Svart på hvitt
Biblioteksforening 

poststyrelsens bibfiol 



SVART PÅ HVITT. 



BEEÅTTELSER 



AF 



FRANS HEDBERG. 



BIBLIOTEKET 



STOCKHOLM. 

ALBERT BONNIERS FORLAG. 



vir VI 




690188 



"Tokiga språklåraren". 



i. 

Jag ar ofvertygad om att ganska många inirmas honom 
ånnu, fastån det ar bfver tio år sedan han dog. 

Det var en lang, blek, torftig och ganglig vareise: 
om sommaren klådd i en frack, som sakert fdrskref sig från 
skoltiden, så kort var den i armarne, och en hatt som inte 
ens den djerfvaste skulle vågat påstå ha varit brun, så 
skiftande var den i alla regnbågens farger. Om sommaren 
slot sig en snåf kamlottskappa — en af de gamla, goda — 
omkring den långa, framåtlutande gestalten, och huttrande 
och frysande sprang han gatorna framåt for att hålla sig 
varm, — alitid eskorterad af en mångd pojkar som, med 
barndomens vanliga obai'mhertighet under skarn t forfdljde 
honom från gata till gata. Hvem utaf dem, som sett honom, 
mins inte hans jemna lunk, krokig som han var i ryggen 
och knåna? Det jemna lunket afbrots endast någon gang 
då det galde att gå om ett fi-untimmer, for att se huru 
hon såg ut, eller for att från den aflagsna granden på soder, 
der han bodde, gifva sig af till någon lika aflågsen grand 
på norr eller ladugårdslandet, for att gifva lektion i franska, 
italienska, tyska eller engelska ■ — allt for aderton skilling 
i timman. 

Ett sjungande pris, eller huru? Likvål var det det 
hogsta han fick. En enda gång hade han fått tjugofyra 
— - men då år det att mårka att han måste gå ut till 
Vermdon, ett godt stycke bortom Gustafsberg, och det fyra 
ganger i veckan. Han gick dit både vinter och sommar, 
— ty på ångbåten kostade det trettiosex skillingar, och 
han hade inte råd att betala tolf for att få ge en lektion. 

For ofrigt betalade han alitid punktligt sin hyra till 
det fattiga arbetsfolket, hos hvilket han "bodde inne" — 
som det heter på Stockholmsspråket. 



4 



SVART ri HVITT. 



Haii var kånd i hela staden, och kallades allmiint 
"tokiga språklararen". Y T ar han då verkligen tokig ? Ja, 
det vill saga, på sitt egna satt. Han var stilla och fredlig 
som ett barn, och hans egentliga galenskap bestod deri att 
han sprang efter alla vackra fruntimmer han såg, och blic- 
kade , dem noga och sokande i ogonen, så vida han kunde 
komma åt. 

Ja, men det var ju inte så tokigt! — hor jag någon 
utropa, som kanske har samma vana, och andå anser sig 
vara en fbrbålt klok karl! Ålmej, det var visst inte så 
tokigt, — men vånta bara — nu kommer det. 

Sedan niimligen den långa, malatna språklararen en 
bra stund fdljt med foremålet for sin uppmårksamhet, hål- 
lande sig i beskedligt men "lidande" lunk vid hennes sida, 
lagade han slutligen att han kom några steg fore henne, 
vånde sig sedan om och betraktade henne ihårdigt och 
med sorgsen ifver, derpå drog han en djup suck — skakade 
på hufvudet, och mumlade: 

"Det var inte hon! . . . inte hon! . . ." 

Och så satte han af igen i sitt jemna lunk åt annat 
håll — skakande sin långa lekamen som om han lått ett 
anfall af frossa. 

Och se, deri låg — efter alias tanke — just det to- 
kiga. Inte skulle en forståndig karl ha nbjt sig med så 
litet. Han skulle val åtminstone forst ha sårat eller loro- 
lampat den stackars qvinnan, for att bevisa att han var 
en Stockholmsk gentleman af rent fullblod. 

Det var derfor inte underligt att hela stadens befolk- 
ning med damerna i spctscn, var fullt ofvertygad om den 
stackars språklårarens galenskap. De arma damerna! de 
åro så ovana vid en sådan der tyst och stilla hyllning, 
att de åro ursaktade om de ieke anse den karl rått klok, 
som bar sig så ovanligt åt. 

På detta sått lunkade nu den stackars mannen i minst 
ett tiotal af år gata upp och gata ned, och såg på alla 
fruntimmer, och tycktes soka något som han forlorat, men 
utan att nånsin finna hvad han sbkte. Och alltid horde 
man honom med djup och något darrande rost uttala sitt 
eviga : 

"Det var inte hon! . . . inte hon! . . . 
Och med ånnu mera nedbbjdt hufvud ån fdrut, lun- 
kade han hemåt till sin torftiga grand, och det kunde till 



TOKIGA SPRÅKLAIURF.N. 



5 



och med hånda att en tår banade sig vag uttor den håliga 
kinden. 

Hvad sokte han val under sin ensliga gång? Hvad 
var det for ett minne som på en gang uppeholl och tårde 
den bråckliga gestalten? Hade den sett skbnare dagar? 
Hade denna nu nedbojda och lutande gestalt kanske också 
en dag strålat af ungdom och svalt af lefnads'lust, och hade 
hoppet h viskat i hans bra ord dem framtiden skulle svika? 

Det fir dessa frågor, som min berattelse skall sbka 
att besvara. 



2. 

Vår språklårare hade sina vissa hbgtidsstunder i lifvet 
— så tokig han också var. Bland dessa raknade han 
dagar då det var konfirmation i hufvudstadens kyrkor. 

En sådan dag — det var pingstdagen år nå 

ja, året gor ju detsamma! Nog af, pingsten kom sent och 
det var en herrlig sommardag, då harnen gingo fram i 
Storkyrkan. Det var på den tiden då Abraham Pettersson 
annu var forsamlingens herde, och man vet hvilken dra- 
gande fdrmåga denne man egde som predikant och konfir- 
mator. Kyrkan var således ånda till trångsel fyld, isyn- 
nerhet af i'runtimmer, och vid utgången fanns, som alitid, 
en dubbelmur af karlar som rackte långt ut på gatan. 
Denna diibbelmur slot sig som vanligt så nåra tilisamman, 
att de som varit inne i kyrkan endast en och en kunde 
trånga sig frain genom den lefvande porten. 

Det ar något eget med dessa hbgtider. Minnet der- 
utaf utslocknar aldrig helt och hållet hos qvinnan, och hon 
ålskar att lefva om den tiden, i det hon åskådar sina yngre 
systrars intråde i lifvet: ty for qvinnan år konfirmationen 
en befriande engel som oppnar gallerporten emellan barn- 
kammaren och balsalongen — men på samina gång också 
en dammlucka som for hafvets oroliga vågor oppnar vågen 
till hennes barndomsdrbmmars leende och spegelklara sjo. 

Karlame åter samlas utanfdr for att låta de unga skbn- 
hetema defilera forbi sig. Stackars barn! Karlarne åro 



6 



SVABT PÅ HVIT1. 



deputerade från verlden, som redan tio steg från altaret 
kommer och sager till dem: "Nu ar da vår! Bort med 
oskulden ur hjertat och sidjan for anletet! For att dolja 
att du ar vår slat', vilja vi kalla dig vår herrskarinna!" 

Så var det också utanfdr Storkyrkau. 

Bland de många andra "båttre' : personer, — ty det 
ar egontbgen så kailade battre karlar som deltaga i koen 
utanfdr en kyrka; de "samrc" ha nåmligen ånnu vissa fdr- 
domar mot stdrandet af nattvardsbams andakt; bland de 
många andra battre personer som stodo utanfdr kyrkopor- 
ten, voro afven tvenne unga man som tycktes vara af om- 
kring tretio års ålder, och som arm i arm stannat for att 
invanta flickorna. Den ene var kladd i uniform, — den 
andre civil, och med den oumbårliga lomjetten i ena dgon- 
vrån, så att hans vackra ansigte såg ut som sedt i en 
sprucken spegel. 

"Nej, det hår drar alldeles for långt ut," sade den 
civile temligen otåligt; "jag tycker dessutom inte om att 
stå så hår som ett spektakel . . . låt oss gå!" 

"Nej for tusan! stanna nu," skrattade den uniform- 
kladde och hdll honom qvar, "du som år småstadsbo, kåra 
Emil, skall val se hvad Stockhomi har mårkvårdigt. Och 
hår finnes en flicka som år rasande sot! en blondin, — åh!" 

"Men uppriktigt sagdt, så tycker jag icke det år rått 
passande." 

"Ah, du pratar! Ar det icke passande att se på vackra 
fiickor? Se bara så många som gdra som vi! Vi å' niin- 
sann inte ensamma!" 

"Nej, det år då sannt! Men ser du, jag har ånnu, 
tack vare mitt småstadslif, en viss aktning for den hår 
ceremonien, och jag tycker det år synd om de arma barnen." 

"Det år du visst den ende som tycker också! So dig 
omkring, och såg mig om du ser hår ett enda ansigte som 
uttrycker någon allvarligare tanke? For fan, nu sedan du 
blifvit notarie i hofråtten, och bosatt dig i Stockholm, så 
måste du också anta' en stockholmares sått att se och tånka!" 

"Nå nå, det kommer val med tiden! — Men vånta, 
du sade att hår inte fanns någon, hvars ansigte uttryckte 
all var? Se på det der bleka, underliga ansigtet dcrborta 
till hdgor." 

"Hvar då?" 



TOKIGA SPRAXL ARAREN. 

"Ser du inte! Den der långa magra figuren som år 
ett hufvud hogre an alla andra, han med buckliga hatten." 

"Jaså den!" utbrast lbjtnanten med ett gapskratt, 
det han fiok bgonen på vår van, "det ar ju tokiga språk- 
låraren!" 

"Tokiga språklåraren?" frågade den civile, "hvad år 
det for en karl?" 

"Åh, det år en galning som springer kring gatorna 
och ser på alla fruntimmer! Ge' honom tusan! Nu blir det 
rorelse derborta vid kyrkdbrren, nu komma de såkert." 

"Nej, vånta . . . jag tror det år ett fruntimmer som 
dånat!" 

"En gammal kåring då, kan jag tånka! Hvad hade 
hon också der att gora! — Se så der ja! nu skall vagnen 
också fram! For tusan! jag tror inte hon år så gammal." 

"Ahnej, det år ju ett charmant fruntimmer! Men vånta, 
se på den långe, du! Se, så han spånner ogonen i frun- 
timret, som den der gamla herrn leder till vagnen. Nu 
trånger han sig fram, — ser du! Nu står han midt for 
henne! Nu ser hon upp på honom!"' 

I detsamma ljod ett hogt ångestrop ofver den fdrsain- 
lade mångden derute, och man såg det sjuka fruntimret, 
en ståtlig dam af omkring fyratio års ålder, f'alla afdånad 
i den gamle hernis armar. 

Det blef en faslig uppståndelse utanfdr kyrkan. Men 
om några ogonblick var allt åter som forut: det afdånade 
fruntimret var bragt i sin vagn, vagnen hade kort sin våg 
midt igenom folkmassan som åter slutit sig tillsammans 
efter den, och den gamle herrn, som ingenting mårkt af 
den långes upptrådande, begaf sig åter långsamt in i kyrkan. 

"Ser du bara," sade hofråttsnotarien till løjtnanten, 
"ser du hur den långes ogon spruta eld når han ser efter 
den gamle mannen! For tusan, det der intresserar mig! 
Det ligger beståmdt något under det der! . . ." 

"Ah, du år galen; du vådrar då romaner ofverallt!" 

"Ja, betrakta du litet nogare den der figuren — som 
jag beståmdt tycker mig ha sett forut en gång. Se på 
uttrycket i hans ogon, på hela hans sått, hans klådsel, och 
såg mig pm inte under den der ytan kan ligga gomd en 
hel roman, och det en af det spånnande slaget åndå!" 

"Ah, fanken! Jag tycker att han ser ut som en slusk." 

"Nej, du nusstar dig, han ser nt som en vålnad." 



8 



START PA HVITT. 



Och notarien hade rått. Tokiga språklararen stod der 
och såg ut som ett lefVande begrafningskort, med den gamla, 
sdnderslitande texten: "Tillkårmagifves att fdrhoppningar, 
på hvilka bygdes ett lifs lycka, våldsamt afledo etc. etc. 
Sorgens beklagande undahbedes". 

Hans kinder hade nyss fargats af en brannande rod- 
nad, nu var han blek som fdrut, och hans oroliga oga 
stirrade niot kyrkodorren som vantade han derifrån en 
uppenbarelse eller en dom. 

Hastigt gick en hviskning genom massan. Nu komma 
de! hordes bf'verallt, och med spand våntan emotsågos de 
unga. Orgeltonerna brusade ut i det fria, liksom ville de 
bjuda aktning for all den renhet som af dem ledsagades ut 
i verldshvimlet, klockoma ringde, och de unga, tårogda 
konfirnianderna kommo, fdljda af foraldrar och anhdriga, 
långsamt ut ur kyrkan. 

Och anmarkningar haglade, — speglosor regnade från 
den lefvande muren derute. 

Men på en gång biet' det stilla i hopen, och anmårk- 
ningarne dogo bort i en hviskning af boundran. Det var 
en ung flicka, vaoker som en engel och blond som en en- 
gelska, hvilken hdgvåxt och smidig svafvade Iram vid en 
gamnial mans arm, — densamme som nyss ledsagat det 
aldre fruntimret till vagnen. Ofver allt der hon gick frain, 
bojde man sig for skonhetens och oskuldens omedvetna ma- 
jestat, — och snart voro den unga fiickan och henncs led- 
sagare midt for språklararen. 

Han amnade taga ett steg for att nårma sig dem, då 
de framfdr stående, forargade ofver hans nya fdrsdk att 
stdra dem, med all makt trangde honom tillbaka; han blef 
ursinnig, hans dgon nåstan skbto fram ur sina hålor, och 
allt mera undantriingd, såg han den unga flickan iorsvinna. 

"Hon! det var hon!" utropade han nu for forstå gången 
på många år, med ett vildt anskri, och fdll baklanges i gatan. 



S. 

Fastan vår unge notarie brukade kila in sin lornjett 
i dgonvrån, och såg ut som återgifven af en spruoken spe- 



TOKIGA SrEÅKLAKAREN. 



9 



gel, hade han åndå hjerta i brdstet. Han var inte på langt 
nar så utlefvad och matt som unga man Tid hans alder 
åro, eller affektera att vara. Då han derfore såg den långe 
mannen fdrsvinna, skyndade han bort från sin van løjtnan- 
ten, — hvilken fdljde med strdmmen for att se på den 
xinga flickan, ■ — och trångde sig fram till platsen der språk- 
lararen låg sanslos. 

Han lutade sig ned intill den afdånade, betraktade 
hoga hans anletsdrag, och efter några bgonbhck reste han 
sig i den fulla dfvertygelsen att handelsen hår återfdrt i 
hans vag en gammal bekant, en lange saknad och fafangt 
efterletad van. Han vånde sig till en gapande gosse, bad 
denne skaffa en åkardroska och fortsatte sina bemddanden 
att återkalla den stackars mannen till kånsla af sitt elånde. 
Ty den unge mannen misstog sig icke då hån anade att 
håndeisen hår invigt honom uti en af de dramer som man 
kallar orimliga på tiljan, men som i det verkliga lifvet så 
ofta spelas med aktorer som såtta sitt innersta kjertblod in 
i den uppgift de hafva att losa, — och infor en publik 
som år Uka nyhetslysten som den hvilken betalar sina 
platser, men kanske mera sjelfståndigt kritisk au den. 

"Det år verkligen han!" miimlade den unge mamien 
for sig sjelf, i det han med omhet och medhdande betrak- 
tade det bleka ansigtet framfdr sig, "det år verkligen han! 
— Stackars Sahlman! på det såttet skulle jag då återse 
honom — honom som jag har att tacka for så mycket! - 
Stackars, stackars Sahhnan!" 

Han hdjde rosten något vid de sista orden, i det han 
lutade sig ned mot den sansidse, som i detta dgonblick 
rdrde på sig och dppnade ogonen. 

"Hvem ropar mig?" frågade han med fdrvirrad blick, 
"hvar år hon? — och hvar år jag?" 

Han såg sig omkring utan att tyekas ega något med- 
vetande om hvad som håndt honom, och sedan han sdkt 
samla sina tankar, utbrast han ånyo: 

"Hvem var det som 'ropade mitt namn?" 

"Det var jag ... en gammal, gammal bekant ! Kåmier 
ni inte igen mig?" sporde den unge mannen, "har ni så 
helt och hållet gloint mig?" 

"Jag har gldmt allt . . . utom henne — henne som 
glomde mig!" utbrast han med sdnderslitande ton, i det 
han dolde ansigtet i sina hånder. 



10 



SVAUT PÅ HYITT. 



I detsamma ankom åkdonet, man hjelpte honom upp 
deruti, notarien satte sig upp bredvid honom, lat spanna 
upp suffletten for att afhålla nyfikna blickar, oek sade sin 
adress, hvarefter det bar af i full fart, såvida detta kan 
sagas om en åkaredroska — till en af de storre gatorna 
på norr. 

Under farden åtcrheintade sig språklåraren så till vida 
att han an med fdrvåning betraktade den som tagit plats 
vid hans sida, och an lutade sig tillbaka i åkdonet, tydli- 
gen njutande af det for honom ovanliga i detta fortskaff- 
ningssått. En och annan gång tillslot han ogonen och det 
låg for ett bgonblick ett uttryck af frid bfver hans drag, 
men hastigt våcktes han som ur en drom, och såg sig om- 
kring med samma uttryck i sitt bga, som då han utanfdr 
kyrkan blef varse den sjuka damen som han skranide. 

"Hvart for ni mig?" frågade han med ett uttryck af 
sid forvåning, då åkdonet stannat, och den unge mannen 
fattadc hans arm och frirde honom de tvenne trappoma upp 
till sin anspråklosa ungkarlsvåning, "hvad vill ni mig?" 

"Jag vill att ni skall återhemta er från er vanmakt 
uppo hos mig, och sedan vill jag fdrestålla for er en gam- 
mal bekant, som det inte ar mdjligt att ni helt och hållet 
kunnat glbmma." 

"Jo... jo!" svarade språklåraren med denna envishet, 
som man så ofta finner hos dårar, eller menniskor, beherr- 
skade af en fix idé, "jag har kunnat glonima allt — allt 
— utom henne! Jag har glb'mt allt, utom hvad jag fdr- 
sbkt att glbmma ... år det inte kuribst, hvad?" 

Under tiden hade de kommit in, och den unge mannen 
tvang sin sållsamme gast att slå sig ned uti en beqvåm 
soffa, mot hvars dynor han snart sjbnk tillbaka. 

"Seså," såde notarien vanligt i det han tog en stol 
och satte sig bredvid honom, "hvila er nu . . . inråtta er 
riktigt beqvåmt . . . lågg upp fdtterna — så der! Gif mig 
nu er hand och se mig noga i bgouen ... Så! — Nå, kån- 
ner ni inte ånnu igen mig?" 

"Nej, inte det jag ret!" svarade språklåraren i det 
han sbkte stadga sin irrande blick; "jag kånner er inte. . . 
men ni måtte vara en god menniska, som låter mig hvila 
på en så mjuk soffa. Det ar många år sedan jag hvilade 
så . . . många, många år sen ! Jag har bara kant en till 
som varit så god cmot mig som ni och det var en 



tokiga spÅeklIeaeej;. 11 

liten gosse ... en liten snåll gosse men det air många, 

många år sen dess! Vånta litet . . . det år visst en tjugo 
år sen dess . . . ja, det ar det . . . det år såkert en tjugo år 
sen ja, det år det niinst." 

"Och hvad hette den lilla gossen?" frågade vår unge 
man med en sållsam darming på rbsten. 

"Hvad han hette? Han hette nej! jag mins 

inte hvad han hette . . . men jag tycker jag vill minnas att 

jag var hans informator ja, det tror jag nåstan jag 

var! — Vånta litet . . .nu mins jag — — det var ute på 
landet — — i ett stort, vackert hus . . . och der var en 
prest, — en mycket stolt och strång man — och han var 

far till den der lilla gossen hvad hette han nu igen 

nej! det har jag glb'mt!" 

"Hette han inte Emil?" frågade den unge mannen. 

"Emil? ... Jo, jag tror att han hette Emil! . . . Jaha, 
vånta nu litet . . . han var en tolf år når jag kom dit . . . 
och var som en vilde . . . alideles forstord utaf faderns strång- 
het . . . modern var dbd . . . jaha, nu mins jag att han hette 
Emil, och att han var vild och obåndig och svår . . . mycket 
svår . . . men se, det var derfor att han saknat kårlek . . . 
och det vet jag bast, att det år inte godt att sakna den 
hår i verlden — for då blir man vild når man år barn — 
— och når man år åldre så — — så blir man tokig lik- 
som jag!" 

"Och ni skulle inte kånna igen den vilde gossen, om 
jag nu sade er att han sitter hår framfor er?" 

"Ni? . . . ni? . . . nej, det år inte mbjligt!" 

"Och hvarfdr inte? Se på mig noga! finnes det inte 
ett drag hos mig som påmmner er om det forfiutna?" 

"Vånta, låt mig se efter . . . riktigt noga . . . luta er hit 
intill mig! Jo . . . herre Gud! nu tycker jag att jag ketoner 
igen bgat ! . . . det der djupa, blå bgat som stirrade på mig 
så vildt når jag kom, — och som såg på mig så bedjande 
når jag for min våg! Ack, hvarfor stannade jag inte qvar? 
Jag hade då varit lyckligare ån nu." 

"Ni kånner således igen mig?" frågade Emil ånyo, i 
det han såg språklåraren djupt i bgonen. 

"Ja, jag tror att jag gbr det!" svarade denne i det 
han strbk sig bfver pannan liksom for att jaga bort tbek- 
nen ifrån sitt fbrstånd, "jag tycker att jag gbr det! Låt 
mig vara en liten stund, så blir det kanske åndå båttre! 



12 



SVABT PÅ HVTTT. 



Ser ni, jag ar inte riktigt tokig, fastån folk tror det, jag 
ar bara litet virrig ibland . . . det ar vårre vid månskiftena 
. . . men jag har mina ljusa stunder också — tyvarr!" 

