 

Samtal — 



32. Samtal emellan Balzar La- 

kej , Elsa Huspiga , m. fl. 159. 

33. Samtal emellan Jungfrurna 

Cajsa och Lisa — 

34. Larscs Samtal med Jakob . 160. 

35. Tvenne Flickors Samtal . . — 

36. Tvenne Flickors Klagan . . — 

37. Samtal mellan tvenne Jung- 

frur - — 

38. Tår tids Pigors hemliga be- 

drifter — 

39. Vår tids Betjenter 

40. Tvenne Kökspigors lamen- 

terande — 

41. Lönvcxlingen ........ 161. 

42. En Kökspigas och en Hus- 

pigas ordvexling — 

43. Tvenne fliekors samtal på 
Ladugårdsgärdet — 

44. En pigas Ömma skiljsmessa 
från sin matmoder. ... — 

45. En pigas afskedstagande 
från sin matmoder .... — 

46. En matmoders samtal med 
sin kökspiga — 

47. Två matmödrars öfverlägg- 
ning — 

48. Det lagliga pigstädjandet . 162. 

49. Samtal emellan Carin och 
Christine — 

50. Den strålande Pi g- spegeln . — 

51. Förgyld ram till den strå- 
lande Pigspegeln — 

52. Den sönderslagna Pigspegeln — 

53. Hushålls-uret — 

54. Den dåliga matmodern ... — 

55. En Soldat-hustrus bref till 
sin man 163. 

56. Jul-epistel till Stockholms 
pigor — 

57. Ett kärleksbref — 



Digitized by Google 



274 



1NINEHALI.. 



Sid. 

58. Sändebref ar den vackra 

Dalkullan 163. 

69. Svar på den vackra Dalkul- 
lans sändebref — 

60. Den vackra Dalkullans bref 

från Lexand — 

61 .-Stycken af Betty 164. 

62. En gift Irländskas dageliga 

bön — 

63. En from tjenares beläte . . — 

64. Historia om ystemjölks be- 

tingande — 

65. Pantin Väderhanes Resebc- 

skrifning — 



Sid. 

66. Urgamla Saker 164. 

67. Tvenne forntidens jul-lekar 165. 

68. En Klockares titel .... . — 

69. Ett äktenskapsförbund ... — 

70. Om krogar och fläskpan- — 

. kakor — 

71. Eldsvådan i gamla mosters . 

träkoja . . . . — 

72. Julebocken 166. 

73. Bocken ... * — 

74. Handen på hötappen .... — 

75. Den lustige tidningsläsaren — 

76. Om en lustig man — 



BLANDADÉ ÄMNEN. 



166 
167, 



168. 



1. Bonde-practica 

2. Den kloke Tandläkaren. 

3. Örte» och Läkare-bok . 
Jk Den kloke Fårgubben . 

5. Ny Färgbok 

<r. Ny Färgbok, m. ra. . . 

7. Den uppriktige Färgaren . — 

8. Gullhönan — 

9. Spörsmåls-bok — 

10. Gåt^Bok 169. 

11. Nöjsamma Gåtor och Svar — 

12. Muntergöken — 

13. Den frågvise Gubben .... — 

14. Jeppe Nilsson på Berget . . — 

15. Don Ranudo de CoH brados 170. 

Svartkonst-Bok — 

Gamle Richards Svartkonst- 
bok , — 

Jul-Festen — 



16. 
17. 



18. 



19. Några ord om almogens vid- 

skepelse 170. 

20. Beskrifning om himmel och 

jord, m. m 171. 

21. En kort geografisk beskrif- 

ning — 

22. Roliga samtal och spetsfun- 

diga infallen — 

23. AJlahanda artiga historier — 

24* Krimskrams — 

25. Diverse historiskt nytt och 

lustigt — 



Läsning för menige man .... — 

Läsning för folket 172. 

Folkskrifter — 

Grannarne i skärgården, m. fl. — 

Nyttig och nöjsam Folkläsning — 

Bibiiotbek för folket — 



RÄTTELSER oc* TILLAGG: 

Sid. 49 rad. 19 står: I, 36 läs: I, 61 

» 56 » 36 » sig till sin » honom till hans 

» 59 De hår ur folkboken anförda berättelserna om Tomtgub- 
v b a r n e äro öfversatfe från bröderne Grimms Kinder- und 
Hausraärchen. Göttingen 1837. I, 241—245: »Die 
Wichtelmänner». 
» 88 rad. 5 står: skensköda läs: skendöda 

» 89 » 6 » Utby socken » Utby inom Dalby socken. 

» — Den här omnämda Historia om en arabisk konung 
förekommer bland Straparol as Notti piacevoli I. d, 
likväl med- sådana förändringar, att den svenska folkboken 
icke kan hafva omedelbart utgått derifrån, utan år tro- 
ligen öfvcrsatt från någon fransysk bearbetning af Stra- 
parolas berättelse. 



Digitized by Google 



RÄTTELSER: 



Sid. 1 


rad. 27, 


stå 


r: arabie 


läs: arabie 


» 


— 




27, 30 


» 


Shrewsburg 


» 


Sbrewsbury 


» 


2 


» 


1 


» 


Cleornades 




Cleornades 




3 


» 


2 


» 


Marbacks 


» 


Marbachs 


» 




» 


22 


» 


Conto 




Conti 


» 


— 


» 


25 




281 


» 


277 


» 


i9 


» 


31 


» 


in 


» 


ännu 




29 




11 


» 


Ency klopädie 




Encyklopädie der 
Wissenschaften 


» 


38 


» 


5 


» 


oro 


» 


oroa 


» 


53 


» 


30 


» 


Han 


» 


Hon 


» 


57 


» 


5 


» 


de 


» 


des v 




61 


» 


21 


» 


dubbel 


» 


dubbelt 


» 


68 


» 


21 


» 


1812 




1822 


» 


71 


» 


34 • 


» 


kan 


» 


ban 


» 


74 


» 


17 


» 


conté 


» 


conte 


» 


106 


» 


10 


» 


Efterhand 




Efter hand 


» 


112 


» 


30 




skall 




skulle 


» 


114 




5 




obtint 


» 


obtient 


» 


159 




14- 


» 


die 


» 


der 


» 


160 


» 


6 


» 


zur ältern 


» 


zur Gescbicbte 
der ältern 


» 


165 


» 


13 


» 


du 


» 


dig 


» 


183 


» 


13 


» 


Herodis 


» 


Herodes 


» 


184 


» 


36 


» 


eder 


» 


edert 




211 


» 


33 




Druy-Lane 




Drury-Lane 


» 






42 


» 


Skomager 


» 


Skomagers 


» 


241 




19 


» 


kan 


» 


han 


» 


243 


» 


14 




bebandland 


» 


behandlad 



Digitized by Google 



Digitized by 



Google 



ötttrrttcNtch? Nationatbibliothck 




♦Z17787720X 



Digitized by 



Digitized by Google 



Digitized by 



Google 