"Tyvårr? och hvaribr så?" * 

"Derfor att då hånder det att jag minnes, och det år 
det vårsta af allt! Men sag mig, hvad som har håndt 
mig i dag . . . jag kommer inte ihåg . . . jag tyckor att jag 
stod midt ibland en stor folkmassa, och att jag plotsligt 
fick se henne — jag kande nog igen henne, fast hon bara 
var en skugga af fordom — och så horde jag ett skrik . . . 
och så såg jag henne igen, men då var hon ung och skbn och 
strålande, som då jag forstå gangen såg henne . . . och sen 
mins jag ingenting mer . . . bara att det gjorde ondt i mitt 
hufvud . . . och att når jag borjadc minnas igen, så såg jag 
ert ansigte luta sig ofver mig . . . och jag tyckte — ja! jag 
tyckte beståmdt att jag horde någon nåmna mitt namn. 
Gbr det der klart for mig, ty jag år sjelf for oredig att 
kunna det, det kånner jag." 

. "Ja, min gamle, ålskade lårare," svarade Emil rbrd, 
"jag vill sbka att reda for er det som håndt. Men såg 
mig forst att ni verkligen kåmicr igen mig, och att ni inte 
sager så, endast for att gbra mig till viljes." 

"Ja, nu kånner jag igen er . . . jag kånner igen dig, 
min gamle lårjunge från den tiden som var skbn . . . såg 
mig nu hvad som har håndt, och medan du talar skall jag 
ånnu mera påminna mig det fbrfiutna." 

Och vår unge van omtalade nu i få ord allt hvad som 
håndt utanfbr kyrkan, och allt efter som han talade, tyck- 
tes hans åhbrares drag ljusna allt mer och mer. Slbhetens 
och forvirringens tbcken drogo långsamt bort, och om der 
också icke lyste ett fullt solsken bfver dragen, så låg det 
dock ett klart skimmer af medvetande bredvid en lått 
skugga af vemod derbfver, når den unge slutat. 

"Ja, ja, så var det!" sade språklåraren, i det han i 
sina båda hånder tryckte den återfunne lårjungens hand, 
"jag mins nu allt! Det var verkligen henne jag såg; denna 
qviima som haft ett så olycksaligt inflytande på hela mitt 
fif! For hennes skull ofvergaf jag dig, som jag ålskade 
som en yngre bror, — for hennes skull år jag nu en 
skeppsbruten, fattig, elåndig tok, som man pekar finger åt, 
— for hennes skull framslåpar jag en usel, trbstlbs tillvaro, 
ur hvilken jag icke ser någon annan råddning ån dårhuset 



TOKIGA SPftÅKLARAREN. 



13 



eller grafven! Men dårhuset oppnas inte for mig, dertill 
ar min galenskap tor fredlig — och grafven vill inte veta 
utaf mig, dertill var mitt fel for stort. Jag ar domd att 
vandra har som en forkastad, och att båra mitt olyeksode 
till torgs for alla dem som skratta åt den tokiga språk- 
låraren!" 

"Seså, lngna er . . . plåga inte er sjelf med att rit'va 
upp såren! Vi ha mi återfunnit hvarandra, och ni skall 
iiite mera lida niid!" 

"Jag lider ingen nod!" svarade spi-åklararen stolt, i 
dot han ratade \ipp sin insjunkna gestalt, "ty jag har inga 
behof ! jag foder mig mod att gifva lektioner i språk . . . 
det ar det enda som jag inte gloint af all min lårdom forr i 
vorlden . . . och fast jag ar tokig, så har jag godt om elever 
— derfore att jag ar billig! Ser du, verlden ar sådan — 
den tar hellre tokiga kunskaper for godt pris, an kloka 
som kosta mycket! — Har du ett glas vin?" 

"Ja visst," svarade Emil, fdrvånad bfver den plbtsliga 
frågan, "forlåt att jag glbmde hora efter om ni onskade 
något." 

"Ja ser du, jag kan inte noka till att jag åinni en 
gång ville kanna huru vin smakar! Det var en tid då jag 
drack rus ur strålande glas, liksom ur blrxtrande ogon! 
Det år endast min fattigdom jag har att tacka for att jag 
inte också sokt att dricka glomska af mitt lifs forbarmelse 
ur giftfylda fat; — jag har varit for fattig och kanske 
for stolt att bli drinkare — men jag har Tarit for svag 
att inte bli galen!" 

"Men hur ar det mojligt att ni, så adel, så lard, så hog- 
sinnad och varmhjertad, att ni kunnat sjunka ned till ett 
lif sådant som detta!" 

"Hur det år mojligt? Ha, ha, ha! du frågar som 
vore du ånnu ett barn! Se der kommer din ståderska 
med vinet! Slå i åt mig ett glas!... så der! Ah, hvad 
det smakar ! . . . det år som om fdrhanget till hela mitt lifs 
elåndiga skådespel droges upp på nytt . . . sått dig har, slå 
i mera och om du har lust så lyssna till den tokiga språk- 
1 ararens gamla och utnbtta historia!" 



14 



SVABT PÅ HTITT. 



4. 

Och i sanning, den histoi'ien var både gammal och 
ntnbtt, men som mycket af det gamla och utnbtta, likval 
alitid ny: 

»Det ar en gammal historia 
Fornyas dock hvarje tid, 
Och hvarje gång den fornyas 
Sa brister ett hjcrta dervid» — 

sager Heine, då han beråttar om att en yngling aiskar en 
flicka, "som hafver en annan kar och denne aiskar en annan, 
som redan maka ar". 

Hår var det val icke alideles så, men likval något ditåt. 

Men vi låta språklararen tala. 

"Du mins att omkring en fjerdingsvåg ifrån din fars 
prestgård bodde den rike brukspatron Hjelm på sitt ståt- 
liga bruk, Robertsdal? Såkert mins du också att vi ofta 
på A r åra jagtfårder och våra botaniska exkursioner i trakten 
vandrade fram igenom den vackra skogen som skiljde bru- 
ket från slåttbygden der kyrkan låg, och hvilade oss ofta 
nog vid stranden af den brusande ån, som drcf brukets 
smedjor och verkståder?" 

"Ack ja! skulle jag inte minnas det! Det var min 
barndoms herrligaste tid!" 

"Tro mig, det var också min! Du var den forste, 
som egentligen hyllat dig till mig, och jag kande mig både 
stolt och lycklig af att kunna iå meddela en annan hvad 
jag sjelf visste. Och huru mycket larde jag inte också af 
din naiva okunnighet? Jag, med min omogna universitets- 
lårdom, fick hår låra mig att studera en karakter, att sbka 
vinna ett hjerta och erofra ett forvildadt barns fdrtroende. 
Och det gjorde mig godt!" 

"Också vann ni det i rikastc mått! Så ålskad har 
såkert ingen lårare varit!" 

"Seså . . . gbr mig nu inte hbgfårdig . . . det år inte bra 
for folk med min sinnesforfattning ... jag kan nog vara 
galon åndå . . . Men kalla mig i stallet du, som fdrr, då vi 
voro for oss sjelfva . . . det skall gora mig nbjd och åter- 
fdra mig till den tid då jag var lycklig!" 



T0KIGA SPRAKLAKAREN. 



1 



"Geraa! Och du var således lycklig, trots alla de 
bekymmer ocli modor, som jag kostade dig?" 

"Om jag var? Ack, fråga mig iute! Oekså var jag 
det for mycket for att det skulle kunna racka lange. Sag 
mig, mins du att brukspatron Hjelm hade en dotter?" 

"Ja, men non var i pension i Stockholm. Jag tror 
aldrig jag såg henne." 

"Lycklig du!" sade språklåraren med en suck, "jag 
såg henne, jag!" 

"Och du alskade henne kanske?" 

"Om jag alskade henne? Som blomman aiskar solen, 
som gråset daggen — men nej! hvarfor dessa dumma lik- 
nelscr? Som en ung, ofordert'vad man, med sjudande blod 
och ren fantasi, aiskar den forstå skona qvinna, som kommer 
i hans vag och småler åt honom, om också endast af en 
nyck, — ■ som en tjugoårig yngling aiskar en sjuttonårig 
mb i hola hennes vårfriska fagring! Ack ja du! jag alskade 
henne så hbgt att jag helt och hållet glbmde det afstånd 
som skiljde oss åt och den forbannelsc som skulle drabba oss!" 

"Men på hvad sått lårde du kanna henne?" 

"Ack min van, det ar en sorglig och en fortrollande 
historia! Det låg så mycken romantik deri, att det ovilkor- 
ligen skulle fangsla ett sinne sådant som mitt! Allt sain- 
mansvor sig for att åstadkomma mitt forderf. Hade jag 
tråffat henne, så som man mcrendels råkas forstå gången, 
på en bal, i ett såliskap, helt prosaiskt, så hade jag troli- 
gen ej så hejdlost gripits af min våldsamma bojelse! Men 
som jag sagt, allt sammansvor sig att gora min olyeka! 
Och dock," fortsatte han med bittert skratt, "fans det en 
tid då jag var galen nog att anse det for min lyeka! ha 
ha ha! och då kallades jag ånnu for klok!" 

"Det upprbr dig for mycket! låt oss uppskjuta berat- 
telsen till sedan!" 

"Nej, nej! nu vill jag tala! Det fins vissa sår som 
plåga så, att till och med sondens kringvridande uti dem 
år en lisa ... låt mig yppa mitt hjertas årslånga elånde, 
det kan ju hånda att du kan få en tår i ditt bga, och jag 
svarar inte for att inte det kan gbra mig godt, så galen 
jag ån år! Ty, kloka eller tokiga, lyckliga eller olyckliga, 
fika vi ju åndå alla efter medlidande, — sak samma om 
det heter bifall eller Ion — det år allmosa som allmosa! 
Men hvad var det nu vi skulle tala om? Vånta litet!" 



16 SVART vi HVTTT. 



"Om huru du larde kånna brukspatronens dotter." 

"Ja . . . jaha! . . . så var det! Jo, det var en morgon 
tidigt . . . d\i var sjuk sedan ett par dagar oeh fick inte 
folja med mig på mina morgonvandringar. Jag gick obe-^ 
kymrad min våg fram genom skogeu, med bossan på axeba, 
sjungande en visa... Bast som det var — ah! jag mins 
det ånnu som i går — fick jag hora en hackspetts bultande 
ett stycke ifrån mig . . . du hade bedt mig att skaffa dig 
en. sådan att stoppa upp . . . jag horde bultandet ånnu en 
gång . . . jag tystnade och smog mig sakta ned till stranden 
af ån, der en gammal ihålig pil stod . . . snart upptåekte jag 
fågeln, det var en stor, vackor grongylling . . . jag stannar 
. . . kryper ned bakoni några buskar . . . smyger vidare framåt 
trådet . . . fågeln sitter stilla . . . jag lågger an och skjuter 
— och i detsamma . . ." 

"Så faller fågeln?" 

"Nej! fågeln foll into, jag måtte ha' skjutit bom! Men 
som skottet småide af, horde jag ett skrik och derpå ett 
håftigt plaskande i vattnet några steg ifrån mig. Tank 
dig min fdrskråckelse ! jag kastar från mig bossan, skyndar 
fram till stranden — och hvad tror du att jag får se? Jo, 
en ung flicka, som af sina klåder holls uppe på vattnet 
och som af den starka strommen fordes ned emot det stora 
vattenhjulet, som dref hammarne och smedjan. Hon var 
medvotslos . . . utom mig af fdrskråckelse stod jag ett ogon- 
blick som fdrstenad . . . men snart sansade jag mig, jag 
kastade af mig rock och våst och stortade mig i vattnet 
... du vet att jag var skicklig simmare ... om några ogon- 
blick var jag nog nåra att kunna fatta tag i henne, — 
jag slot henne intill mig och med några raska simtag med 
fotterna och ena armen fbrde jag henne lyckligt till stran- 
den. Der tog jag henne på mina armar och skyndade 
mig upp på land, der jag nåstan andids nedlade min låtta 
och medvetsldsa bdrda på gråsct, i det jag gjorde de mest 
fdrtviflade forsok att åtcrkalla henne till lifvot." 

"Så, och du lyekades slutligcn?" 

"Ja, men fdreståll dig min belågenhet! Ensam med 
en ung, skdn qvinna, som jag i min oerfarenhet var nåstan 
blyg att vidrdra, och dock tvungen att sdka återkalla till 
medvetande. Tusen tankar genomfldgo på en enda minut 
min hjerna . . . hvad skulle jag gdra? Skulle jag skynda 
fram till bruket med henne? Men hon kunde ju do under 



'JOKIGA SPRAKLARAREN. 



1 



vågen . . . kanske var hon rcdan dbd af forskriickelse ! Jag- 
hade hort om drimkuandes behandling, att man skulle lossa 
deras klader . . . kunde jag val detta? Vore det mte att 
vanhelga den unga qvinnans ky.ska skbnhet . . . och dock, 
hade jag val råttighet att tveka då det galde ett mennisko- 
lif? Iluru lange jag på detta satt 61'verlade med mig sjelf 
vet jag icke, — nar jag åter kunde tiinka redigt såg jag 
tVaiuior mig don unga qvinnan, som nyss slagit upp sina 
ogon, och som nu rod.nande och forvirrad slog ned dem 
igen, i det hon med rbrelse af tjusande blygsel sokte att 
tlblja en knoppande barm, som till hålften blickade fram 
genom det bppnade klådningslifvet . . . 

"Hvar ar jag?" stammade hon forvirrad, "och hvad 
har håndt. . . min Gud. . . jag tycktc att jag — ja! jag 
satt vid stranden — och så blef jag skråmd af . . ." 

"Af mig!" utropade jag, i det jag på knii bredvid 
henne fattade hennes hand som i2fttt låg utstråokt i gruset 
"sag att ni fdrlåter mig! Jag visste inte att någon var der . . . 
jag iimnade skjuta en fogol . . . och i stallet hol! jag j)å att 
bil skulden till er dbd!" 

"Hvad har jag att fbrlåta er? det var ju min egen 
skold att jag blef rådd!" sade hon med ett småloje som 
jagade på trykten den lilla bcsinniug jag ånnu hade qvar, 
"Och dessutom har ni ju raddat mig. . . år det icke så?" 

"Jo, jag var nog lycklig att åtminstone i någon må' 
få godtgora mitt fel." 

"Jag taokar er . . . men sok nu reda på edra klådor,' 
sade hon med denna fina takt att reda sig ur en brydsam 
stållning, som hvarje qvinna eger, "och sedan får jag kansko 
bodja er att folja mig hem till bruket . . . ty jag år visst 
Ibr malt att gå allena." 

Jag skyndade mig' efter rock och våst, dem jag kastade 
pfi mig hastigt tiog Hii' att kunna slita dem i stycken, — 
oj betiiukande att hon så val behbfde vara ensam några 
bgonblick for att atlijelpa den oordning sOm jag åstadkom- 
mit. KSr jag kom tillbaka hade hon redan stigit upp och 
nåstan ånnu mora forvirrad ån hon var det, bjod jag henne 
att stodja sig vid min arm, på det att vi så hastigt som 
mojligt skulle kunna uppnå hennes hem. 

Vi gingo lange tysta vid hvarandras sida. Jag vågado 
icke se på henne, — men jag erfor en obeskrifiig gladje 

Svart på hvitt. 2 



18 SVAKT Pi HVITT. 

utaf att på min arm kånna den varina tryekningen af hennes 
fina hand, hvit och liten som ett barns. 

Jag- var som i ett nis. Jag hade velat tala volymer 
oeh jag kunde icke få fram ett ord. Hon måtte hafva må'rkt 
det tryckand'e i min fdrlagenhet, — ty slutligen sade hon 
med en stamma, hvars valljud jag fåfangt skulle Tilja fer- 
8§ka att tolka — snarast skulle jag vilja fdrlikua dem med 
niollautonema på en eolsharpa, så smekande oeh milda voro de. 

"Lyckligtvi* ar det ingen fara- att vid denna firstid få 
sig ett bad! — Men hvem har jag att tacka for min skråui- 
sel och miu riiddning?" 

Jag sade henne stammande hvem jag: var. 

"Ah, ni år informatorn på prestgården?" sade hon med- 
en viss fdrvåning; "så hade jag inte forestalt mig den man, ' 
som kunnat få makt med på en gång den strånge ladern 
och den vilde sonen." 

"Huru har ni då foreståilt er honom?" vågade jag slut- 
ligen att f'råga. 

"Som en trettiårig, mycket barsk och mycket pedan- 
disk herre," svarade hon med ett leende, "och icko som en 
ung man, som . . . som skjuter oskyldiga små foglar oeh 
skrammer unga, nervsvaga pensionsflickor så att de fall ai 
vattnet." 

"Ack, kan ni fdrlåta mig?" 

"Ja, på ett vilkor!" svarade hon i det hon satte på 
sig en liten fdrtjusande, allvarlig min, som kladde henne 
så val. 

"Och det skulle tara?" sade jag, i det jag for forstå 
gangen på nytt vågade hdja min blick till henne. 

"Att ni," fortfor hon med en lått rodnad, "for ingen 
omtalar det . . . minst sagdt, något egna sått, på hvilket 
vi gjort bekantskap. Jag vill inte oroa min far, oeh jag 
blygs att jag skall vara så pjåkig att låta skråmma mig af 
ett skott." 

"Jag lofvar det," iitropade jag lifligt, "ingen skall få 
veta det; det svår jag!" 

"Då år jag nojd . . . oeh nu farvål, och tack for ert 
ridderliga bistånd!" 

"Jag lår således inte fdlja er till ert hem? Men ni skall 
siikert inte^ha styi"ka att ensam . . ." 



TOKIGÅ SPRA KLARAREN. 



is 



< 

"Ali," svarade hon på nytt leende, "så klen år jag 
bto ■ . . farval nu! och tor min skull — fdrfblj ieke iner de 
Itaokara foglarne!" 

".lag 1 skall aldrig' mera tag-a bossan i min hånd, sedan 
. 1 1 1 (j; med den varit niira att ddda er!" 

"Tackl" sade hon vanligt och amnade gå. 

Jog fcvekade liinge. Åndtligen t'attade jag mod, gjorde 
OD IDrtviflad anstrångning, och fragåde darrande: 

"< ni vill mtc racka er min haud, till bevis på att 
hi Into Kt ond?" 

"Jo, gerna," svarade hon enkelt, "se der!" 

"Och jag skall kanske aldrig återse er?" stammade 
jiim; i det jag onisldt den lilla fina handen med min. 

"Man skall aldrig saga — aldrig!" svarade hon med 
i n xklilmsk och barnslig rorelse på hufvudet; drog sakta 
'in IiiiihI ur min och skyndade bort. 

Jdg siml som foi'trollad qvar på den plats, der hon 
li'iiiiiiit mig, och stimule oafbrutet efter den låtta, bort- 
llniido gOMtalten. Snart lorsvann hon for inina blickar, och 
jiig' kiWtøde mig ned i gråset och fdrdjupade mig i drom- 
ii m livilka« fcillvaro jag aldrig fdrr anat! Om jag i det 
llgoiihllckot kunnat gcira mig reda for hvad som fdrogick 
i Ittltt tnn, sii tror jag nastan att jag skulle fuunit mig 
iiiim'Ii iljnpl olycklig iin något annat. - 

fbrofoLI mig' som om jag, liksom den unge ridda- 
ii'ii i wignn, lun li ■ i ekogen tråftat på elfvalek och som om 
dun |U|fl'll ol fdrottn ingen hade tjusat mig med liljehvit barm, 
mit ilmgl! till sig' mitt hjorta, så att jag nu for evigt var 

linl i holmen garn, och var domd att fdrblelma vid 

hitntiP« i'ui, 

lim IHngfl Jag filvhlof liggande i dotta tillstånd, vet 
|n|i liliu, mon hwul jag vol iir att tiår jag uppstod il'rån 

uhu lil loi'tttl'llililii IHgor, var det mig som om jag på 

ilunilll koptfl »tlind gonornlolVat en tid dubbcl så lång som 
in in mW rørflgåonde lir. 

.lur kiwtado min biissa långt ut i ån, och begaf mig 
i ni i <•! I lillsiimil af på en gang oro, hopp och forvir- 
ring! ""in ondftat den kan fatta, hvilken liksom jag i ett 
i min llgoublick blifVit nedstortad ifrån sin inbillade likgil- 
iirlmi" liugn tinnar, och finner sig simmandc i ett haf af 
"IiLii IiKiimIoi', af hvilkn en och hvar liksom med osynliga 
Hl' vill drngn den kåmpande ned i djupet. 



20 



SVAUT PÅ HVITT. 



5. 

Sedan spriJdararen tomt dot åter ifyllda glaset, och 
med bogrundande miu strukit lianden bfver sin panua, fort- 
satte han på nytt sin beråttelse. 

"Du var den tiden alideles for mycket barn for att då 
kunna bemårka och mi kunna minnas den plotsliga foran- 
dring, som forsiggiok inom mig. Mon jag kan forsiikra dig 
att den var i hbg grad niårklig, och att den på endast 
några dagar. åstadkom en fullstiiudig omstbrtning i hcla mitt 
våsende. Från att vara lugn, lycklig, nojd med miu stiill- 
ning och mig sjelf, blef jag den mest olyckliga nienniska 
j)å jorden. Atminstone tyckte jag så då — jag fick sedan 
låra mig att man kunde blifva amm olyckligare: — men 
låt oss icke gå håndelserna i forvag!" 

"ISavål ... du återsåg henne . . . into sannt?" 

"Jo, jag återsåg henno . . . men många dagar gingo om 
innan så blef, och jag var i en olidlig oro. Du vet att 
din far och briikspatroncn inte gerna umgingos mod livar- 
andra; jag var icke kånd af någon på bruket, utom af.ott 
par af arbetarne, således kunde jag icke forskaffa mig 
några underråttelser om henne, som jag solvande ochvakon 
såg i mina driimmar. Andtligon en morgon — ungeflir vid 
samma tid som olyekan vid ån intraffade — då jag for val 
hundrade gången besokte den plats, der hon vaknat till 
medvetande i mina armar, och som vanligt satte mig ned 
på gråset for att i tankarne lefva om denna den skonasto 
stund i mitt lit* — yacktes jag ur min tankfullhet af en 
gladtig stitmma som på helt nåra håll ropade till mig : 

"Andtligon får man då don åran att tråfta sin osyn- 
ligc råddare!" 

Jag blickade upp, och mina drommars lorcmål stod fram- 
fdr mig! Ack, du kan inte ens om du tog den rikastc fan- 
tasi till hjelp, lorostalla dig hvad hon var skon! Jag måsto 
slå ned mina ogon som om de varit forblåndado, — det 
var som att blicka emot middagssolen! En lått, hvit klåd- 
ning omslot hennes j)å en gång smårta och fylliga gestalt . . . 
do rika lockarne hollos tillsammans af en bredskyggig halni- 
hatt, som pryddes af en lefvando ros — du tyeker kanske 
att det år lojligt af mig att minnas allt detta — men då 



TOXIKA SPIUKLARABEX. 



21 



I. nier dot sig deraf att du inte ålskat: — hade du det, 

•■il sknllo du veta att for den som aiskar ar hvarje litcn 
del af den alakades dragt liksom ett uttryck af henne sjelf ; 

med ett ord, hon liknade allt det skbnaste, du kan 
fBrestalla dig i verlden — oeh jag stod tafatt, blyg och 
darrande infor henne, som en ertappad skolgosse. 

"Jag trodde," fortfor hon med samma gla'dtiga ståmma, 
"Jag trodde att jag skulle få se er hemma. Men ni tyoks 
•viljn blifva uppsbkt och taekad . . . det ar åtminstone inte 
artigt af or!" 

"Ack, jag vågade inte komma!" stammade jag, i det 

»(ikte taga mod till mig och blicka upp till henne. 

"Ar jag då så farlig?" sade hon med ett på samma 
ifftng blygt och utmanandc leende, i det hon gaf mig en 
Mick som gjorde mig yr i lmfvudet; "ar ni radd for mig?" 

"Jag fruktår att ni annu inte forlåtit mig min oforsig- 
Llg'liot, som Uunnat kosta så mycket." 

"Mi, den har jag redan gibnit! Jag minues i stallet 

1 1 ni Itgjordc den genom att rådda mig... och jag be- 

Mngur all jag inte strax omtalade allt' for min far, så hade 
lian oclc»fl tatt tacka er." 

"FSrtijenar det val någon tack att riidda er? Att få 
IgU Kitt lit' for er skull? O! det skulle jag gema vi\ 
K»n\ "in lusen ganger — endast tor att iinnu en gång 
UJIjilolVu en stund sådan som . . . som . . ." 

"Sum V hvad tnenar ni?" 

"S den, då jag såg er återvakna till lif!" svarade 

IMrvlmid, ty nu forst betankte jag huru oforsigfcigt detta 
mii NUgdl, i botraktandc af mina djcrfva råddningsåtgåfder 
lur tlllfltllnt, 

".lun Iftdkai'i" avarado hon liiit rodnande, "men jag 
liii|i|iin> Hil ni mIuiII nli|i|m visa mig flora sådana tjenster! 

\ Hl li I r"i" Hl tø »Kllnkap genom skogen?" frågade hon 
i Hi i en naiiH, 

Dnuikon af gliidjo tackade jag henne och vi gingo en 

"i I tynta vid hvarandras sida. Flora ganger var jag på 

\n.f atl bjllda henne min arm, — men jag vågade det inte. 

Ma'knrt liiim ben mig mycket tafatt, mycket lojlig, ty 
■ 1 1 < • r nAgra Bgonblick sade hon med ett gladt och silfver- 
kllnguudu ttkratt, i det hon lade sin lilla hand på min arm: 

"Ni iir en uartig kavaljer, och jag måste val sjelf taga 
er anOi efter som ni inte. vill bjuda mig deu! Får jag lof 



32 



SVART 1>A H.VITT. 



att latta er arm?" och hon gjorde en ironisk litcn nigniug 
som torvirrade mig h'mm mera. 

"Ack, min ft-oken!" sade jag alutligcn, i det jag tog 
mod till mig, "om ni visste hum jag tillbragt min ung- 
dom, så skulle ni into fbrvåuas Sfver min tafattliet. Mina 
bocker och min fattigdom lia utgjort mitt onda sallskap, — 
och med dem blir man hvarken artig olier kavaljer eller 
fin verldsman. Alan kan mbjligen bli cn nyttig nienniska, 
men det ar något helt annat, det!" 

"Fbrlåt mig," sade hon med mildt och Ijuf't uttryek, 
"det var inte min mening att såra er. Ni vet således- myc- 
ket, niV ... ni tir myckct liird?" 

"Liird? Ack, jag vet ingenting -r- utom att ni ar en 
engel!" utropade jag i det jag lade min hånd ])å hennes, 
som ibrtfarande hviladc på min arm. 

Efter ett bgonblick drog hon den tillbaka. 

"Ni vet redan att smiekra!" sade hon latt brydd, "det 
trodde jag inte att 3nan la'rde sig i det siillskap ni nyss 
nåmnde." 

"Aldrig har jag talt- mera saiming an nn!" fbrsiikrado 
jag; "men har jag val fdrolampat er, eller ar ni redan 
trott vid att stbdja er på min arm?" 

"Nej, men jag tror att det nu tir på tiden att vi skil- 
jas. Der skynita redan taken af bruksbyggmwiorna' . . . tack 
tor godt såliskap!" och hon råekto mig sin hand. 

"Går ni redan ifrån mig?" sade jag i dot jag qyar- 
holl henncs hand i min, "nar får jag återse er?" 

"Det vet jag inte! — Mon vanta: kan ni italicnska 
språket." 

, "Jag laser det temligeu obohindradt, men talar det 
inte sårdeles liy tande. Hvarior frågar ni det?" 

"Det år min hemlighet!" svaradc hon med ett tjusande 
smålbje, och skyndadc bort i det hon med handen vinkade 
ett farvål. 

Jag gick hem bfverlycklig. 

Dagen derpå crholl jag en biljett från brukpatronen, 
hvaruti han bad mig om ett besbk. Med aningsfullt klap- 
j)ande hjorta skyndade jag dit, inom mig oroligt frågande 
mig hvad han kunde vilja mig. 

"Du minns jn brukspatronon?" 

"Ja, mycket val," svarade Emil, "och jag minns också 
lika val huru jag undrade ofrer hvad han kunde vilja dig! 



TOKXG A SPKÅKLARAREN. 



23 



Min Ikr i syuiierhet vai - mycket missaojd afver att du 
flok dit." 

"Jaha . . . det var sannt, det! — Nå, i alla fall så giek 
l»K • • • Brukspatronen var iime på sitt enskilda kontor, och 
IllttU bad mig stiga dit iu. Du minns hm- han såg ut . . . 
"i ur, mk och stolt . . . med ett kallt och sniket uttryck kriug 
don tuuno munnen . . . och en glatt och hårlos panua som 
' ilt som ott isberg — det vill saga, ett isborg som iute 
kun itmlilta." 

"Horr brukspatron har behagat skicka bud på mig," 
lilii jn^' med en bugning, i det jag tråddc fram till honom 
iler lian stod vid en hbg pulpet, med en oppnad kassakista 
ItiMidvIfl sig, som en modem staty af Plutus, rikedomcns 
»nul. lyckle jag, — hvarmcd kan jag vara till tjenst?" 

"Jaså, ar ni herr Sahlman, inlbrmatoru på prestgår- 
llon?" »porde han något hbgdraget, i det han monstrade 

iindor de uppskjutna glasbgonen, "fiignar mig! Tag 

I ■ 1 1 • i l| Har ni uågon tid ofrig att disponoraV" 

"Hill'li inoiiar herr brukspatron?" frågade jag något 
lim n mul, Iv jag forstod inte meningeu. 

I.i" niBuar om ni kan git'va några lektioner har på 
limUl," 

"\l Uvcuu skulle dot vara?" 
Il min dotter... froken Amelie," svavade han med 
Utl vIm Lonvjgl troken, "hon har hort af någon utaf 

H'no all ni kan ifalienska, och hon vill begagna sig 

nhii |iti||il(uiKl'ori(M'nu hårute tor att liira sig det språket . . . 
M ni, dnttot' min har mi briljant rost — . och når man kan 

n|iiii|ia nu ihIImI i ocksa »junga på italienska . . . Vill 

III iiliifn i«r nu Ri' Iwnnn loktionor?" 

lu nu il imji'," »Vllrado jag toinligen stadigt, ty under 

ll|'lllt«|iutl ii ' •■< im 1 1 lul liade jag liunnit hemta mig från 

'I 'lun i|V(IIViHnle glitdjo som vid haus forstå ord be- 

IllHkllgitl »in ung. "nm jag kan". 

"lim VBl ni val biist, sjidf, kan jag tro," svarade bruks- 
lllltgimlmi niigiit kiirll, "jag prutar dessutom aldrig på hvad 
• li i kiwliir, dfl dot galler min dotters talangcr . .. hvad vill 
nJ Im i tljiimanV" 

"lM lu \i nog sedan tala om, herr brukspatron ... vi 
lii Himl »8 om froken kan ha någon nytta af min undor- 
\ Inmng." 



24 



SVAUT PA 1IVITT. 



"Tackar, men det går jag inte in på ! Af'gjordt pris på 
forhånd ar det basta. Så bchandlar jag aUtid affarer. 
År ni nbjd med tre riksdaler i timman?" 

"Ah, det år alldeles for nryeket!" 

"Så myeket båttre! jag vill inte att ni skall erhålla 
for litet! Er lårdom har val inte kostat så obetydligt — 
och ni skall val ha rånta på kapitalet. — Når bbrjar ni?" 

"Når herr brukspatron benagar."' 

"Nå, då kan ni ju komma i morgon. Hvilken tid år 
låmpligast for er?" 

"Jag råttar mig alldelcs efter frokens behag i det lallet." 

"Jaha, det år sannt . . . det skall Amelie beståmma ! 
Vill ni vara så god och folja med, så ska vi fråga henne, 
och så får jag presentera er for henne med detsamma." 

Jag foljde honom med klappande hjerta. Yi kommo 
forst in i en stor saloug med dbrrar, som bppnades utåt 
trådgårdsterrassen ; innanfor salongen var ett elegant formåle 
och derinnanlor en mindre sal, från hvilken en vindeltrappå 
al' mahogny ledde npp til I ofre våningen. 

Vi gingo upp och inkommo deruppe i eb sal af samma 
storlek som på nedra botten, men mbhlerad i rikare stil 
och med en mångd blommor och låglar i alla fonster. 

"Sitt ned!" sado brukspatronen, i det han visade med 
hånden på en stol, "jag skall snga till åt min dotter." 

Och han giek in i ett inre rum, for hvars dbrr hångde 
tuuga, grona sidengardiner i rika di'aperier. Helt beklåmd 
om hjertat satt jag qvar och våntade på hvad komma, skulle. 
Uvan vid att fdrstålla mig, och icke sårdeles van af fbr- 
stiillning, som jag alitid ansett liktydig med falskhct, insåg 
jag dock att jag nu icke fingo låtsa om vår foregående 
bekantskap. Jag hade all mbda i verlden att, så att saga, 
tvinga ned det våldsamt klapjiandc hjertat i brbstet igen, 
och att hindra den brånnande rodnaden att stiga upji på 
mina kinder. Lyckligtvis drojde det en god stund innan 
de kommo, och jag blef således litet lugnare. 

Andtligen skbtos gardinerna åt sidan, och brukspatronen 
kom ut åtfoljd af sin dotter. 

"Hår, Amelie, får jag presentera for dig prostens in- 
formator, magister Sahlman," sade brukspatronen, i det han 
fattade sin dotters hand och fcirde henne fram till mig; "han 
åtar sig att låra dig italienska!" 



TO KIG-A SPltÅKLARAKEN. 



25 



"Magister Sahknan ar allt tor god," horde jag den 
ln<kimt.n rimten saga; — ty jag holl envist mina bliekar 
lli in le golf'vet, "och det fagnar mig mycket att få gora 
ItuiiM hokantskap." 

I)e| liijr en sådan skiftning af fint gåekeri i ståniman 
iill jnn' maste se upp. Brukspatronen hade redan vandt 

' iin Rjr att pyssla med en af foglarne, oeh gaf icke 
wilnrc akt uppå oss; — bon såg på mig med leende min, 
i del lion likval lade fingret på sina liippar liksom for att 
lllllllril mig att begå en oiorsigtighet, eller som for att 
ingen mer iin vi sjelfva kanna till den hemlighet, 
mini røronar oss." 

Kii nppfattade jag saken — och sedan jag yttrat några 
lltlgli ooh temligen tafatta fraser, tog jag afsked, och 
i"!|ile liruknpatronen till kontoret, sedan vi ofverenskommit 

jag dagen derpå från klockan fem till sju sknlle 

' HVll 1 1 it 1 1 m IVSken dotter min forstå lektion. 

I hu n jag kom hem vet jag icke. Att jag mera svaf- 
uule mi gick, iir jag nåstan ofvertygad om. Det siikra 
■ i ivil Jog vfioktes som ur en dram derutaf att jag som 
en iMiliiing Hiille al' igenom skogen, i det jag hcigt utropade, 
<i Iill del gal' oko bland triiden: 

"Hvad dol iir skimt att vara ung! Hvad det ar herr- 

Hffl Iill lel'vil! 



e. 

MihIiiii »|<i h li lu i n i « 'i i ott Hgonbliok med strålande aulete 

NIM II I uil< I i •unit inllllieii, antog lilicken åtcr samina 

lUMinle nllrycli m mi IWnit, och tanklost tunimande på sitt 
i'lii", hvllki'l tin ii niiyii tomt, l'riigade han med slci och fråu- 
tiiiniiile mlit : 

"Hmm- VIVI' jag nu igen?" 
hu nlutiulc vid heingåendet från bruket, sedan du 
lllllVIl iinlMgeu Iill den unga flickans lårare," upplyste 

Imiiiini Kmll. 

".In . . . jahal . . . det var sannt, det! Vanta litet, hur- 
< 'let nu Igen? Nu bbrjar det bli oredigt hår som van- 



26 



SVAKT PA HVITT. 



ligt," sade han i det han for med handen bfver pannan; 
"jo vånta! nu minus jag! Vet du, nu borjades en herrlig 
tid for mig; nar jag stiger dig att den var lika herrlig som 
den var kort, så vill det saga nvyeket — ty den råekte 
bara en månad! minus du inte det?" 

"Bara en månad?" sporde Einil, "nej, det har jag 
glbmt; — : men hur så? upptåekte fadren din bojelse?" 

"Ha ha ha!" skrattado språklåraren bittert, utan att 
hbra Emils fråga. "Ja, don råekte bara en månad, — men 
ln ad gjorde det? Huudra år af eliindc, vansiune och fbr- 
tvihan kunna åndå inte gålda den månadens sållhot oeh 
berusning! 

"Tank dig Petrarcas och 'lassos glbdande språk hviskadt 
åt den qvinna man ålskar! Tank dig att iå leda demia 
lortjusande vareise genom de paradisiska trådgårdarne al' 
en poesi, der hvarje ord tolkar en berusning, hvarje stanz 
en passion! Tank dig en fdrålskad yngling som lårare, en 
tjusando flioka som lårjunge och detta skonhetens oeh kar- 
lekens modersmål till låroåmne — och undra sedan att jag 
då var rusig af frbjd, liksom jag nu iir galen af sorg! 

"Må de så kalkule sl.arka karaktererna skratta åt mig! 
Det ar' liijligt att bli galen af kårlek, saga de! Låt dem 
[irata ! — min ursåkt år att jag blef det af kårh^k, ty den 
jag ålskade var skbn nog att kunna forvrida hjernan på en 
gud! Och var det initt fel att jag var aitmad till en lju- 
dande strång på kånslornas lyra, och att bdot grep så 
jernfingradt i strången att den brast? 

"Men låt oss gå vidare! 

"En afton . . . jag minns det som i går — så galon 
jag ån ar! En afton hade jag blifvit hindrad att komma 
på den utsatta tiden . . . klockan slog sju då jag uppnåddc 
bruket, fruktande att jag icke skulle tråffa henne hemina. 
3Icn hon var hemma — redan uti allen horde jag ljudel 
af hennes piano — jag påskyndade nrina steg och stud 
snart i don lilla salongen, som jag nyss beskrifvit tor dig. 
Brukspatronen var borta till någon af grannarne, vi voro 
således ensamma. Det var visst inte något ovanUgt, ty 
fadern kom sålian upp under lektionen — men man var 
dock aldrig såker for honom. Han tyektes bevaka ung 
med ett visst misstroeude. Den q val len trodde han såkerl 
inte att jag skulle komma, och hade derfor farit bort. Jag 
yet inte hvarfor mitt hjerta klappado fortåre då Amelies 



10KIGA SPrÅkLARAKEN. 



27 



kanunarjungfrii med ett visst småslugt lbje hviskado dotta 
till mig uto i tambureu. 

"'Sav jag steg in sag jag att hon roduade . . . han steg 
lipp i tran pianot, tog några steg emot mig, och sade med 
fii staiuma, som jag tyekte darrado: 

"Xi hgp? . . . jag trodde inte att ni skulle komma 
hS. sent." 

"Jag vill ogerna fdrsumnia någon lektion," stammade 
jag brydd, "i synuerhet som froken tyeks visa intresse for 
ipr&ket, — men kanske ni vill att vi uppskjuta lektionen 
lor i dag? 

"Xej visst inte! Ki skulle då gått forgafves!" 

"Ah! hvad gbr det? Hur gerna skulle jag inte..." 

"Gå forgafves alltid, kanske?" fortsatte hon, leende 
ilt mitt bryderi, "var det så ni monade, så var det åtmin- 
Mtone inte myeket smickraude for er lårjunge!" 

"Xej så nienado jag iekc," svarade jag niistan besin- 
ningslost, "men att jag gerna ville gå hundra mil for att 
lii se er, for att la hiira ljudet af er rost, det var min 
mening!" 

"Ofvcrsiitter ni någon af Petrareas sonnoUor?" Ini- 
ffade hon kallt, i dot hon gaf mig ett teeken att siitta mig 
\ id bordet. 

"]Sej," svarade jag, niistan håpen Sfver min egen djerf- 
het, "jag fdrsoker att firma ordet till en gåta." 

"Den gangen slog hon ned sin bliek, oeh det var med 
wiiuina darrning i riisten som nyss, som hon svarade: 

"Låt oss bcirja lektionen!" 

"Och lektionen borjade! Du mister kanske lålamodet, 
men tår jag inte hålla mig vid detaljer så glommcr jag 
alltsammans, Dot år med den tokige, som mod en person 
i sjiinod . . . halmstrået bar honom val inte, men han griper 
i'l'lrr det och anstråugniugen haller honom uppe . . . så ar 
ftol nckså med mig och alla dessa småsaker. 

"Men var lugn . . . nu blu- det ett stort språng i min 
brWittelse . . . jag minus ingenting af den lektion, som bbr- 
|ade under så vanliga fdrhållanden — jag minns bara att 
• n'i f jag vaknade upp till beshming så hbll jag den till- 
boddft ftickan i mina armar, och tryekte glbdande kyssar 
uå liennes låppar . . . jag mottog bekånnelsen om heunes 
Vunkarlek — jag var den sållastc menniska ])å jorden! Iluru 
Uillgo detta sållhetsrus varade, vet jag icke, men midt i 



28 



SVAKT PA 31YITT. 



déss hojd kande jag plotsligt att en kraftig arm fattade 
mig vid skuldran, ryckte mig upp från stolen ooh slungade 
mig långt bort i rummet under det att en stork, af vrede 
darrande ståmma rot i mitt ora: 

"Jaså, det ar på detta sått ni upplyller ert liirarekall, 
gemene usling! STi vill forfora min dotter . . . och du, 
Amelie, kur har du kunnat glomma dig a'nda derhiin att 
dela en sådan der tiggares eliindiga bojelse'?" 

".Min far! min far!" horde jag Amelie utropa, hvor- 
efter orden qvåfdes i en snyftning. 

"Tyst! gå!" rot den forbittrade fadern, "vi få sedan 
talas vid!" 

"Och den staekars fliekan vacklade ut ur rummet sedan 
hon på mig kastat ånnu en blick full af smarta och karlek 
. . . jag ville skynda efter for att fatta hennes hand, for att 
saga henne ett fårval — då brukspatronen i detsamma 
s'tall'de sig i min vag, fattade med sin jernhånd tag omkring 
min arm, och utbrasf : 

"Stanna, herre! Inte ett steg eller jag slår er i skallen 
med forstå stol jag får tag uti! Svara mig nu," fortsatte 
han, Frasande af ilska, "hur langt h'ar ni utstråckt cdra 
informationer'?" 

"Jag betraktade honom med håpnad och utan att forstå 
hans mening. 

"Har ni forfort fliekan'?" hvåste han, kramande min 
arm så att jag var fardig att gifva till ett roj) af smarta 
— om ni atom har en gnista af heder qvar i er, så svara 
mig-: har ni forfort henne?" 

"Herr brukspatron !" utbrast jag utom mig af harm 
och smarta, "hvad tanker ni om mig?" 

"Att ni år en skurk, en lismande kanalje, som på 
detta sått vill imiastla er i en rik och aktod familj! ffieat 
jag skall visa er att ni bedragit er. Hur det ån må vara,- 
så blir hon aldrig en sådan der fattiglapps hustru! lita 
på det!" 

"Herr brukspatron, jag har kanske gjort oratt som på 
detta sått låtit min kånsla taga ut sin rått," sade jag vord- 
nadsfnllt, "men så låga bevek elsegrunder har ni inte råt- 
tighet att tillågga mig. Jag ålskar er dotter rent och 
årligt, uppriktigt och innerligt, och jag kan skapa mig en 
t'ramtid for att blifva henne vardig. 



TOKIGA SPEÅKIXkARKK. 




"Som hjclpprest då?" utbrast brukspalrouen hånande, 
"taokar! Min dotter ar inte uppfostrad att sitta som horr- 
ikai'iima på ett kominiaisterbostaile . . . och dot spring-er 
ingen odngling åstad poh blir biskop olier statsråd i vara 
dagar! Ni borde blygas, herre, och gjorde jag rått, så skulle 
jag låta mina drångar kasta ut or! men jag vill intc for- 
orsaka någon skaudal, derfore nejer jag mig med att visa 
or på dorron, och der har ni er betalning!" 

"Med dessa ord kastade han åt mig några sedlar och 
Bppnade hånfullt artigt dbrren till fbrstugan. Jag ville tala. 
hedja, råttfårdiga mig! Ombjligt! jag kunde det inte, — 
det brnsado och kokade iuom mig som ett sjudaude hat', — 
jag tyekte rodan då att något sprang sonder i mitt hut'vud, 
— jag stbrtadc ut som en vansinnig, ntan att upptaga de 
peimmgar, som han iiimu med ett hånskratt kastade efter 
mig i trappan, och hvem vet om jag intc hut'vudstupa 
kastat mig i den lb rbitty tande åu, såvida intc vid ingången 
till allen, Amelies kamniaij ungfru vantat mig, och med 
oågra vanljga ord lemnat mig en liton papperslapp från 
sin froken. 

"Jag kom horn i ett lbiTa'rligt tillståud . . . du sul' redau, 
men jag tillbragtc hela natten iin i tårar at' trbstlbs fbr- 
tviflan, itu i utbrott al' vildaste glådje, — jag kyssle och 
kysste om igen tusende ganger deuna lilla pappeysbit, så 
alt jag nåstan utplånade dess skrift; so hår, du kan sjelf 
ho, om du vill! 

Dermed tog den tokige språklåraren t'ram it'rån sitt 
bl'bst en liteu inork skinnpung,, hångando i ett baud, lbste 
upp den och t'ramdrog derur forsigtigt ett af ålder gulnadt 
papper, hvars många veck visade brista vid brista. Sedan 
lian utveeklat det åldriga bladet med samma omsorg och 
bmhet som då en moder smeker sitt barn, lemnade han 
del at Emil och sade med darrando ståmma: 



Och derefter gnolade han for sig sjelf, miunande som 
0H> han ville sofva någon: 



Las!" 



»En blåugd logu som ined falska tlrar 
Alltjemt os« tjusar, alltjemt oss dfirar! 
Ilogbarmad logn med siu rosenkiud, 
Med dygd af vilr-is ocli tro af vuid:» 



30 



SVART i>! HVITT, 



Och Emil laste foljande ord, nåstan utpiåilade och 
betiickta med flåekar; 

"Din i doden! Amelie." 

"Din i dbden!" uppvepade språklå'raren med ctt gallt 
skratt, snarare likt en snyf'tning, "låter det inte vackert? 
Ja, om hon hade dbtt utaf smiirta sedan hon skrifvit det, 
eller om jag hade iått kasta mig i ån for att drånka min 
karlek i dess kalla. — då hade dcssa ord kimnat blif'va 
en samling! nu voro de, som allt annat har i verlden — 
en Ibgn!" 



7. 

"Étl fdrgingo några dagar," fortsatte éjråklararen efter 
en stund, livarunder han tycktcs gbra allvarliga anstrang- 
ningar att uppfriska sitt minne, "under hvilka jag var som 
dofVad at' det plbtsliga och våldsamma slag, som drabbat 
min karlek och mina forhoppningar. Jag smog mig tidigt 
om morgnarne och sent om qvallarno fram till bruket for 
att sbka uppsnappa en blick eller åtniinstone en skynit af 
den iilskade; men fdrgåfves. Jag tror visst attjagbbrja.de 
bl i tokig redan vid donna tidpunkt, ty jag påininner mig 
bestiimdt att jag många ganger under min låsning med dig 
lann mitt huf'vud så tomt, att den minsta lilla tanke dånade 
deri, som då man ropar i en tom tunna. Allt nn'tt lif, alla 
mina ki'after hade koncentrcrat sig i mitt hjerta, — och dot 
var derfore att foi'utse, att hjernan skulle komma i olag, 
om dc håftigt komme- att rusa dit uppåt igen. 

"Hor på, Emil," uthrast han plotsligt, sedan han åter 
funderat en stund, "minns du den der morgonen då jag 
omtalade for dig att jag måste lemna dig for att resa till 
Stockholm?" 

"Om jag minns den? Både min far och jag voro ju 
bestorta bfver detta hastiga beslut, hvars orsak vi inte 
kunde utgrunda." 

"Orsaken var den att en vacker morgon tråffade jag 
i bruksparken den lilla kammarjung'frun, som med rodgråtna 
bgon underrnttade mig om att q vallen fdrut hade bruks- 



TOKIGA SPHÅKLARAliKN. 



natronen begifvit sig at' upp till »Stockholm med sin totter. 
1 1 1 u i skulle tillbringa anira ett år i pensionen, for att hinna 
glomma sin dåraktiga kårlek. Underrattclsen slog ned som 
irn lilixt t'ramfor mig! Utan att tiinka på annat å'u min 
golna bojelse, utan att taga i betraktande att mina tillgån- 
gar voro få eller inga — att jag lemnade en god kondi- 
li<m och ett lugnt hem ■ — besli.it jag att ogonblickligon 
skynda efter till hufvudstaden. Din far forsokte, som du 
vet, både lotten och hoteiser — han var vred och ledsen 
mil hvartaimat — du gret och bad mig med ungdomens' 
Imla varma att stanna — men iorgiii'vrs! Jag hade lika 
gerna kunnat befalla min sjal att lemna mig som min kropp 
att stanna qvar. Du minns att jag reste redan tvenne 
dagar efter' sedan forstå frågan derom var vsickt? Minns 
du det?" 

"Ja, mer Sn val! Du nåstan rymdo ifrån oss!" 

"Jaja, .det var inte långt ifrån! Tre dagar derefter 
gjorde jag mitt intrå'de i Stockholm! Ha ha ha! hade någou 
kunnat saga mig, den dag då jag full af lefnadsluSt och 
llirhoppningar ru i lade in genom en af dess tullportar - 
att jag en dag skulle springa kring dess gator som ett 
alliije for alla — så hade jag inte trott det! Resans om- 
vexlande bestyr och behag hado bortflaktat tocknen från 
mitt sinne . . . jag dromde om det skonaste återseende i 
min tillbedda Amelies armar, — jag bygde skyhoga luft- 
slott om rykte och ara, rikodom och siillhet. Och hon, 
bon var den medclpiuikt kring hvilken alla mina tankar 
vande sig som kometerna kring sin sol." 

•\a, och du återsåg henne' viil snart V" 

"Nej, tyvårr! icke snart! — många af illusionerna hade 
lamlat, iunan den dagen kom! Efter mångfaldiga anstrång- 
uingar hade det andtligen lyekats mig att blifva antajyeu 
mm vikarierandc larare i den utskrikua pension, der Amelie 
vistades. Men det var som ett ondt ode tortoljt mig. Nagra 
dagar efter sedan jag i pensionen gifvit min forstå lektion, 
- och med ett forstillet, men ljuft smålqje blifvit belonad 
l'dr mina anstrangningar att åter kunna nårma mig henne, 
■ kyndade brukspatronen, som antingen fått några misstan- 
kar om saken, eller också var orolig ofver sin dotters 
hi'lsotillstånd — ty hon såg tynande och matt ut — att 
Inga henne med sig till en badort på vestra kuaten, och 
hun var således å'nnu mera ahå'gsnad ifrån mig itn forut. 



SVART 1>A HVIIT. 



"Utan tillgångar att kuniia iblja henne åfven dit, maste 
jag- fortsatte mitt otaeksamma och niodorika kali att fbr- 
soka inplanta de moderna spraken i hnfVudena på en muiijf«! 
små hbns oeh gå'ss, hvilka redan kacklade om moder, Bom 
de afimdades de aldre, och passioner, som de annu icke 
fdrstodo. Det var nara att doda mig — jag kunde inte 
bli annat an tokig. 

"Andtligen kom lion tillbaka — och tank dig min 
olyeka: hon sl#ade i pensionen* 

"En dag kom jag litot tidigare dit, iin jag hade tor 
sed . . . llickorna hade en qvarts hvilostund innan min lek- 
tion borjade . . . jag satte mig ned i det yttro rummet, 
tiinkande efter vanligheten på medel att kunna narma mig 
den tillbeclda, som nu bodde hos en af sina qvinliga slag- 
tingar. Hastigt slogs mitt ora af ett namn som niimndos 
derinne — det var Amelies. Det uttalades af en liton 
fjortouåring, i forbigående, sagdt hela pensionens plågoande. 
oeh åtfdljdes af några ord, som kommo mig att skalfva 
af fasa. 

"Jag lyssnade . . . hela min vareise var endast bra. 

"Mi ttiekor!" horde jag plågoanden gaga, "Amelie 
Hjelm, som fbrlofvat sig borta vid badortcn! Och med en 
baron till! jag tror det duger, jag! Ha ha ha! det skall 
liira långbenta språkliiraren att hålla sig på mattan en 
annan gang." 

"Sag du inte det," sade en annan af tiickorna, af mora 
mild natur, "jag vet att Amelie tyekte om magistom. Men 
det ar nog f kdem, . som tvingat henne!" 

"Pytt oekså!" skrattade odjui'et, "inte behbfver man 
tvingas till att gifta sig med cn rik baron! Hvad gor det 
att han ar gammal! Kom en baron och triade till mig så 
sade jag ja gonast, om han också vore så gammal soju 
gatan och så ful som stryk!" 

"Lisen tir tyst!" horde jag en af underlararinnornå 
saga, "froken Hjelm har inte kunnat nedlåta sig att tyeka 
om någon, som inte tillhorde hennes krets; hon var fdrlof- 
vad med baron Hadertelt redan .når hon for till Alarstrand." 

"Då spelte hon ett fiffigt spol med långa magistern!" 
sade plågoanden spetsigt, "och jag undrar hvad han sager 
om det!" 

"Xu kunde jag inte hålla ut langre derute. Jag tradde 
iu, och jag måtte ha sett ut som en vålnad, ty alla flic- 



TOKIGA SPRAKLABAREN. 



33 



koma gåfvo till ett skrik nar de fingo se mig. Utan att 
liista uppmårksanihet vid annat, an det som marterade mig 
Mm ett glodande jern, gick jag rakt fram till underlåra- 
i'innan, i det jag fragåde henne: 

"Hur vet mamsell att froken Hjelm var torlofvad 
redan nar hon reste?" 

"Derfor att hon sade mig det nar hon tog afsked," 
h varede denna, i det hon såg på mig med håpen min, "men 
hvad kan det intressera magistem?" tillade hon. 

"Ja, det år sannt," upprepade jag maskinmessigt, "hvad 
kun det intressera mig?" 

"Och derpå tog jag min hatt och gick. 

"Jag tror nåstan man ropade på mig att jag hade 
Lektion, eller något dylikt; — det horde jag inte, och om 
jag horde det, så forstod jag det inte . . . jag bara gick 
OOh gick, som en fordoind . . . gata upp och gata ned, utan 
att veta hvart jag tog vågen. 

"Det Bistå jag minns af den dagen var att jag stan- 
niulo sent om qvållen på Norrbro, lutande mitt brånnande 
liufvud ofver brostvårnet — och funderande på om inte det 
klokaste jag kunde gora vore att, som Georges Dan din, 
kasta mig i strbmmcn, hufvudet fdrut. 

"Nar jag åter kunde tånka en redig tanke, befann 
jag mig på lazarettot. Jag hade nyss fatt min sans igen, 
Bror tre veckors feberyrsel, och når jag nu vaknade var 
det klart och redigt i mitt hufvud, och min forstå fbresats 
var denna: . 

"Jag maste återflnna henne." 

"Nå, och du lyckades derati?" 

"Ja, jag återfann henne!" sade språklåraren med ett 
nget tonfall i rosten, "och vånta, skall du få hora huru. 
Mim det år måi-kvårdigt! jag tyoker nu att mitt hufvud 
blir all t klarare och redigare . . . jag har mycket mera lått 
ii 1 1 komma ihåg detta ån det foregående. 

"Det ligger ju också litet nårmare," sade Emil, i det 
lun på nytt, men forsigtigt, ifyllde hans glas. 

"Ja, ja! det har du rått uti!" svarade språklåraren, 
uiggande med hufvudet, "ty se, efter det hår år det just 
Ingenting, som jag minus mora — och fdljaktligen år min 
Ivlvtoriå då slut. Nå nå! det kan vara på tiden, — den 
lun' fcrottat dig tillråckligt!" 

"Skakat mig har den, men icke trottat mig!" 

Svart på hvitt. 3 



SVAJEST PA HTITT. 



"Såå? — om du också sager så bara af vånskap, så 
tackar jag dig åndå! ty ser du," sade han med ett egen- 
domligt leende, "mig har den trottat alideles for mycket! 
— Men nu vidare! 

"Jag var nyss utkommen från lazarettet, och befann 
mig en dag på vag uppåt Kungsbacken for att gifva en 
af de billiga lektioner, som alltsedan tjenat till att lifnara 
mig, då jag gick forbi ett stort hus langre ner på Drott- 
ninggatan. Det var redan sent på hosten och morkt, ooh 
jag mårkte att en af de stora våningarne, den forstå, var 
rikt upplyst, och att en stor menniskomassa var samlad 
utanfdr porten. 

"Utan att egentligen veta hvarfdr — ty nyfiken har 
jag aldrig varit — stannade jag liksom de andra. Jag 
horde snart af de kringståendes prat att deruppe firades 
ett brcillop." 

"Lugna dig!" bad Emil, ty han såg att språklårarens 
leder borjade skakas som af en frossa. 

"Jag ar lugn," svarade' denne, "men jag fryser alltid 
når jag hor talas om bro Hop . . . det år ånda ifrån den der 
qvållen vid Drottninggatan — och dock år det nåra tjugo 
ar sen dcss . . . Navål . . . jag stod qvar — det var som om 
en osynlig makt fångslat mina futter — och nar om en 
stund massan rordc på sig, och tog vågen in genom den 
klart upplysta porten och uppfor den breda trappan, for 
att se bruden, så fdljde jag mekaniskt med, utan att betanka 
hvad jag gjorde. 

"Om några ogonblick skuffades jag af den påtrångande 
mangelen in genom ett par uppslagna dorrar . . . mina dgon 
inottes af ett blåndande ljussken ... en hviskning af be- 
undran hordes omltring mig: "hvad hon ar vacker!" och 
"hvad hon år grann!" — och når jag lyftade mina ogon 
emot det ljushaf, som nyss blåndat dem, så såg jag — 
Amelie klådd som brud, med myrtenkrona i de yppiga loo- 
karne, och blek som doden. 

"Hvilket intryck denna åsyn gjorde på mig — frågar 
du såkert? Det kan jag inte beskrifva! Jag vet endast . . . 
det vill saga, jag tyeker mig dunkelt komma ihåg, att jag 
sokte trånga mig fram, att jag ropade hennes namn, — 
att jag horde ett ångestrop och såg något hvitt vackla och 
falla tilisammans framfdr mig — derpå horde jag en befal- 
lande ståmma, hvars stråfva ljud inte var mig obekant, 



TOKIGA SPRÅKLÅRAREN. 



35 



yttra några håftiga ord — jag kande mig fattas af några hårda 
och starka hånder — jag hade en kånsla som af att jag 
kastades utfor en trappa — och nar jag efter den betan 
vaknade till medvetande af min belågenhet, så befann jag 
mig inte på. lazarettet — utan på dårhuset." 

"Arme, arme van!" sade Emil, i det han deltagande 
tryekte hans hand, "hvad du har lidit!" 

"Aja, det forstås, inte har jag haft så roligt," sva- 
rade språklåraren med ett barnsligt skratt, som underligt 
brot af mot hans tårade bgon, "men kanske finnas de, som 
haft det vårre. — Och nu vet du, hvad som gjort mig 
galen," fortsatte han efter en pans, "nu har du också for- 
klaringen dfver hvad som håndt oss i dag. 

"På dårhuset fann man snart att min galenskap icke 
var af någon våldsam natur, och derfor slåppte man mig 
ut igen efter någon tid — och jag borjade uu det strof- 
vande lif, som gjort mig till ett åtloje for mina medmen- 
niskor. Men jag kunde inte hjelpa det! det fanns en 
ståmma inom mig, som sade mig att jag en gång skulle 
återfinna henne — derfor sokte jag ofverallt den olycksa- 
liga qvinna, som krossat hela mitt lif — och de som skrat- 
tade at mig — inte visste de hvad jag sbkte! — de togo 
mig for en vanlig galning, som inte visste hvad han gjorde 
— då jag likvål aldrig någon dag lemnade mitt usla 
kyfFe utan att ledas af en enda tanke, som blifvit så att 
wiga en beståndsdel af mig sjelf, och som upptog hela 
mitt vasen." 

"Och hvilken var denna tanke?" 

"Det var denna: ålskade hon mig verkligt, denna 
qvinna, eller var jag endast en leksak i hermes hand?" 

"Och hvad gagn skulle du, min stackars vån, hafva 
af att fa den besvarad?" 

"Hvad gagn?" svarade språklåraren med blixtrande 
bga, "och det frågar du? Om hon ålskade mig verkligt, 
ml har jag inte for dyrt betalat min korta kårleksdroms 
lyeka och berusning — och lekte hon med mig, så ville 
jag strafta henne genom att låta henne skåda sitt verk, 
ooh den forbarmelse hon utsått! I dag, efter så många års 
lotande, återsåg jag henne åndtligen, och om hon vid si tt 
PBrsta upptrådandc såg ut som det sjuka samvetet personi- 
tteradt, sa såg hon deremot andra gången ut som kårleken 
00h bmheten sjelf, och når jag soker forklara detta for mig, 



36 



SYAKT VA HVTTT, 



så grumlas mitt forstånd allt mer, och jag vet hvarken 
bbrjan eller slut. Såg jag henne verkligen, ' eller var det 
endast en syn vi 11a?" 

"Du såg henne," svarade Emil forsigtigt, i det han 
fattade hans hånder; "och jag forstår nu allt, och vill soka 
reda for dig hvad som synes dig dunkelt. Den forstå 
uppenbarelsén var din Amelie — den andra var hemies 
dotter!" 

"Hennes dotter!" utropade språklåraren med vild håf- 
tighet och blixtrande ogon. — "Således ålskade hon honom 
och jag var leksaken, som kastades bort sedan den fdrstrott 
henne en minut! Ha, ha, ha!" 

Och innan Emil hann att hindra honom, hade han 
rusat upp t'råu soffan, tryckt sin hatt ned på hufvudet och 
sprungit på dorren som jagad af furier. 



8. 

Det gick flera dagar om, innan Emil återsåg tokiga 
språklåraren. 

Under denna tid sbkte han att skaffa sig några nar- 
mare underråttelser om den qvinna, som på hans larares 
lif utofvat ett så olyeksbringande inflytande, och genom en 
af siua kamrater i hofratten, hvars mor varit ungdomsvan 
till den qvinliga slagting, hos hvilken Amelie Hjelm vistats 
fore sitt giftermål och till hvars syster hon fattat vanskap, 
lyekades det honom att få reda på åtskilligt af det som 
synts honom niorkt i språklårarens bcråttelse. 

Brukspatronen, som visst icke var någon onaturlig, 
men en i hbgsta grad sjelfvisk far, hade verkligen tvungit 
sin dotter att redan fore afresan till badorton gifva honom 
sitt lofte att blifva baronens maka; Amelie hade gifvit 
detta lofte med blodande hjerta — men hon var van att 
lyda sin far — och, hvarfbr neka dertill: hon alskade vis- 
serligen den unge lararcn, men hon var uppfostrad i y])pig- 
het och ofvorfiod, och hon tvekade att utsåtta sig for en 
framtid af nod och forsakelse med honom, samt dertill 



TOKIG A SPKAKLAKAREN. 



SJ 



belastad med .fadrens vrede oeh hela sin rika och myndiga 
alfigts forakt och missnbje. 

Den sluge fadren hade dessutoni intalat henne att 
Sahlman aldrig kunde skapa sig en framtid af någon bety- 
denhet; att han skulle gora henne olycklig — med ett ord, 
hin skramde henne for ett lif fullt af bekymmer och brist, 
som skulle jaga karleken på fiykten, och slutet på historien 
blef 'att Amelie Hjelm, som så niången annan ung flicka, 
gitte sig med den som kunde gifva henne allt — utom 
ttén lycka som hon behbfde och som hon drbmt sig. 

Ty hon blef olycklig som baronens maka. Det vill 
Baga, hon misshandlades icke, hon plågades icke, hon bars 
Lill och med på hånderna, som en leksak, af fafanga — 
mon hon fros bokstafligen ihjål. En dotter, som hon fick 
ett par år efter sitt giftermål, var det enda som qvarholl 
henne vid lifvet; ty endast hennes leende och ljufva anletc 
kunde jaga bort den bleka skugga som natt och dag stir- 
t'ade på henne med Sahlmans bleka drag från brbllopsqvål- 
løn, då han som en blixt från en klar himmel slog ned i 
all hennes prakt och yttre lycka. 

På detta siitt hade nåra tjugo år fdrfiutit, och nu låg 
hon illa sjuk, nastan utan hopp. Hon hade insjuknat samma 
dag som dottern begick sin forstå nattvavdsgång — till 
ftiljd af for håftig sinnesrorelse, trodde låkaren, och åtta 
dugar efter sedan den tokiga språklåraren omtalat for Emil 
lilla oden, drog hon sin sista suck. 

Emil skyndade att sdka upp den aftagsna grand, der 
tokiga språklåraren boddo, for att gifva honom den visshet 
han så lange sokt. Det var dagen efter friherrinnans dbds- 
fhll, och Emil ville fdrbereda honom på den sorgliga hån- 
dclscn. 

Vid intradet på den smutsiga gården, mottes han af 
■ li ([vinna som på hans fragå efter språklåraren, svarade 
holt lugnt: 

"Jaså, tokiga språklåraren! Ja, då kommer herm for 
lent, for han dog i går afton!" 

"Dog han?" utropade Emil fdrfårad. 

"Ja, kåra herre, Gud vardes honom!" sade qvinnan, 
han var litet krasslig de sista dagarne, men inte trodde 
vi iindå att det skulle bli så snart slut — fdrr ån i går 
BOree ... for si, då bdrja', han plocka på sångtåcket och så 
ville han att vi skulle fiytta honom ut till brukot, sa' han 



38 



SVART PA HVITT. 



— se, han yra' val, stackare — "lågg mig i gråset nere 
vid ån", sa' han — och så dog han på qvallen se så der 
vid sjutiden." 

"Och han dog lugnt och stilla?" 

"Ja, som ett barn, kiira herre! Han sa' bara: "Nu 
ska' jag få veta" — sa' han, så klart och tydligt så, och 
så di'og han en suck och så var det slut. Den som nu 
bara visste hvar en skulle få något till begrafningen åndå!" 

"Den skall jag besorja," sade Emil, i det han steg in 
i den elåndiga kammaren for att ånnu en gång se sin 
gamle lårare och van. 

Och der låg tokiga språklåraren, och såg så lugn och 
mild och begrundande ut, att ingen som såg honom nu, 
skulle kunnat påstå' att han varit tokig i lifstiden. 

Men så hade han nu också fått veta hvad han ville; 
han hade upphort att soka. 



1, 



Det var stor supé med bal hos grosshandlaren, konsuln 
00h riddaren Habernann, det yffl saga: en af de fyra sådana, 
lom han oeh hans fru genienligen brukade gifva under 
»iisongen. 

I den stora ooh lysande våningen vid Drottninggatan 
K'ick det på sådana aftnar riktigt omåttligt elegant ti 11. 
Der trangdes uniformer och svarta frackar om hvarandra, 
OOh hela stjernkartor af alla farger och fasoner blixtrade 
iniii ljuskronorna. Ty konsuln — som han helst kallade sig 
- visste att lefva och låta lefva. 

Konsul Habemann var tysk till borden. Han hade kom- 
mil från Hamburg for en tjugufem år sedan, och hade då 
Dbten mindre ån intet. De funnos, som voro elaka nog 
n 1 1 påstå det herr grosshandlaren, konsuln och riddaren, 
Ukaeom många andra af haus landsman, kommit hit i tern- 
Ugen nåra forhållande till ett positif och en markatta: — 

ii menniskorna aro ju alltid så elaka, och man bor aldrig 

lin mora an hålften af hvad de siiga. 

Så mycket ar sakert att de finnas, som beståmdt saga 
hafva sett honom såsom forevisai'e af en kosmorama, 
• li itimu några andra påstå sig mycket val kunna miunas 
do tider, då han hade ett litet blygsamt och hemlighets- 
ftlllt lånekontor på Tyska prestgatan, — der de utlånade sum- 
morna visserligen voro små, men deremot — troligen for 
|omnvigtens skull — råntorna så mycket stbrre. 

Iluru det nu måtte varit med dessa och afven åtskil- 
II Ku andra foregåenden, det sakra ar att numera — det 
vlll siiga 1862, då vår lilla historia spelar, — var gross- 
i' i ih lin nm, konsuln och riddaren cu mycket ansedd och aktad 
i . ooh att de, som hogljuddast pratade om det fdrflutna, 
Voro do, som djupast bugade sig for det narvarande. Men 



40 



SVART PA HVITT. 



detta ar ofta nog fallet, och vi ha i alla hanseenden icke 
tid att derofver anstålla några filosofiska betraktelser. 

Herr grosshaudlaren, konsuln och riddaren — ursåkta, 
varde låsare, jag har gldmt saga dig att Habemann var rid- 
dare af två tyska husordnar och en kunglig svensk stats- 
orden — var sedan tjugo år tillbaka gift med en lands- 
maninna, ett i sin ungdom mycket vackert fruntimmer, 
som nu på ålderdomen blifvit temligen rund och fyllig — 
det vill saga, hon hade fdrvandlats från en occidentens till 
en oriontens skonhet; man påstår ju att osterlåndingame i 
fråga om behag icke såtta varde på annat an det bastanta. 

Och bastant var fru Habemann med besked. Ett par 
vanliga armar skulle fåfångt forsokt att sluta sig omkring 
hennes moiréekladda gestalt, så att fmgerspetsarne kunnat 
nå hvarandra. Det fanns annu en skinntorr kamrer i något 
gammalt embetsverk, som ibland lifvades af ett gammalt 
minne af en sylfid från Tourniérska manegen, hvai's drag 
hade någon likhet med fru Habemanns — det vill saga: 
plus litet mera behag och minus ett par stora vårtor i trat- 
ten af nåsan. Men vid anblicken af den myndiga fruns 
guldkedjor, ringar och siden, trodde slutligen den gamle 
kamrcrn sjelf att han sett i syne. Konsuln sjelf talade 
alitid om for hvem som ville hora det, att hans fru var 
afkomling af en gammal tysk, riksfurstlig familj, von Maul- 
wetter, som annu egde suverånitetsrått ofver fyi - a tunnland 
jord i Thtiringen och som i krigstider satte upp en och en 
åttondols soldat till forbundshårens fdrstiirkande. 

"Aber! es ist auf der linken Hånd!" tillade han då 
alltid med en illslug blinkning, "ni mans ferschtå! Till fea- 
ster, som alle gentile folk i Dischkland !" Och frun å sin 
sida tyckte att hennes kara hålft var alldeles for angela- 
gen att omtala detta. 

"Den lille kode 'Apemann," som hon uttryckte sig på 
sin rotvålska, "ville så gerne schkrite med att hon var af 
ett stort hus, som var micket schtorre ån alle de svenske 
hus ihopen, — men hon ville inte på minschte sått vise 
sich hokfardik for det!" 

Det fanns en massa folk, som hdll till godo med det 
uppblåsta konsulsparets fina middagar och i mjugg skrat- 
tade åt deras rotvålska, och man kan fritt saga att den 
finaste societet trångdes i deras lysande och smakldsa sa- 
longer. I synnerhet fanns der en myckenhet ungheirar af 



KOM IGEN. 

ulla slag, ifrån den anstolta grefven och lbjtnanten vid något 
|f rangregementena till och med den blygsamme tredje 
kontoristen på konsulns kontor; från den framknuffade unga 
diplomaten i utrikeskabinettet till och med den nyborjande 
rxtra-ordinarien i tre eller fyra af statens verk, och den 
Obemarkte kontorsskrifvaren vid postverket. 
Och detta var icke underligt. 

' Ty det fanns uti det uppblåsta parets hem en liten 
'gyllene fågel att fånga, — och det var for dcnna hlla gull- 
l'ogel, som alla de unga språttarne utlade sina mer eller 
mindre skimrande nat. 

Den lilla fågeln var konsulns dotter, och den som efter 
att forst hafva gjort det varda konsulsparets bekantskap 
ooh fdrundrat sig ofver bådas brist på grannlagenhet och 
Iclnadsvett, sedermera helt ovantadt kom i dotterns narhet, 
tiinkte ovilkorligen i forstå ogonblicket att har maste något 
misstag vara å fårde, så olik var hon sina dagars upphof. 

Den nyckfulla naturen, som låter gokagget utklackas 
i arieboet, låter ju också en glansande fjaril utvecklas ur 
dem klumpiga larfvens obakliga omholje. Och att två så- 
dana skråpukar, som konsuln och hans varda halft, kunnat 
tbstra en sådan dotter, bevisade bast att for Gud ar ingen- 
ting omojligt. 

Vare med modernet huru som helst — de som betvif- 
ladc konsulns fademe, voro bestamdt ursiiktade, huru myc- 
ket han an brostade sig derofvcr, och huru mycket han iin 
skråflade om att hon var "en richtick aftrick af honom 
sjolf i hans imke dager!" 

Eva Habemann var en tjuguårs blondin med mbrka 
ogonbryn och ogonhår, fin och smidig vaxt, fastan på samma 
gång fyllig och mogen, och hon var vacker nog att kunna 
liirvrida hufvudet på den mest fdrlasta magister i hela kri- 
stenheten. 

Liigger man hartill, att hon kladde sig lika smakfullt 
som modren var prålande, att hon var lilca bclcfvad som 
ladren var rå, och lika nyckfull och trotsig som något bort- 
skiimdt barn i verldens fem delar, så har man ett temli- 
i;-cn troget portratt af den 'dragdocka' som lockade ung- 
dom, adel bord och derangerade affarer han till en storm- 
liipning mot konsulns kassakista, konsulinnans fåfanga och 
Kvas hjerta. 



42 



START PA 1IVTTT. 



G-refvar ooh baroner, lbjtnanter och kanimarjunkaro," 
håradshofdingar ooh kungliga sekreterare voro fardiga att 
vånda ut och in på sig for att erofra den skona Evas hand 
och halfva million, — ty dertill anslog man allra minst 
hvad hon hade att få i hemgift, — och kassbrer, grossbrer 
och kontorister voro hårdt nara att ruinera sig på hvita 
handskar och essencer for att hinna fore dem till detta efter- 
langtade mål. 

Och Eva då? Huru var det fatt med henne? Hade 
hon nappat på någon at' de lysande krokar man lagt ut 
for henne — eller hade det lyckats henne att midt ibland 
denna laspande och smickrande skara traffa någon som hade 
årligt hjerta innanfbr fracken, och som ålskade henne for 
hennes egen skull utan att bry sig om det gyllene bihanget? 

Så var det verkligen, och nyckfull, som hon var, hade 
hon hoppat bf'ver både grefvar och baroner, både kammar- 
junkare och håradshofdingar, och i stallet ffistat sitt tycko 
vid en af de till samhallsstallningen mest obetydliga af 
alla dem, som besbkte hennes fdriildrars hus — vid fadrens 
yngste kontorist. 



S. 

Konsnlns yngste kontorist var en hygglig och stadad 
ung man, utan att vara någon romanhjelte for det. Han 
såg bra ut, utan att vara vacker, och hade ett inanligt 
sått att vara, fastan det var hans yrke att fora pennan. 
Han hade fått en god uppfostran och hade den i vår tid 
ganska utmårkande egenheten att han aldrig talade osau- 
ning, afven om det gallde att smickra en ung skbnhet. 

For bfrigt var han prosaisk nog att heta Erik, och 
Strbm till på kbpet — hvilket sakert lir nog for att ifrån 
honom afvånda en stor del af mina alskvarda lasarinnors 
intresse — i håndelse jag har några. Men jag måste undcr- 
kasta mig detta missbde, for sanningens skull. 

Forstå gången den vackra Eva fåstade någon upp- 
miirksamhet vid den unge kontoristen var på en af de stora 
supéerna hos fdraldrarne, vintern fdrut. Kontoristema voro 



KOM IGEN, 43 

ivemligen alitid bjudua på konsulsparets balor, ty kontori- 
ster aro i allmanliet stora dansinåstare och det finnas så 
många medelålders daniei - , som skulle fa sitta i hela sitt 
lif, om det inte funnos unga karlar, till hvilkas tjenste- 
iiligganden det hor att bjuda upp den, som ingen annan 
vill ta. 

Den firade och fjåsade dottem i huset var nemligen 
på denna fest tvungen att gora konsulinnan till viljes och 
iklada sig en af dessa modema kostynier, som aro allt utoni 
Hiuakfulla, och hon forefdll sig sjelf som en utpyntad docka 
utan annat varde an det yttre skålet, som var dyrbart nog. 
Alla ungherrame på balen folio i fdrtjusning ofver hennes 
•dragt, och uttomde sig i de vanliga, banala fraserna vid 
dylika tillfallen. Hon var gudomlig, hånfdrande, med mera. 
Slutligen kom hon att i en fransås dansa vis-a-vis mot Erik. 
och då hon tyckte sig i hans blickar lasa ett annat sprak 
iin det hon horde från de ofriga dansanta kavaljeremas 
litppar, så frågade hon honom då de hade en af turerna 
lillsammans, om han inte liksom de andra tyckte om hen- 
nos dragt. 

<r Nej!" svarade Erik helt uppriktigt och oartigt, i det 
lian såg på henne med oppen och årlig blick; "jag har aldrig 
nott er sa smaklost kladd som i qvall." 

Den unga fiickan rodnade. Var det af harm eller der- 
RSr att hon inom sig erkåinde sanningen af hans ord? 

"Och det sager ni mig midt upp i ansigtet?" frågade 
hon då de åter mbttes. 

"Ja, jag ljuger aldrig!" svarade den unge kontoristen, 
och dermed var den konversationen slut. 

Litet senare på qvållen, uti kotiljongen, då damema 
lijiido upp herrarne, passade Eva på tillfalle och bjod upp 
den unge kontoristen. 

"M tycker således att jag år smaklost klådd?" M- 
Kadc hon hastigt. 

"Ja, jag beklagar att jag måste vidhålla det," sva- 
nidc Erik. 

"Men alla de andra kavaljererna ha sagt mig motsatsen." 
"De ha val sina goda skål dertill. 
"Och hvilka skål då?" 
"De vilja smickra er." 
"Så? tror ni det?" sade hon leende, "skulle det då 
rata så orått? 



44 



SVAKT PÅ 1ITITT. 



"Ja!" 

"Smickrar ni aldrig, ni?" 
"Nej!" . 

"Inte ens ett fruntimmer?" 
"Nej, inte ens då hon ar så vacker som ni." 
"Ser ni," sade Eva, leende och rodnande, "nu smick- 
rar ni andå." 

"Nej det gor jag inte," svarade Erik, "jag sager bara 
hvad som fir sannt. Och når man ar så vacker, behofver 
man så litet for att vara klådd." 

"Det var min mor, som tvang mig att ta den hår 
dragten," sade Eva hastigt, utan att veta hvarfore, "annars 
hade den aldrig blifvit vald." 

"Man skall aldrig låta tvinga sig till det som man 
inte sjelf gillar," sade Erik lugnt. 

"Gor ni aldrig det, ni?" 

"Nej, fdrr må det gå hur det vill ! Min kånsla for det 
ratta låter icke jemka med sig." 

"Ån om det skulle kosta er vålfard?" 

"Så må den springa. Basta vålfard år aktning for 
sig sjelf!" 

"Ni år en underlig ung man! Af hvem har ni lårt de 
der strånga grundsatserna?" 

"Af min mor; det var det enda hon gaf mig i arf." 

Och nu kom en ny tur i kotiljongen, och så talade de 
icke mera vid hvarandra den qvållen. 

'^ågon tid derefter kom der en ung baron i huset och 
gjorde mycket ifrigt sin kur for Eva. Men som den stac- 
kars unge baronen var nåstan lika dum som han var nobel, 
— så kunde den sjelfsvåldiga flickan icke låta bli att gyckla 
med sin adlige friare. Hon roade sig derfor med att 
omsom uppnmntra, omsom stbta honom tillbaka, och på 
samma tid visade hon sig också mycket intresserad af en 
ung håradshofding, som tyektes vara nåra att bli kår i 
henne på fullt allvar. 

En dag, vid en storre middag, som konsuln gaf, och 
till hvilken också hans kontorister voro bjudna, hade Eva 
vid bordet riktigt visat prof på hur kokett och nyckfull en 
bortskå'md iiicka ibland kan vara, och de begge beundrarne 
voro ånnu mera tjusade ån fdrut. 

Sedan middagen var slut, och man hade satt sig inne 
i fbrmaket for att konversera, kom Eva, som efter vanlig- 



KOM IGEN. 



4 



beten var kringvarfd at' en svårm beundrare, att kasta en 
Mick uti en spegel och såg då huru den unge kontoristen 
bod på afstånd i ett yttre rum ocli betraktade med en på 
Ongång spefdll och all varlig blick både henne och den om- 
kring henne bildade gruppen. 

Medan konsuln, som slutit sig till gruppen, borjade 
[llleda ett samtal om politik och handelsaffårer, passade Eva 
nå och gjorde sig något årende ut i det yttre rummet, der 
Krik ånnu stod qyar på sin plats. 

"Hvad tanker ni på?" frågade hon efter en stunds 
Ivekan, om hur hon skulle bbrja. 

"På ingenting," svarade han. 

"Ser ni!" utbrast Eva triumferande, "nu ertappado jag 
61 med en osanuing!" 

"Nej visst inte! Nu tånkte jag på ingenting : jag tånkte 
på baronen derborta." 

"Anser ni honom for ingenting! Ni ar god!" 

"Ja, vore han någonting annat ån ett intet, så låt han 
[nte leka med sig så der." 

"Hvad menar ni?" 

"Jag menar att ni, mamsell Eva, leker en både farlig 
och opassande lek mod edra beundrare. Eu ungflickasom 
hu gbr, leker snart bort både lycka och rykte!" 

"Tanker ni på hvad ni sager?" frågade Eva något 
httrmset, "och på hvad sått skulle jag val ha blottståtlt 
Britt rykte?" 

"Genom att leka med fåfånga narrar, som åro i stånd 
l i 1 1 att beromma sig af fbrdelar, som de aldrig vmmit. 
Och genom att visa er kokett och nyckfull, hvilket inte 
kliir någon ung flicka, hur vacker hon ån må vara." 

"Skulle ni inte låta leka med er så der, ni?" frågade 
Hvo, efter, en paus, hvarundor hon ofverlade om hon skulle 
\i«a sig fortretad eller ej. 

"Nej, aldrig!" 

"Inte ens om ni vore kår uti en flicka? 

"Jag skulle aldrig kunna bli kår uti en flicka, som 
Im ml lade på det såttet," svarade Erik med dotta beståinda 
(ml i all var liga uttryck, som hon forr beimdrat hos honom. 

"Skulle ni inte?" 



46 



SVAKT PA HYITT. 



"Nej, ty vanan att leka med mycket kimde gbra henne 
bojd for att leka med allt — oeh en fdrståndig man satter 
inte sin lycka på ett så vanskligt kort." 

"Ni år således mycket forstandig, ni?" 

"Jag smickrar mig med att vara så pass forståndig 
att jag inte mod Sppna ogon går in i den snara, som man 
lågger ut for mig." 

"Ni anser således kårleken for en snara?" 

"Nej, inte den sanna kårleken! Den anser jag for 
en engel från himmelen, som hjelper oss att blomsterstrb 
jorden !" svarade den unge kontoristen med en blixt af eld 
i sina bgon, som kom Eva att slå ned sina, som om hon 
blifvit solblind. 

"Och han skulle inte kunna bli kår, han?" tånkte 
Eva for sig sjelf om qvållen, då hon i tankarne geuomgick 
dagens håndeiser, "det år det vi ska' se!" 



S. 

"Her tu, 'Apemann!" sade en vaeker dag konsulinnan 
till sin vårde hålft, medan de sokte i hvar sitt soffhbrn 
smålta en af sina bastanta hvardagsmiddagar, "har tu mårkt 
att Efe prater hte for micke med ten Sohtrem?" 

"Nej!" pustade konsum med en nyss påbbrjad mat- 
småltnings gudornliga lugn, "det har jaeh mans inte? Aber, 
hvat ger det? Låt mans Efe prate!" 

"Men tank om hon skulle vai'a kår i ten Schtrem?" 

"I min kontorist? Herst du, kumme! nu år tu mans 
tum som en stook! Min dotter? konsul Habemanns rike flicke 
kår i en kontorist? Ha ha ha! nu må jach schkratte min 
ricktige schkratt! Donner wetter ! Den tag vill jach schkape 
mig som en åsne ! . . . her du ! som en åsne vill jach blifve, 
wenn det hånter! 

Och derpå slumrade konsum och riddaren sott på sitt 
bra ■ — och konsulinnan likaledes, och hon litade på sin 
man, och han litade på dumhetens forsyn. 

Och ingen af de två vårda makame anade det minsta 
af det ovåder, som sammandrog sig bfVer deras hufvuden. 



KOM IGIN. 



Tv det hade verkligen lyckats lilla Eva att under denna 
l id giira den unge kontoristen of'ver oronen foralskad uti 
Kig — men hon hade icke bcråknat en sak, och det var 
utt hon sjelf också borjade ålska honom. Forgåfves sokte hon 
intala sig sjelf att det icke var kårlek, att hon bara hyste 
vanskap tor honom — en vacker dag insåg hon att hon 
sjolf brannt sig på de kol, som hon utlagt for en aiman. 

Och nu forsokte hon slåcka elden. Men det gick som 
'det alitid brukar gå med dylik vådeld, ju mera man bråkar 
med att avafva den, desto liogre brinner den, som det tycks, 
ondast af motsågelseanda. Ju mera Eva derfor ville inbilla 
sig sjelf att hon hatade, att hon afskydde den unge kon- 
toristen, desto klarare insåg hon att hon alskade honom, 
i » 'h att han var mycket mera vård ån alla hennes ofriga 
beundrare tillsammantagna. 

Och unga Erik, han kampade manligen mot sin svag- 
het. Han sado sig sjelf tusen gånger att det var en galen- 
Bkap att ålska konsulns dotter — att han aldrig kunde få. 
henne — att hon icke var skapad till något lit* af arbete 
och umbårande — det enda han skulle kunna tillbjuda henne, 
lian forsokte till och med intala sig sjelf den ofvertygelsen, 
utt hon var alldeles for nyckfull och bortskamd tor att med 
iilcslutande omhet kunna fasta sig vid någon — allt for- 
gåfves! Han var och fdrblef kar som en tok, och det 
beholdes hela hans manliga viljekraft for att icke siffrorna 
i hufvudboken skulle dansa omkring for hans dgon, och 
Dennan skrifva kårleksbref i stallet for kontokuranter. 

Någon forklaring hade likvål annu ej egt rum melian 
de unga tu. Dertill var Erik for grannlaga och for blyg, 
I iå samnia gång som han skulle ha ansett sig missbruka 
i stållning i huset, om han bakom foråldrarnes rygg sbkt 
K'iira sig ålskad och fdrstådd utaf dottem. 

Det var således hans beslut att, antingen det måtte 
Mtra olier brista, taga Gud i hågen och en vacker morgon 
iiila vid konsuln, sedan han likvål forst fdrsåkrat sig om 
mi han icke misstagit sig, och att Evas hjerta verkligen 
var hans. 

Och så kom den der balen, om hvilken vi talade vid 
bwSttelsens boijan. 

liaronon hade i dag åndtligen talat ur skågget, och 
i konsums faderliga hånder nedlagt sin framtida lycka, och 
ullia bjdrnars val eller ve. Konsuln var ogement smickrad 



48 



SVART PA HVITT. 



af utsigten att bli far till en frilierrirma, och som don ungt' 
baronen hade stor slagt, så såg han redan i ett ljuft fram- 
tidsperspektif ingenting mindre an en kominenddrsstjerna 
och kanske till och med en hoftitel ! Konsulinnan var också 
i sjunde himmelen. Baronen hade nemligen onrfamnat henne 
— så långt han hunnit — och uttalat sitt hopp att i en 
icke allt for långt afliigsen framtid få kalla henne 'chére 
bellcmére'' — och hon såg också i andanom sin drom fdr- 
verkligad — den nemligen att bli presenterad på hofvet. 

Och således se vi nu den unge baronen, med den 
valdiga konsulinnan vid sin arm, segla af och au i salongen 
for att sdka upptåeka foremålet for sin bajelse — medan 
konsuln går fdrut, lik stridsbaggen på ett pansarskepp, och 
banar våg for sin hustru och sin blifvande måg. 

Men Eva år ingenstådes till ftnnandes. 

Man genomletar på detta sått hela våningen, men fdr- 
gåfves. Slutligen komma de letande till ett litot kabinett, 
hvars dorr står halfdppen. Konsuln slår upp den ånnu mera, 
tittar in — och raglar tillbaka, gul i synen af fdrvåning 
och håpnad, som om han hade fått se ett spdke. 

Konsulinnan och hennes långe kavaljer blickade lika- 
ledes in, och se efter ett ogonblick alldeles likadana ut 
som konsuln, och alla tre stå der framfdr den dppnadc 
ddrren som voro de fovstenade. 

Och åndå var det ingen ful syn, som de sågo der imie 
i det lilla kabinettet. De sågo tvenne ålskande, som, glom- 
ska af allt omkring dem, suto der med armai'ne fast kuutna 
om hvarandra; han, ti'yckande kyss på kyss på liljehvit 
panna och rosenroda låppar — hon, lutande sina glodande 
kinder mot hans axel och med halfslutna dgon, lik en som- 
nande fågel, emottagande dessa dyra ldften, som så sålian 
helt och hållet uppfyllas i lifvet. 

Konsuln var brandgul af harm, konsulinnan pionrod 
af forargelse och baronen askgrå af afund. 

Det var ingen vacker fargblandning på taflan i ddrren, 
men så var den så mycket vackrare i soffan, der de båda 
{ilskande suto. 

"Efe! Efe!... Hvat i Herrens namn tanker tu på, 
Efe!" utropade åndtligen konsuln, som nu fick målet igen, 
"år tu ferpanned, Efe!" 

Och de unga tu skyndade rodnande och torlågna upp 
ifrån soffan, men det var ingen brottets forvirring, som 



KOM IGEN. 49 

m&lades på deras anleten — det var den rena karlekens, 
don bfvcrraskade sållhetens blyga håpnad, som aftecknade 
Mig i deras stallning och åtborder. Skada bara att kon- 
wilsparet icke hade sinne for lefvande bilder af det slaget, 
och att den unge baronen var både for dum och for afund- 
Hjuk tor att kunna uppfatta det fangslande och skona deruti. 

Evas forstå rorelse bestod uti att skynda fram till sin 
mor, liksom for att kasta sig i hennes famn, men då kon- 
Hiilinnan stotte henne tillbaka under en stortskur af fdrebrå- 
elser om det opassande, det oanståndiga i hennes uppforande, 
skyndade hon i stallet till fadern, der emottagandet blef 
om mojligt annu samre. 

"Har du mans låtit ferfere dig af den satans slingel 
till kontorist?" rot konsuln emot henne, "så skall jach mans 
liire dig!" 

Och nu var det Eva, som rodnande af harm skyndade 
sig tillbaka till den alskade, hvars arm hon fattade, i det 
hpn slot sig tatt intill honom, liksom visste hon att hon 
der hade sitt basta och enda skydd. 

"Jag aiskar honom!" sade hon hogt och frimodigt, 
i det hon såg upp till honom med strålande blickar; "jag 
tilskar honom hogre an allt i verlden, och jag skall aldrig 
Uska någon annau ån honom!" 

"Och jag svar henne detsamma," jublade den bfver- 
lycklige aiskaren i det han med stolt tillfredsstallelse tryckte 
henne till sitt hjerta. 

"Her nu, ferpannede slingel," utbrast konsuln alldele 
ntom sig bfver donna djerfhet; men han hann inte långre, 
innan han afbrots af den unge kontoristen. 

"Herr konsul," sade denne aktningsfullt men frimodigt, 
"ni må anse er hafva rattighet att vara fdrtornad huru 
Qiycket som helst, men det ger er ingen rått att behandla 
mig som en drång! Jag åmnade i morgon sjelfmant tala 
ned er om denna sak, sedan jag forst forvissat mig om er 
(lutters kanslor for mig." 

"Min dotters kanslor for er år dem, som man kan 
liiit'e fer en tjuf, fahund und racker," fraste konsuln, men 
ifbrttts åter af kontoristen. 

"Ursåkta mig!" sade denne lika lugnt som den andre 
irar ursinnig", "men konsuln misstar sig mycket i den saken! 



Svart på hvitt. 




50 



SVAKT PÅ HVITI. 



Hennes kånslor tor mig åro de, som man hyser tor en blif- 
vande make, ens allt i verlden! Ar det inte så, Eva?" 

"Jo," svarade Eva med ett leende så strålande lyck- 
saligt, att baronen holl på att spricka af forargelse. 

"Då har ni mans stulit hennes hjerte!" skrek konsuln. 

"Har jag det, min ålskade?" frågade Erik, våndande 
sig till Eva, som ånnu holl sig fast vid hans arm. 

"Nej, han har tått det frivilligt, och jag skall aldrig 
återtaga min gåfva," svarade denna. 

"Gå, herre!" ropade konsuln, tårdig att tå slag af 
vrede, "gå for tusent ... i våld, och kom aldrich igen, 
annars skall jag satte polisen efter er som en skm'k, bandit 
och kanalje!" 

"Ja gå, gå!" ropade konsulinnan, som forst tått mun- 
håfta af forargelse, men som nu, sedan hon bannat Eva, 
återigen hade fått munnen hvad man kallar på skaft, "gå 
er vag! Eike 'Apemanns dotter skall aldrig få gifte sig med 
en tiggere! Gå, otåcke ferferere, och kom aldrich igen!" 

"Kej, kom aldrig igen!" interfolierade baronen, som 
också tyckte sig hafva ett ord med i laget. 

"Jag går," svarade Erik hignt, i det han ånnu en 
gång tryckte Eva till sitt hjerta, "jag går, men jag kom- 
mer igen, så sannt Gud lefver!" 

"Ja," hviskade Eva i det hon sånkte sin strålande 
blick i hans, "jag vantar troget. Kom igen!" 



4. 

Litet Siver tre år hade forgått sedan den stora upp- 
ståndelsen i konsums hus, och ånnu hade Erik Strom, den 
unge kontoristen, icke kommit igen. 

"Ser åu man, Efe!" hade konsuln sagt val hundrade 
gånger, "jach sade ju dig att han inte skulle komme igen! 
Den schlingel var inte att lite på, jach sade dig ju det!" 

Och konsulinnan sjong samina visa, och den ena upp- 
iagan af friare efter den andra fdrevisades for den unga 
fiickan och kasserades af henne lika obarmhertigt som alitid. 



KOM IGEN. 



5 



Och om också hennes kinder bleknade något litet under 
vtintans långa dagar, så boddo det do ok ingen sorg i non- 
nes hjerta. 

• Hon trodde, och det var henues hjelp och stod under 
den långa tiden. 

På alla fdraldrarnes både boner och fbrebråelser hade 
hon endast ett svar, som hon alitid upprepade. 

"Han har sagt att han kommer igen, och han kommer 
igen, det vet jag!" 

"Men om han nu skulle vara tet," invande modem, 
"om han skulle vara tet och begrafen?" 

"Så skulle hans ande kommit igen och sagt mig det," 
vidholl Eva med ungdomens och karlekens aldrig svikande 
tbrtrbstan. 

"Jag tror man att du har blifvit i'ertrollet!" jemrade 
nig då modem, som såg sin dromda presentation allt mera 
liirblekna i omojlighetens tjerran. 

"Och wenn han också kommer tausend .mahl," svor 
lumsuln, "så skall du aldi'ig i efighet kit'te dig med den 
Bohlingel!" 

"Då vanta vi amiu två år och sedan år. jag myndig," 
(Brklarade Eva. 

"Ja, und jach gbr dich arfles," dundrade f'adem, "så 
tår du man se, om tin schlingel till kontorist vill hale dig 
[fingre! Det ar mine penger han vill åt, inte ditt hjerte!" 

"Det ar inte sannt!" utropade Eva med biossande kin- 
der. "Hade han intet ålskat mig for min egen skull, så 
hade han icke skyndat ut i vida verlden tor att sbka for- 
tjjena min hand!" 

På detta . satt var hon helt och hållet oåtkomlig for 
Ude hotclser och skal; — hon hade sagt att hon skulle 
Vanta, och hon våntade. 

En vacker morgon, i bbrjan al' Maj månad 1865, satt 
kiiusuln och riddaren Habemann på sitt kontor vid Skepps- 
bron och studerade mod tankf'ull up]>syn sin hufvudbok. 
Litet emellan skakade han på hui'vudot och såg temligen 
bekymrad ut. Aifarerna hade på de sista tvenne åren inte 
>(ått så bra som forut; åtskilliga stora fbrlustposter hade 
m;i t, inskrifvas på blad, forut endast vana vid att få inre- 
ffiltrera viuster, och konsuln markte nu for forstå gången 
i lå lange, att den ostadiga lyckan icke vidare var sarama 
bUnda tjenarinna som forut. 



52 



SVART PA HVITT. 



"Det kår ille, det kår ille!" mumlade han, i det han 
vande på bladen. "Wenn det skulle komme en kris, så 
kan jach stå på den hufvet! Jach må seke att få in mine 
fortringar ooh sedan gore pare sakre affarer ! Om Gtoss- 
maul & Komp. i Hamburk skulle slå fanterne i bordet, så 
vore jach nm den Hals!" 

Medan han som bast funderade på detta, kom hans 
kontorsvaktmåstare in och anmalde att en fråmmande, som 
bnskade tala med konsuln, vantade ute i det yttre rummet. 

"Ar det man en utlånding?" frågade konsuln med en 
viss obehaglig kånning i halsgropen, liknande den som en 
skolpojke kårmer, då examinatorn kommer. 

"Ja, så ser det allt ut," forsåkrade vaktmåstaren, "for 
si han ar nastan som svart, och så har han tre medaljer 
på brbstet." 

"Bed honom vare så kod och stige in!" sade konsuln 
hastigt, ty han hade en instinktlik vordnad for medaljer, 
— mindre dock — den råttvisan måste vi gora honom — 
mindre for myntvårdet ån for utseendet. Det fanns till och 
med stunder, då han tyekte att en medalj skulle genom 
sin nmda form sticka sardeles bra af mellan de båda stjer- 
norna på hans egen frack. 

"Han må fel icke vare från Hamburk och hafe någre 
opehaglige nyheter!" tånkte han for sig sjelf, i det han 
slog ihop hufvudboken och gjorde sig redo att mottaga den 
kommande. 

Dorren oppnades, och denne trådde in. 

Det var en lång, ståtlig karl, klådd i nordamerikansk 
uniform och med trenne medaljer på brostet. Ansigtet var 
solbråndt, nastan som en mnlatts, och den neejre delen deraf 
omgafs af ett yfvigt, morkt skågg, medan pannan, i stallet 
for att vanstållas, nastan pryddes af ett våldigt årr, bor- 
jande vid venstra ogonbrynet och gående nåra på lodrått 
upp åt hårfåstet. 

Med ett ord, den intrådande var den basta och kraf- 
tigaste typ af krigare, som man nånsin ville se. Han iin- 
ponerade också genast på konsuln, som, då han icke kunde 
behofva frukta att den goda riks- och hansestaden Ham- 
burg sande sådana budbårare till honom, genast stod upp 
från sin plats och, så artigt han kunde, gick emot sin gast. 

"Var så god och sitt mans ner!" sade han med sitt 
vånligaste grin. "Mit hvem har jach den åren?" 



KOM IGEN. 



53 



"Mitt namn air Jackson, ofverste i nordamerikansk tjenst 
och nn, sedan kriget år slut, associé i handelsfimian Yankee 
Uoodle & Komp. i New- York," svarade den intrådande t'ram- 
lingen med något engelsk brytning, i det han tog plats på 
den af konsum anvisade stolen. 

Denne blef genast idel solsken. Yankee JJoodle & 
Komp. var en af de mest solida firmor i bela nya verlden. 
Hur man an ramlade och kulbytterade der, alltid stod den 
dock upprått, och man behofde bara nåmna firmans namn, 
så klappade hvarje amerikanskt bjerta af stolthet och be- 
undran. Och Yanke Doodle & Komp. visste också att viinda 
kappan efter vinden. Når slafveriet florerade, så gjorde 
firman i slafveri — nu efter krigets slut gjorde den i 
frihet och menniskorått — den senare dock med en viss 
liten fårgnyans i fråga om de svarta. 

"Fågner milt mycket!" sade konsuln bugande. "Och 
hvarmed kan jach vare till tjenst?" 

"Forst med att vara god och inlosa den hår vexeln," 
svarade fråmlingen, i det han presenterade en vexel på 
tiotusen dollars, "och sedan genom att ni visar mig den 
godheten att presentera mig for er familj. Jag har rest 
hit till Sverige for att gifta mig — min far var svensk, 
ser. ni, — och man har sagt mig att ni lår hafva en vac- 
ker dotter!" 

"Ah, man har sagt er mans det?" sade konsuln, strå- 
Lande af tillfredsstållelse. "Ja, schkam att såge, hon prås 
på sin far! — Jaså, ni åmner kifte er? Det år mans micke 
ferståndigt tånkt af er!" 

"Ja, jag hoppas det," svarade fråmlingen. "Och er 
(lotter år fri?" 

"Ja, man kan inte vare friere, ty hon har sagt nej åt 
alla mbjlige friere! Men vill ni spise mittag hos oss i dag, 
så skall jach presentere er fer henne. Det skulle g'lådje 
mig att komme i familje med den stchtore firme Yankee 
Doodle & Komp." 

"Mycken tack! Men vill ni nu vara så god och låta 
mig få beloppet for vexeln?" 

"Ack ja, jach ber er om feiiåtelse!" grinade konsuln, 
mycket mindre fortjust, i det han uppråknade penningarne. 
<; Var så kod!" 

Och fråmlingen emottog sina tiotusen dollars, forvand- 
ln.de i goda svenska riksmyntssedlai', och lemnade kontoret 



54 



SVART l'Å HVITT. 



med en vårdslos amerikansk bugning, sedan konsuln gif'vit 
honom sin adress ooh underråttat lionom om att de spisade 
klockan tern. 

"Den skall man ferseke att fange," tankte konsum, då 
han ifrån borsen begaf sig hemåt klockan f'ramåt tre, "och 
Et'e skall da mich fan blifve tvungen att take honom, om 
jach så skall schlapo henne i prudstol!" 

Med denna vackra, faderliga fdresats i hogen, trådde 
konsuln in till sin fru och underrattade henne om att det 
skulle komma fråmmande till middagen, och att den fram- 
mande hade tre medaljer, var assoeié i fii-man Yankee 
Doodle & Komp., och att det var rnycket sannolikt att han 
skulle upptråda som friare till Eva. 

"Ach du min kode Gud!" utropade konsulinnan. "En 
amerikanske eferste! Det skulle då kunne treste mich efer 
paron, som hon icke ville take! Men den felsignede kon- 
torist . . ." 

"Ferpannede, mener du fel," interfolierade konsuln, 
den skall hon klemme!" 

"Ja, bara hon kan klemme honom," suckade konsulin- 
nan, "mon jach vot att en qvinnc klemmer inte så latt!" 
fortsatte hon, ty hon hade på senare tiden fatt den idén 
att vara romantisk, och derforo låtsade hon tyeka om Evas 
fasthet, ehuru den i sjelfva verket forargade henne. 

"Ach, du skall mans inte prate kalenskap," snåste kon- 
suln; "men jach har en idé! Eforsten hade, Gott strafc mich, 
någon ticke mit den satens kontorist! Wenn jach kunte få 
honom att gi' sich ut for den schlingel, så skulle Efe take 
honom strax!" 

"Ja, det vore mans inte så ille, wenn bare Efe låter 
lure sich!" menade konsulinnan. 

"Alle låte lure sich af en kod kepman," sade konsuln, 
och det beslbts att han skulle passa på sin gast och under- 
råtta honom om hiiru saken forholl sig, samt att kon- 
sulinnan under tiden skulle genom några halfva vinkar fbr- 
bereda Eva på den stora handelsen. 

Och Eva, hvad gjorde hon under tiden? Jo, hon satt 
innesluten i sitt rum och låste med gladjestrålande bgon ett 
bref, som hon kysste och kysste om igen, så att hon var 
fardig att utplåna de kara bokstafverna. Hvad det brefvet 
innehbll veta vi inte ; men det sakra år att når konsulinnan 
kom for att fdrbereda henne på det mårkvårdiga samman- 



KOM IGEN. 55 

tråffåndet vid middagsbordet, så faun lion henne glad och 
frisk som en nyutslagen ros, ooh hon gjorde icke den rin- 
gaste invåndning vid att taga en af sina dyrbaraste toalet- 
ter och att "visa "eferste Jackson" all nibjlig artighet ooh 
uppinårksamhet. 

Nar middagen kom och med den ofversten, så tillbragte 
han en halftimma inne i konsulns enskilda rum, och gjorde 
dervid inte sardeles stor svårighet vid att ingå på hans plan. 
Han funderade visserligen i borjan på, om det kunde vara 
riktigt hederligt handladt niot den stackars fiickan, att be- 
gagna sig af en tillfallig likhet for att bedraga henne; men 
sedan konsum fdrsåkrat honom att "affaren" var fullkomligt 
renliårig och acceptabel, så ingick han derpå med den reser- 
vation, att det skedde på konsulns eget ansvar, och att 
denne måste forbinda sig att låta saken ha sin gang, afven 
om den skulle vanda sig mot honom sjelf. 

Detta lofvade denne, och nar han klockan half sex på 
slaget infdrde ofversten uti sitt formak och for sin familj 
och for några gåster, som han i hast bjudit tilisamman, 
presenterade honom som sin f. d. kontorist, numera ofverste 
Jackson, så hade han den stora tillfredsstallelsen att se 
Eva, hogt rodnande, skynda upp ifrån sin stol och kasta 
sig uti den ankommandes armar. 

Och den martialiske ofversten vacklade i forstå dgon- 
blicket; men sedan tog han mod till sig och slot henne så 
fast intill sitt hjerta, som om han aldrig gjort annat an 
aiskat henne i hela sitt lif. 

"Det kår pra, det kår pra!" hviskade konsuln till sin 
fru, i det han fortjust gnuggade hånderna. "Aldrig kunde 
jack tro att det skulle lickes så perfekt!" 

"Nu år min Efe eferstinne!" sade konsulinnan fdrndjd, 
i det hon betraktade det lyckliga paret. 

"Han speler komedi som en riktig aktér," tånkte kon- 
sum, i det han slog i aptitsupen. "De amerikanarne dnke 
då till aliting!" 

Under middagen sutto de båda lyckliga bredvid hvar- 
andra, och nog kan man antaga att de drucko en kostli- 
gare drufvosaft ur hvarandras strålande blickar an ur de 
skummande champagneglasen ; och når slutligen konsuln fat- 
tade sitt glas och drack deras skål, som ett blifvande åkta 
pai - , så kunde sjelfva de torra siffermenniskor, som suto 
omkring bordet, icke underlåta att lyckonska de unga tu 



56 



stakt PÅ iivrr'r. 



litet mera af hjertat ån vanligt, ty den sol do spridde om- 
kring sig upptinade till ocli med dessa fdrisade varelscrs 
stelnade kånslor. 

"Jag tackar hjertligt tor den foreslagna skålen," sva- 
rade dfversten med hojdt glas, "och den bevisar bast at' 
allt har i verlden att for en trogen karlek och en fast vilja 
ar ingenting omdjligt! Sar jag for tre år sedan lemnade 
konsulns kontor ooh med två tumma hånder begaf mig af 
till Amerika, så forde jag med mig en talisman, med hvars 
tillhjelp allt lyekats mig!" 

"Hvat, hvat?" stammade konsnln håpen, ty en skynit 
af samlingen borjade rojas for hans middagsomtbcknade tbr- 
stånd, "ar ni ... ni skulle vare . . ." 

"Tyst, svårfar!" sade f. d. kontoristen leende, i dot 
han slog sin arm om sin ofverlyckliga fastmos smarta lif. 
"Forlofningen år eklaterad! Jag var kontoristen, nu år jag 
bfversten i nordamerikanska armen, med tiotusen dollars 
besparingar! Min talisman var hmnes "kom igen"; utsagt 
af sådana låppar skulle det kunnat formå mig att språnga 
portarno till grafven — nu gållde det bara att besegra ctt 
oblidt ode — och ni ser nu att jag kom igen!" 

Ooh konsuln tånkte på Hamburg, och en blifvande kris, 
och de tiotusen dollars — och låt fem vara jemnt. 



Två ljus. 

Sag mig, varde låsare: har du nånsin tillbragt en 
somnlos natt? Har arbetet, bekymret, sorgen eller sjukdo- 
men hållit dig vaken en natt igenom, och har du då, under 
det du med tunga steg matt den knappa golfytan i ditt 
rum, eller medan du vridit dig på ditt lager, genom ditt 
ensamma fonster blickat ut i natten omkring dig, bfver den 
vida, menniskofylda oken, som kallas en stor stad'r 1 

Om så skulle vara, sakert har du då på langre eller 
kortare afstånd från ditt fonster sett några ljus brinna, 
brinna liksom ditt eget, och likval med så olika sken. 
Ett lifligt och gladt, ett annat tungt och dystert, ett tredje 
damtande och matt, ett fjerde rodt och flammande som 
samvetsagget hos den vakande syndaron. Och nar du sett 
dessa olika ljus, alla fyrbåkar for den irrande seglaren, 
din tanke, har det icke då håndt dig att du nastan oined- 
vetet frågat dig sjelf: 

Hvarfor lysa egentligen de der Ijusen? Hvilka scener 
och menniskor upplysa de val? Skina de på hjertesorg och 
krossade fdrhoppningar, eller på lyeka och glådje? 

Om det handt att du så någon gång fr gat dig sjelf, 
så skall du kanske kånna lust att få veta hvarfor ett par 
af dessa nattliga ljus brunno. 

Ty jag såg många sådana, men af dessa många var 
det egentligen endast två, som faste min uppmårksamhet 
under några natters vaka, då åfven jag bliekade ut i 
morkret och låt mina tankar hvila sig med att gora en 
rimdi'esa ibland husmassorna utanfdr mitt fonster. Det ena 
af dessa ljus kom ifrån ett stort, nybygdt hus med ett 
gafvelfdnster i forstå våningen. Det lyste med rodt sken 
och flammade upp ibland med en styrka, som om det velat 
inbilla den i natten blickande att det var ett himlens stjerne- 
Ijus och icke en jordisk dank. Det andra kom ifrån vinds- 
rummet i trahuset midt emot; ett litet gammalt. oansenligt 



58 



SVART PÅ HVITT. 



hus med morka våggar och små fbnsterbppniugar, och på 
hvars ena sida det såg ut som om huset haft ett slaganfall, 
så snedt och lutande var det; — och det ljuset lyste lika 
dunkelt och sorgligt som om det hade i all evighct varit 
bundet vid jordens grus, trots gnistans ursprung, som hade 
tåndt det till låga. 

Det år historien om dessa tvenne ljus, som jag nu vill 
beråtta for dig, varde låsare. Du minns såkert huru den 
haltande lilla demonen i Le Sages qvicka beråttelse kom 
till den unge studenten l'rån Salamanca, och hvilken tjenst 
han gjorde sin råddare? Afven till mig kom i natten en 
sådan liten figur, som lyftade taken utaf husen och visade 
mig scenerna derinuti. Denna Ulla demon "var fantasin, 
och om du tycker att beråttelsen haltar, så måste du 
anklaga honom och icke mig. 



1, Det roda ljuset. 

Det lyste ofver ett skrifbord, i ett hogt och dystert 
arbetsrum, der stora, takhoga bokhyllor voro nåstan de 
enda mbblerna omkring våggarne. Det stod uti en silfver- 
stake, 1 och det var ett tjockt vaxljus, derfor lyste det så 
starkt. Mbrkroda sidengardiner hångde ned vid sidorna 
af fdnstret ånda ifrån tak till golf, och derutaf kom sig det 
rbdaktiga skenet. 

Detta sken foll nårmast på en medelålders man med 
skarpa, nåstan strånga drag och rakt, gråsprångdt hår, som 
satt lutad bfver några på bordet utstrbdda papper. Hans 
knutna hand hvilade tungt och nåstan triumferande på ett 
af papperen: det var en kunglig fullmakt på en af de 
hbgsta platserna inom lagskipningens område; ty manneu 
var en den strånga rattens, en den oniutliga råttvisaus 
målsman. 

Den andra handen stbdde en hbg och af tankeanstrång- 
ningar och årelystnad fårad panna, och medan ett på samma 
gång stolt och bittert lbje krusade de tunna låpparne, sade 
han halfhbgt for sig sjelf: 

"Och jag har uppnått det!" 



TVA LJØS. 



Sedan han iV.cr sutit tyst några dgonblick, rbrde sig 
liippame på nytt liksom mekaniskt, oeh med samma uttryck 
som fbrut, af på en gång bitternet oeh segerglådje, fort- 
satte han halfhbgt som nyss sitt samtal med sig sjelf: 

"Ja, jag har uppnått det! Mycket har det kostat mig ; 
mangen blomma har jag måst trampa ned på vågen tili 
målet; men nn ar jag der! Nu ar min arelystnad tillfreds- 
stalld, iu har jag en stallning som anstår mig — nu vill 
jag bbrja tånka på att fdrsona!" 

Oeh dervid blickade han allt djupare m i Ijuslågan. 
som flammade till i detsamma; det hade kommit en tjuf 
på ljuset, men den strange lagkai'len såg honom ej, han 
fortsatte som fbrut. "Fbrsona? Har jag val något att fdr- 
sona? Har jag inte alitid handlat strangt rattvist, rattrå- 
digt oeh utan undseende, så som det hdfves en man? Har 
jag inte alltid varit årlig, sann, ordhållig? Fdrsona? Fol- 
det* jag fdraktat det poetiska, det romantiska i lifvet oeh 
hållit mig till det praktiska, det solida, det som foder man- 
nen oeh uppråtthåller staterna? Nej, jag har ingenting att 
fdrsona! Jag har alltid handlat ratt, utan anseende till 
personen, oeh just deruti ligger min styrka!" 

Vid dessa ord var hans anlete stolt, hans dga blixtrade. 
brdstet hdjde sig kraftigt, han var verkligt ståtlig att åse, 
bch tjufven på ljuset brann allt klarare oeh upplyste de 
triumterande dragen. 

På en gång fdll den af ifrån veken oeh ned på ett 
papper nere på bordet. Det var ett stackars gulaktigt, 
illa hopviket, flåekadt papper som låg der skamfullt oeh 
smutsigt, snarlikt en trasig tiggare i en hdgtidssal, oeh 
om några dgonblick bdrjade tjufven att friita omkring sig. 
papperet begynte kolas oeh ett starkt os af brandt linne 
spred sig i rummet. 

Då vaknade den stolte mannen ur sin tankfullhet, oeh 
nar han blef varse orsaken till det os, som så obehagligt 
stack i hans romerska nåsa, slackte han hastigt med fingret 
den rykande tjufven oeh fattade tag uti papperet for att 
kasta det på stenarne vid den nara stående eldstaden. 

Men i samma dgonblick folio hans dgon på tvenne 
skrifna ord utanpå det gulnade bladet, oeh vid åsynen af 
dessa ord bleknade hans nyss så stolta kind, det stranga 
hufvudet sjdnk ned mot det nyss så kraftigt arbetande 



60 



SVAUT PA HVITT. 



brostet, och med halt'qvåtd ståniina uttalade han mbdo*aint 
foljande ord: 

"O, jag har nrycket att forsona!" 

Hvad kunde det val vara for ord, som hade fdrrnåga. 
att bbja så myeken stolthet, att nedslå så mycken seger- 
glfidje? Två helt enkla och tarfliga ord, skrifna med osiiker 
och brådskande hand, och de två orden voro: &16m icke . . . 
Der fanns ånnu ett tredje, och på den stora begynnelse- 
bokstafven kunde man ana till att det varit ett namn; 
men tjufven hade utplånat det. Man såg nu endast hålften 
af ett E, och sedau en svart genomkolad flack, som brast 
sonder vid beroringen deraf, så som kanske dens hjerta. 
hade brustit, som en gång egt det bortbrånda namnet. 

"Nej, nej ! jag glommer icke . . . jag kommer ihåg . . . 
jag kommer allt for val ihåg!" suckade mannen, och hans 
hufVud sjonk allt djupare ned mot brostet, der nu en hel 
verld af mimien borjade rbra sig, forst sakta och liksom 
forstillet, sedan allt starkare och brokigare, liksom de dan- 
sando pappersdockorna på pianots stålskifva, allt efter som 
tonen borjar ljuda starkare och fnllare. 

Och hvad kom han val ilSfw? 

Han kom forst ihåg sin torftiga, men lyckliga barn- 
dom. Triihuset i den lilla småstaden, och modern, den fat- 
tiga skollårareenkan, hvars smala talgljus brann så mangen 
lang natt under traget arbete for den alskade souens lyeka 
och framtid. Han kom ihåg huru hon var en god, karléks- 
ML vacker och okunnig qvinna, som af naturen hade lårt 
konsten att uppoffra sig, och som inte behofde kunna stort 
mora for att vara en moder sådan som de ståtliga pen- 
sionerna icke kunnat bilda en ibland tusen. Han mindes 
vidare studenttiden med sina forhoppningar och sin glådje, 
sina vilda upptåg och sitt muntra karnratskap, sina illusio- 
ner och sin poesi. Han kom ihåg konditionen hos den 
andryga baronen, och den unga t'roken med de vackra blå 
ogonen hvilka ibland nedlåto sig till att utan synnerligt 
torakt hvila på den vanbbrdige informatoi-n ; han mindes 
ytterligare de tunga extraåren i hofratten och den brbdlosa 
renskrifningen om nåtterna for att fdrtjena en nodtorftig 
utkomst. Sedan kom der ett ljust och fagert minne, men 
med fdrebråelse i blicken och sorgens moln på pannan, och 
det var minnet 'af henne, den fattiga fiickan, dottern till 
hans vårdinna, som alitid rodnade som en ros då hon i 



TVA LJUS. 



61 



liirstugan eller trappan nibtte deu unge extraordinarien, 
Hom vårdade hononi natt och dag under en lång och farlig 
sjukdoni, framkallad af blist ock bfveranstrångning, som en 
(lug foll i hans oppnade farun ock tillstod att hon ålskade 
hononi, som fick hans ring på sitt finger i utbyte mot sin 
egen, ock som slutligen en dag i ofvermåttet af sin kårlek 
ock i sin, oskulds hångifvenhet glbmde att neka aiskaren 
hvad endast maken hade bort begara. 

Han mindes allt detta, och han mindes mera iin så. 
. Han kom ihåg fattigdomens frestelser, årelystnadens 
eggelser. Han mindes så val den dag då han satt på sitt 
forstå ting, och då han vid middagen hos en af traktens 
honoratiores återsåg den unga frbken for hvilken studenten 
svarmat • ock som nu syntes honom ånnu skbnare an fdrut. 
Och han mindes mycket val den strid, som nu bbrjade 
mellan pligt ock tacksamhet å den ena sidan, och arelyst- 
uad nch hbgmod å den andra, och huru hbgmodet till slut 
gick segrande ur den icke sårdeles långvariga striden, 
lian erinradc sig också ntt kallt och hjertlbst bref, skrifvit 
Li LI den arma, som var moder till hans barn, och inneslu- 
taude en summa, som skulle gålda allt hvad en qvinna 
uppofirat, ett hjerta lidit; — och med elddrag stod framfbr 
hans inre syn en dag, då han trådde till altaret med sin 
stolta ock rika brud, och huru en blek och tynando skugga 
trångde sig fram till altarringen mellan honom och henne, 
och huru han måste gbra våld på sig for att kunna uttala 
det "ja", som skulle kjelpa honom upp i verlden till anse- 
ende och makt, men på samma gång for alltid skilja hono" 
från en lugn och stilla huslig lyeka, och samvetets frid. 

Ock vid det den stolte mannen mindes allt detta, 
veknade hans hjerta mer och mer; isskorpan deromkring 
smalte ned, och slutkgen lutade han sitt grånade hufvud 
ned i de på bordet hvilande hånderna och brast ut i en 
gråt, så bitter och så hejdlbs, att det var som om en våld- 
sam storm skakat hans kraftiga gestalt och brutit hans 
slolthet. 

Och når han efter en lång stund åter upplyfte sitt 
bleka och tårskbljda ansigte, så upprepade han ånnu en 
gång med djup betoning sitt: 

"Ja, jag har mycket att fbrsona! Men jag vill också 
(v'ira det! Ja, så sannt Gud lefver: jag vill fbrsona hvad 
jag brutit!" 



K2 



S VAKT PA mn 



2. Det dunkla ljuset. 

Bet lyste i ett fattigt, naket vindsrum, på en brist- 
tallig och halmbaddad sang, der en utmårglad och dbende 
ijvinna låg. Det kastade sitt matta och sorgliga sken på 
en ung flicka, tråget arbetande vid ett haltande bord, och 
emellanåt blickande han åt sangen med en hångifvenhet 
och omhet i det blåa bgat, som hade knnnat våcka en 
engels al'tind. Hvilken kold, hvilken fattigdom och hvilken 
sorg lyste det icke på, det stackars, flamtande ljuset! Och 
dock, huru mycken adel resignation, hur mycken varm 
gudsfruktan, huru många rena dygder belyste det icke. 
Jag tillhor icke dem, som drii'va den satsen att endast 
laster och hbgmod bo i den granna salongen och det 
lysande fdrniaket, och endast dygder i kojan och vinds- 
rummet; men så underligt går det till ibland, att man kan 
finna do fdrra i den rikes boning, likavål som de senare 
i den fattiges. Dygd och last dela for ofrigt verlden sins 
■ 'indlån, och det ar lika oratt att saga det den ena uteslu- 
tande hållcr sig till en samhållsklass, som att påstå det 
en annan skulle vara i xiteslutandc besittning af den andra. 

Hvilket tråget arbete, hvilken hjeltemodig sjelfupp- 
olfriug belyste icke det dunkla ljuset! Huru flogo icke de 
fina, magra fingrame bfver sommen, och huru mbdosamt 
tlåmtadc icke den ungdomliga, rika barmen under trbtt- 
heten och sorgen. Och dock kom ingen klagan bfver de 
i'innu rosiga låppame, och den unga llickan stångde sin 
modldshet och sin fortviflan djupt inne i det svidande 
hjertat, och hade hjeltemodiga trbsteord och glådtiga lbjen 
tor den aftynande sjuka, hvars slocknande bga med ett 
uttryck af outsågligt bekymmer hvilade ])å dotterns krbkta 
gestalt. 

Och huru tåttade de icke i att bedraga hvarandra, 
dessa arma varelser, som icke hade någon annan ån sig 
sjelfva i hela verlden. Men hvilka heliga bedi'ågerier 
belyste icke det matta ljuset med den fiåmtande lågan! 
N år den arma modem kande sitt sargade brbst sbnderslitas 
af tusen plågor, och dottem vande sig till henne for att 
fråga: "Hur år det, mamma, du kånner dig val in te vårre 



TVÅfcLJUS. 



63 



in forat?" så tvang hon sin insjunkna mim till ett leende 
noh sok te ltigga styrka i den slocknande rosten då hon sva- 
l'ade: ''Nej, kåra barn, mi tycker jag att jag år mycket 
båttre an i går!" Och sedan, når dottern hbll på att duka 
under tor somn och trotthet, • och modern med en hjertsli- 
lande suck sade: "Alskade bam, du arbetar dig fbrderfvad 
for min skull!" så svarade den unga flickan med leende på 
liipparne och solsken i ogat: "Sbta mamma, jag år inte det 
ringaste trott!" 

På detta sått sbkte de omsesidigt tora hvarandra bak- 
uiu ljuset, och det tycktes som om dctta vid hvarje sådant 
uskyldigt bedrageri flammade upp ott grand, liksom ville 
det lysa klarare på så mycken kårlek och så mycken 
olycka. 

Men det dimkla ljnset såg också andra scener ån dessa. 
Ty ibland hiinde det att ungdomens trotthet tog ut sin rått, 
och -att den unga flickans hut'vud sjonk ned emot det hal- 
Lande bordet, medan de mbrkfransade ogonlocken sloto sig 
till en somn så ljuf, som om hon hvilat på ejderdun. 

Och då såg det dunkla ljuset huru don arma modem 
ilter vred sig oroligt på sitt låger; huru hon drog t'ram 
under den fattiga hufvudgården några bref, som hon betåckte 
med kyssar, och huru omt hon betraktade en ring, som holl 
på att falla al' det utmårglade fingret. Ty den arma qvin- 
nan alskade ånnu, hon alskade och iorlåt, och mangen gång 
lyste hennes febermatta oga af en hogre glans, når hon 
orinrade sig den flyktade tidens lycka. 

"Gud forlåte honom!" hviskade hon då ur djupet af 
sitt hjerta — Gud forlåte honom allt hvad han gjort mig 
rmot, om han bara inte fbrgåter sitt barn och lemnar henne 
i nbd och elånde, når jag går bort! Men det skall han inte," 
lian var om och godhjertad fdrut, — hau måste komma 
t'ram i verlden, och jag arma flicka var ett hinder i hans 
våg; hvad skulle han gora? Han visste vål aldrig att han 
var mig så outsåglig kår, och inte visste han vål heller 
att min skam kostade min mor iifvet, och att jag sedan 
lu k tråla i nbd och fattigdom med mitt barn — med hans 
bam! Han år bamlbs i sitt hem, saga de. Gud, gbr hans 
lyerta vekt och godt, så att han erkånner sitt barn ; då 
Lau jag db nbjd! Jag har lidit mitt straff, och jag har for- 
Ni ikt lida det utan att knota; och min synd skall ej åter- 
Mla p& mitt kiira, mitt oskyldiga barn!" 



tu 



SVART PA HVITX. 



Och mangen gång, då den sjuka modem slumrade in 1 
på sitt plågolåger, så såg det lilla dunkla ljuset huru den 
imga flickan sakta reste sig upp l'råri sin plats och lutade 
sig dfver den slumrande med så mycken ångest i sin blick, 
att ljuset nastan ville slockna- af medomkan. Och nar hon 
borjade att bittert gråta och f'ruktade att de fallande tå- ! 
rarne och de illa qvåtda snyftningarne skulle vacka den sol- • 
vande sjuka, så gick hon sakta deril'rån och lutade sig inåt 
fdnstret, for att lågga sin brånnande panna emot den kalla, 
fuktiga fdnsterrutan. 

"Gud i himmelen," bad hon då så innerligt, "haf for- 
barmande med oss! Låt icke min stackars mor forgås af 
sorg och brist! Gif mig styrka att arbeta for henne, arbeta 
så att hon icke behofver sakna något, att hon kan blifva 
frisk igen och att de lyckliga tiderna från lorr måtte åter- 
komnia!" 

Och derpå gick hon for att ka,sta en blick på den sjuka 
moclern, som log i somnen, som om hon emottagit besdk af 
någon kår gast; och det stackars barnet gladdes åt attil 
hon såg så nojd och lycklig ut och sade for sig sjelf: I 

"I morgon år visst mamma båttre. Se så rodblommig.l 
hon år . . . hon år riktigt vacker igen, så som jag mmns-g 
henne då jag var barn! Ack, jag vissto val jag! Gud gor*" 
nog ett underverk for min stackars mors skull ... i morgonl 
år hon såkert frisk igen." 5 

Och sedan uppsbkte det stackars barnet sin ensamma-S 
bådd, och det lilla Hamtande ljuset slåektes ut just i samma 
stund som de forstå glimtarne af den nyvaknade dagen syn- 
tes i oster. Och dotterns tro hade icke bedragit henne. 
Dagen derpå var den sjuka modem båttre. Hon hade slum- 
rat in i den eviga somnen, och den klara morgonsolen lyste 
på ett fader och moderlbst barn, som låg gråtande och fdr- 
krossadt vid modems sista bådd. 

Annu en sista natt brann det dunkla ljuset, och som 
det tyektes med ljusare och klarare sken ån forut. Det 
lyste då vid en bår. Och i den natten brann det roda 
ljuset midtemot med ånnu skarpare sken ån fdrut. Det 
flammade och lyste hogre och hdgre, det våxte som om 
det velat fdrvandla sig till en hårjande brand, och drifven 
af samvetets oro och qval stod den stolte mannen derinne 
upp ur sin stol och lutade, åfven han, sin feberheta panna 
mot fdnstret. Jag kunde tydligt se den resliga gestalten, 



TVÅ LJUS. 



jag såg huru han blickade ut i natten, som om han våntat 
att på stjernhimlen derutanfbr låsa svaret på en t'råga. Då 
ioll plotsligt hans blick på det Ulla dunkla ljuset, som brann 
i den fattiga vindskammaren, och det var som om dess sken 
med magnetisk kraft dragit till sig icke blott hans bliekar. 
utan hela hans sjal. 

Snart såg jag huru det rb'da ljuset sliicktes i huset 
midt dfver, oeh inom några ogonblick stod den hogresta 
gestalten i porten; han stiingde den, såg sig ett ogonblick 
omkring oeh skyndade midtbfver till det lilla trahuset. 
i'rån hvars vindsfbnster annu det dunkla ljuset kastade sitt 
sken. Sakert anade han att der funues nbd att bispringa, 
olyeka att utplåna, och det var så han ville bbrja sin fbr- 
soniug. 

Han iorsvaun inom den låga porten, och inom några 
ogonblick forstod jag på det dunkla ljusets niimtande att 
dorren hade bppnats, och att någon hade intradt i det fat- 
tiga rummet, der den dbda qvinnan låg på bår. Ett rop 
genomskar den nattliga tystnaden, och jag såg derinno 

j skuggan af en kuiibbjande gestalt och af ett qviuligt viisen, 

■ som kastade sig i den kniibbjandes armar. 

Och i detsamrua slocknado det dunkla ljuset Ibr alitid. 

• Mangen natt har jag sedan vakat, men aldrig har jag åter- 

. sett det. Deremot har jag ofta i gafvelfbnstret på det stora 
huset sett ljus brinna nattetid, men icke mera rbdt och 
dystert och kallt, utan klart och strølande ; — och jag har 
sett en man med leende på låpparne trada fram till Kli- 
stret och skåda upp mot den nattliga himlen med en blick. 
full af outsågbg glådjo och frid, liksom ville han siiga: 
tack for det du lårdo mig att fbrsona! 

Och då ibland ljuset brunnit mattare, och den resligc 
mannen kanske slumrat till bf'ver sitt arbete, har jag sett 
ljuset flåmta till som af ett luftdrag frøn en bppuad dbrr, 
och jag har då kunnat se huru en qvinlig skugga afteck- 
nat sig mot fbnstret, och huru hon lutat sig ned bfver dcu 
slumrande mannen med en dottors hela bmhet och kårlek. 

Och der, viirde liisare, har du historien om de två Iju- 
sen. Annu finnas många flera, som brinna om natten, och 
vid deras sken uppfbres månget skuggspel, som skulle vara 
larorikt att åskåda. Det ar bara fråga om huruvida du 
ser dem eller ej. 



Svart på hvitt. 



5 



"Gubben i Bergsbygden". 



i: 

På liiigsta spetsen af Skiunarviksbergen, nåstan ned- 
grSfd i en bergsskrofva, och tittande nyfiket ut ofver Må- 
laren och Kungsholmslandet, låg for ett trettiotal at' år sedan 
ett litet oansenligt envåningshus, icke olikt ett kråkbo, och 
nmgifvet af en liten anspråkslos trådgård och ett rbdmå- 
ladt plank. 

Det garnla huset hade sedan m&aga år bebotts af en 
gammal assistent i något af stadens kollegier, vid namn 
Kjollson, men allmånnare bekant under naninet "Gubben i 
Bergsbygden", hvilket några glada kunder på den numera 
npphdrda kuliaren Hamburg vid Gotgatau hade gifvit honom. 

Assistenten var en gammaldags mau i lång, blå kapji- 
voek med många kragar, bog, brun hatt med breda bråt- 
ten, och suvarovstbrlar med pressade lejonhufvudpn på skal- 
ten. Tvenne kloka, grå bgon tittade spejande men god- 
modigt fram under ett par buskiga ogonbryn af samma i arg, 
och en våldig nåsa skot djerft ut ofrer en, genom tander- 
nas borttallandc, tunn och hopknipen mim, kring hvilken några 
drag, tydandc på en hog grad af beståmdhet, hade lagrat 
sig i långa rynkor. Rguren var undersåtsig, håret hvitt 
och stripigt och gangen rask, fastån ryggen var lutande. 

Sådan var assistenten Kjellsons yttre menniska, som 
en hvar kunde se, då han hvarje afton begaf sig hemifrån 
kloekan half 6, intråtlåde på "Hamburg" kloekan 6 på sla- 
get, satt der till klockan half 8, smuttande på en arracks- 
toddy och rbkande Gefle vapen ur en lång kritpipa, samt 
på slaget half steg upp från sin stol, stållande pipan på 
en hylla vid disken, och aflågsnade sig med långsamma 
steg, ibr att precis klockan åtta fatta tag i vredet på sin 
gamla lutande port deruppe bland backarne vid Besvårs- 
gatan. 



GUBBES 1 BERG SB YG DE X . 



Samma pronienad hade lian gjort i bi'ver tjugu år, och 
det så punktligt att grannarne stalde sina klockor efter 
honom, ty den tiden l'anns u'nnu icke tidkulan vid Mose- 
backe, och om den också fimnits så var det niånga som 
icke kunde se den, men som alitid sågo gubben Kjellson 
nar haii gick ned till kållarcn Hamburg. 

Fyra gånger om året gjorde han en langre prome- 
nad. Han gick då den forstå hvar tredje månad precis 
klockan tio ned till staden for att på rådhuset uppbara och 
qvittera sin lilla pension på fyrahundra riksdaler banko om 
året. Hvarjc sådan dag såg man gubben Kjellson inne på 
kallaren Pelikan i Brunnsbacken, der han drack ett glas 
gannnalt portvin och åt en "suden" kringla, hvarpå han 
stretade upp for backen till Hornsgatan och var hemma 
igen på slaget tolf. Endast en enda gång på tjugu års 
tid hade assistenten varit utom sin port på annan tid iin 
nyss anforda, och det var for att se Karl Johans begraf- 
ning. Karl Johan hade nemligen alltid varit hans stora 
favorit, och gubben trotsade derfor under sex timmar trång- 
seln på Riddarlrastorget, for att se hans likfard. Nar pro- 
cessionen gått forbi, torkade gubben sig i ogonon med afvig 
handy snot sig med en våldig trumpetstot och gick hem 
igen utan att saga ett ord. 

Assistenten Kjellsons inro menniska var det litet svå- 
rare att komma underfund med. Han umgicks endast med 
en enda person, en gammal f. d. handlande som lått fristad 
på gubbhuset, och som en gång i månaden kom till honom 
på siindagsformiddagen, stannade till middagen, och gick 
hem till sitt på samina gång som gubben Kjellson gick 
till Hamburg; ty det fdrsummade han icke ens på sbnda- 
gen. Men gubbame fdljdes aldrig åt dit, utan de skiides 
alltid utanfdr Kjellsons port, nickade ett stumt farvål och 
vexlade ett trohjertadt håndslag. 

De enda lefvande varelser han annars tålde omkring 
sig, voro en gammal dof madam vid nanin Lona, och en 
stor grå katta som hette Kajsa. Lona stådade och lagade 
gubbens mat, och Kajsa hjelpte honom att fbrtara den, 
samt sysselsatte sig annars for det mesta med spånad, der 
lion låg i salsfonstret på en gammal kudde. 

Det markvårdiga med gubben och hans två qyinliga 
tjensteandar var for bfrigt det att han sålian eller aldrig 
ia lade med madam Lona, men deremot mycket ofta med 



68 



SVAUT l'A IIVITT. 



Kajsa, troligen af det goda skiilet att han af den scnare icke 
bchofde frukta något annat svar an ett hemtrenigt "kurr- 
urr", då deremot gamla Lona hade en tem ligen hvass och 
niycket ftytande tunga, hvars skarpa ljud hon dessutom • — 
on vanlig foljd af dbfheten — icke kunde moderera. 

Kar gamla Lona, sorn pysslade om "gubben i bergs- 
bygden" alideles som lian varit ett litet barn och hon hans 
mor, någon gang i pur viilniening viisnades litet for hbgt 
eller for lange, så bmkade gubben bara siiga ett enda ord 
till henne for att tå tyst igen, och det lyekades niistan 
alitid. 

Det enda ordet var: "tig!"; men det sades med sten- 
torsstiinima, och det var aldrig val utsagdt, forran madam 
Lona med en knapp vandning var utom don-en och ncre p;i 
gården, mumlande om att det skulle blåsa många vader 
innan hon komme inom den der bitvargens dbrr igen. 

Sedan gubben en stund funderat bfver effekten af sitt 
herrskareord, brukade han alltid gå fram till. fdnstret, lagom 
tidigt for att so madam Lonas randiga kjol fdrsvmna genom 
portluckau, och han hade då for vana att smoka Kajsa ofrer 
ryggen, siigande : 

"Hvad sa' du, Kajsa? jag tror det tog skruf, bfe? I 
morgou ska' vi ha oss en annan ståderska, du!" 

"Ja-am!" svarade Kajsa och stråekte på sig. 

"Ja det ska vi! Du år en forstandig katta, du Kajsa! 
Synd att du inte ska' kunna laga mat och sopa af golfvet. 
Bådda kan jag gora sjelf! — Hm! ja i morgou ska' vi ha 
oss en annan Lona, du Kajsa." 

"Kurr-urr!" svarade Kajsa och lade sig i krum for att 
sofva på nytt. 

Men på middagen eller till qvållen kom madam Lona 
igen och var så sot i synen och så mor i munnen så det 
var en riktig glådje att hora och so heune. Och den der 
omtalado morgonen kom aldrig. 

Och på det såttet hade det gått så lange grannarne 
kunde minnas. 

Det lilla huset hvari assistenten bodde, var haus eget, 
och låg som vi fdrut veta, inkiladt i on skrefva på hbgsta 
punkten af Skinnarviksbergen, alldeles ofvanfor Kethlehems- 
varfvet. Det innehbll endast två rum och ett något stort 
tilltaget kok, der gubben Kjellson bland andra saker hade 
en stor svarfstol — madam Lonas eviga fdrargolscklippa. 



GKBBrø I BERGSBYGDEN. 



69 



Under det spetsiga taket med sina lappade oeh mosslupna 
tegel, var en ganska rymlig vind, der Kajsa ibland rumste- 
rade om med råttoma som gerna ville vara ensamma her- 
rar på tåppan. Från gatan var en stor inkbrsport med 
årtalet 1715 ofvanfbr, och bredvid den en så kallad "gång- 
lueka", tillråckligt bred for att slåppa en vandrare igenom. 

Portarne voro stångda dygnct om och det lutande plan- 
ket var ofvantill garneradt med fem tums hoga spikar med 
spetsame uppåt, så att "gubben i bergsbygden" kunde vara 
trygg lor opåråknadc bcsok. Detta var också nodvåndigt, 
ty det gick i traktcn ctt rykte att han var en ganska tat 
gubbe, och last han ibland hela den fattiga befolkningen i 
granskapet hade endast viinner, så kunde det likval latt 
handa att något nodens eller brottets barn från afiågsnare 
vrår af den stora staden, kunnat lockas till att undersbka 
de gamla, grofva ekkistoma uppe på vinden, eller den gam- 
malmodiga, utsvangda byrån i hans innersta rum. 

Sent om qvallarne såg man ofta ett enstakaljus lysa 
från gubbens lonstor, ceh grannarne i de nåra belågna 
husen, som hiindelsevis fmgo se detta, sade då for sig sjelfva, 
i det de betraktade det lilla huset med en blandning af 
nyfikenhet oeh helsosam vordnad: 

"Nu raknar "gubbeu i bergsbygden" igenom sina 
murklor!" 



2. 

Det var en ruskig novembcrafton, då gubben Kjellson 
kom hem från sin vanliga Hamburgerfard, och satte den 
något rostade nyckcln i låset till sin lilla portlucka. 

•'Hm! hvad vill det saga!" mumlade han Ibrvånad, 
"nar jag gick så låste jag igen två slag, och nu år det 
bara ett! 8kulle Lona ha varit hår igen på qvållen? Det 
var mårkvårdigt!" Och gubben gick in, låste igen porten 
efter sig, oeh spejade forsigtigt omkring i mbrkrot medan 
han gick bfver gården. Inkommen i fdrstugan drog han 
eld på en tåndsticka och tande på en lykta som han alltid 
liade i fickan; han såg sig noga omkring for att se om 
lian kunde upptåeka något ovanligt. Nej! Allt var som 



70 



SVART Pi KVTTT, 



det brukado vara. Kbksdorren var stångd ooh dorren til L 
vinden likaså, det var tyst och stilla som vanligt, 

"Hm, kanske jag bara liiste den ott slag," sade gub- 
ben frir sig sjelf, "ooh så tyckte jag att det var två! Jo, 
jo! Borjar bli gammal nu — minnet sviker en!" 

Ooh dermed gick lian in i koket, sedan han val last 
igen farstudbrren ocli sett till att båda hakarne lågo på. 

Inkomiueu kande han att någon sniokande strbk sig 
mot hans ben, och det var intc utan att gubben drog sig 
litet åt sidan, så hade handelsen med portlåset satt hans 
tankar i rbrelse. Men nar han tittade ner så var det Kajsa 
som på bHigt séitt helsade god afton på sin gamle hus- 
bonde. 

"Jaså, hm, å' det du, Kajsa V Hur ar det, du? Har 
Lona varit har eller har du anuars markt något ovanligt, 
Kajsa du?" 

"Ja-am," svarade Kajsa langdraget, ty hon hade den 
vanan som många monniskor också besitta, att jaka till 
både likt och olikt, 

"Hvad sa' du? Ha råttorna, hållit vasen uppo p§j vin- 
den och du har inte kuunat komma ut efter dem?" 

"Kurr-urr!" forklarado Kajsa i det hon fornyade gån- 
ger strok sig mot gubbens ben. 

"]S T å, då ska' du få konnua ut mi, stumpau min! Båttre 
sent an aldrig, dul" 

Ooh dermed oppnade gubben Kjollson dorren till far- 
stun och åmnade sliippa ut Kajsa, men hum stor biet' icke 
hans forvåuing nar Kajsa, som annars brukade kila at' som 
en pil ut i farstun och genom hålet under vindsddrren upp 
på vinden, nu med de mest tydliga tecken af fbrskråckclse 
och ilska, tog några steg baklånges från dorren, satte svan- 
sen i vad ret, skot rygg och spottadc som om han haft en 
hund midt framtbr sig. 

"Hvad i Herrans namu år det åt dig, Kajsa?" fragåde 
gubben fdrvånad, "har du tått rabies, eller år det någon- 
ting tippe på vinden?" 

3te "Ja-a-am!" svarade Kajsa i en Långt uthållcn ton med 
åtskilliga modulationer, och derpå spottade hon ytterligarc 
några ganger som bekrå'ftclse på att hon taladc sanning. 

"Xå, det skall vi val se efter!" menade gubben Kjell- 
son, som var en ganska resolverad gubbe, i dot han gick 
in i sitt inre rum och tog ned från våggen cn gammal 



GUJSBEN I BEHGSBl'GDEX. 



ryttarepistol som vant laddad i flera år. Han profvade med 
nageln om flintau var skarp nog, och sedan han gjort sig 
fdrvissad om att vapnét åtminstone kunde tjena' till skrain- 
skott, om oekså skottet skulle klicka, satte han en gam- 
mal salskinnsnibssa på hufvndet, tog lyktan i hånden, 
oppnade kdksdbrren ånyo, och begaf sig at i tarstun. 

"Om jag i alla fall," miunlade lian något betauksamt 
for sig sjelf, "forst skulle gå ut och se efter att tå tag i 
en poliskonstapelV Bah? sådana finnas aldrig nar man be- 
hofver dem . . . kunde fa gå iinda ned till Sbderinatrustorg . . . 
Nej! Jag tar Gud i hågen och ser efter sjelf." Derpå 
oppnade han jernddrren till vinden, gick med stadiga steg 
uppfor trappan. hållande lyktan i ena hånden och pistolen 
i den andra, och foljd tatt i halarne af Kajsa, som nu bar 
svansen htigt i vadret och såg ganska tapper ut, fasten 
stegen voro temligen fdrsigtiga. 

• l'ppkommen på ofvérsta trappstegot, hdjdo gubben Kjell 
son lyktan och sokto att med dcss sparsamma ljus upp- 
lysa hela den af gainla kistor och skriip uppfyllda vinden. 
Betl& var temligen omcijligt, och sedan han derfor- en stund 
sett sig omkring, ropade han med hug rost, i det han 
spande pistolen; "Ar någon har, så »ag- ilnin!" 

Det var tyst som i grafven. Kajsa stod brodvid gub- 
ben på forstø trappstegot, och såg ined siha runda, i half- 
duuklet glansande ogon stadigt bort till den afia'gsnaste vrå-n 
på vindon, der ett gammalt skåp och några trakarl stodo 
iuklanida under det sluttande taket. Hon morrade sakta 
men ilsket, och sviingdo hotandc på svansen. 

"Ser du någonting, Kajsa?" sporde gubben Kjellson. 
i det han nppmarksamt fdljde hennes bliek. 

"Ja-a-am!" forså'kradc Kajsa bestiimdt och utan modu- 
lationer. 

"Dot ska då vara kattogon oekså till det," menade 
gubben, i dot han tog ett steg framåt. "År det någon der- 
borta vid skåpet, så kom fram, annars skjuter jag!" ropade 
han hotandc. 

Ett sakta prasslande hordes, och derpå ett ljud som 
af en qvafd snyftning. Kajsa blef alideles ursinnig och 
spottade som en besatt. 

"Nej, det har står aldrig ratt till," sade gubben for 
sig sjelf, "och om det ska' kosta aldrig det, så niåste jag 
ha reda på hvad dot- ar." 



72 



SV AKT PA J1VITT. 



Och derpå gick han frani till skåpet, med lyktan 
bfver hufvudet och den spiinda pistolen fbrtfarande i han- 
den. Kajsa blef tbreigtigtvis qvarstående på ofversta trapp- 
steget, derifrån hon med den mest spånda uppmårksamhct 
toljde sin gamle hnsbondcs steg. 

Framkommen till vrån vid skåpet upprepade gubben 
Kjellson på nytt och med starkare stiimma sin nyss utta- 
lade hotelse, och efter ett bgonbliek tog han ett steg bak- 
långes al' forrå-n ing. Ty upp ur vrån reste sig nemligen 
det tot'viga hufvudet af en liten flicka på sju eller åtta år, 
som med håftiga snyf'tningar och alldcles utom sig af rådslå 
ropade, under det strida tårar rullåde ned for de magra 
kinderna : 

"Sota, goda herrn, slå inte ihjål mig!" 

"Hvad i Herrans namn gbr du har, barn?" utropade 
Kjellson, som blef allt mer och mer fdrvånad. "Hvem har 
skiekat dig hit så hår dags på. dygnet?" 

"Pappa!" snyftadc flickau. 

"3Så, hvem år din pappa då?" 

"Det tors jag inte tala om, for då lår jag så myeket 
stryk når jag kommer hem . . . For resten kommer han hit 
sjelf kloekan elfva." 

"Jaså! Hvad ska' han då gora hår?" 

"Stjåla!" svarade den lilla helt naivt, i det hon tittade 
på Kjellson genom tårarne. 

"Såå? Jo, det år fint! — Nå, men bur har du korn- 
mit hit då?" 

"Jo, si pappa dyrkade upp porten och slåppte mig in." 

"Hm, hm! Men hvaribr stal han inte med detsamma då?" 

"Nej si det var så myeket folk ute, sa' han . . . och 
han tånkte komma igen se'n med en kårra, for "gubben i 
bergsbygden" har så myeket multum i kistorna, sager pappa." 

"ilen hvarfbr lemnade han dig ejvar då?" 

"Jo, si pappa glbrude mig håroppe, for han hade varit 
på krogen forst, oeh var inte riktigt redig i hufvudet." 

"Men hvarfbr tog han dig med då?" 

"Jo, derfor att pappa alitid gbr det når han år ute på 
fbrtjenst . . . for om han traffar på någon, så gor han sig blind, 
och sager att det år jag som leder honom . . . och det tror 
di, oeh då bryr di sig inte om att han famlar på dbrrlåsena !" 

"Ljuger du inte nu? Glbmdo han dig verkligen qvar?" 



GUBBEN I BERGSBYGDEN. 7. i 

"Ja, det gjorde han! Sota, lilla, goda herrn, slå inte 
ihjål mig!" 

"Stackars barn!" imimlade Kjellson for sig, i det han 
mcdlidsamt betraktade den lilla. "Skon uppfostran! . . . Jaså, 
klockan eli'va! . . . Joho! ... Is T å men", fortfor han hogt, fa- 
stande sin skarpa bliek på barnet, "om gubben i berg*- 
bygdeu inte godvilligt låtc bestjåla sig, hvad skulle far din 
då gora, tror du?" 

"Han skulle allt knacka honom i hufv'et litet, sa' han." 
fbrsåkrade barnet. 

"Ahå! Jaså, han skulle det! Brukar han giira det 
annars också?" 

"Ja, bara når han inte å' riktigt redig." 

"Kom frani!" sade Kjellson strå'ft, i det han l'attade 
tag i den lilla flickan och drog henne fram ur vrån. 

• Den lilla stretade emot, och då Kjellson tog i något 
hårdt, kom hon slutligen fram med fart, och slåppte i det- 
samma forkladet som hon hållit upp med ena handen, så 
att några gamla trasaker och en liten knippa nyeklar tril- 
lade på golfvet. 

"Hvad ar det der!" f'rågade gubben Kjellson, i det 
han lutade sig ner for att lysa derpå med lyktan. 

"Det år ingenting!" sade flickan hastigt, i det hon 
också lutade sig ned, mon fortåre ån han, rock till sig 
uyckelknippan och var med ett hastigt sprang borta ifrån 
Kjellson och vid trappan. Men innan gubben hann vånda 
sig om horde han ett skrik, och mårkte på Kajsas vredgade 
morrning att hon måtte hafva ofvergifvet defensiven och 
laget del i forsvaret. Så var det också. Den lilla flic- 
kan hade åmnat taga till flykteu, och det skulle också lyc- 
kats henne, om inte Kajsa stått som en furie framtor henne 
på ofversta trappstegct, fråsaude och spottande af hjer- 
tans grund. 

Flickan stannade, alldeles fbiiamad af fbrslajaekelse, 
och Kajsa var just fardig att rusa på henne, då gubben 
Kjellson lyckligtvis kom till, ropade ett uttryckligt: "hut, 
Kajsa!" och tog den lilla flickan vid handen samt ledde 
licnne ned från trappan. Barnet lat fora sig utan motstånd, 
ly den forskråckliga Kajsa gick bi"edvid, och bevakado 
livarje steg, så att det var icke mbjligt att komma undan. 



74 



SVART l'Å IlVrTT. 



Nedkommen, stångde gubben vindsdbrren, ibrdo flickan 
in med sig - i koket, lyste noga på hennes ansigt« oeh sade 
med butter ton: 

"Jaså, du stjal du också? Du hade dyrkat upp kistan 
med svai-fsakerna utiV Far din hade således inte glnmt dig. 
han hade lcmnat dig qvar med afsigt, fcir att du skulle se 
dig omkring under tiden? Var det inte så?" 

"Jo," svarade flickan trotsigt, i dot hou likvål med 
lbrskråckolse såg på Kajsa, som fortfarande bevakade henne. 

"Har du gjort så der fdrut?" 

"Ja bevars, ånda se'n jag var fem år," svarade barnet 
oeh såg utmanande på gubbon. 

••(jlud i himmelen, sådan ungdom!" suckåde denne lin- 
sig sjelf, i det han tog upp sitt stora silfverur. "Kloekan 
ar nu nåra tio, då har jag tid att gå efter polisen! Sått 
dig der på stolen, oeh ror dig inte ur flåekeu medan jag 
går ut, annars kommer katten oeh rifver ut bgonen på dig." 

"Nej sbta, goda herre, låt mig heldre. fdlja med!" ro- 
pade flickan, som mj åter borjade gråta. "Jag ar så tSåii 
for katten!" 

"Hon gbr dig ingenting, bara du si tier stilla! Men 
tar du ett enda steg, så år hon bfver dig! Ar du hungrig?" 

"A'ck ja!" rOpade barnet begårligt, mod lysande bgon, 
"jag har inte tått något se'n i morse." 

"Hm! inte det heller? \Na, se. der har du ett styrke 
brod oeh en bit ost . . . åt på dot så lange, jag kommer 
strax igen. — Hor du, Kajsa, se efter iliekan, men ror henne 
inte, hor du det!" 

"Ja-am!" svarade Kajsa, i det hon satte sig midt tol- 
den åtandc flickan, helt sjelfbehagligt sliekando sin ena tass. 
oeh strykande den bfver nåsan liksom hon riktigt i minnet 
velat inprå'gla husbondens ord. 

Oeh derpå tog gubben Kjellson på sig sin ganila kappa. 
tande på lyktan oeh begaf sig i våg till pol is vaktkonto- 
ret, i det han mumlade for sig sjelf under hela vågen: 

"Stjåla oeh ljuga . . . åtta år! . . . hm, hm! Sådan barn- 
dom — sådan barndom!'* 



GUBBEN I BERGSBYGDKN. 



75 



Etter eu stund återkom gubben Kjellson, tbrande med 
sig tvenue poliskonstaplar, bevåpnade med sablar oeh baton- 
or. De intriidde i koket, der den vaksamma Kajsa ånnu 
ickc rbrt sig ur stallet, utan satt t'ramtbr niekan, aliokande 
sin tass. 

Den eua af konstaplarne, en aldre man, såg noga på 
tlickan, som just nvss slutat iita upp sin ost och sitt brod, 
och nu med sin alders vanliga sbrglpshet, nytiket tittade 
på de inkommande. 

"Jaså, dot ar den der satby tingen!" sade han groft, 
"jag kunde ge mig tusan på det!" 

"Hvad menar konstapeln?" frågade Kjellson. 
• "Ah, den der ar gfainraial i gale! Don har redan pare- 
rat polisen trø, l'yra ganger... oeh ljuger gdr Lob som en 
hast trat'var . . ." 

"Staekars barn!" sade Kjellson ånnu en gang. "Ar 
du soninig, llicka?" spordé han sedan med straf Ion, i det 
han vande sig till den lilla, "eller vill du ha' mora att a'ta?" 

"Nej,"' svarade barnet i det hon såg på hoiioui tbrvånad, 
"nu skulle jag helst vilja sofva!" 

"Nå, kom med mig då!" fortsatte Kjellson, i det han 
bad konstaplarne sitta ner i koket, och tog fiiekau med sig 
in i det iuro rummet. 

"Gubben har då alitid vant titel vriden!" hviskade 
den aldre konstapeln till den andra; "men ett godt krak 
for resten! Du ska' tå se att vi få oss nog ett par riksdaler." 

Under tiden hade Kjellson tagit fram en gammal ren- 
liud, soin han brukade ha under sina totter vid skrifbdrdet, 
lagt den i ett horn melian kakelugnen oeh cn byrå, och 
med en kudde och en gammal utnott tårskiimstulubb laga 
till en bådd at tlickan. 

"Lågg dig der nu och sof," sade han buttert till flio- 
kau, "så tå vi språkas vid i morgon," 

"Men," sade flickan tvekande i det hon oafvåndt be- 
traktade honom. "den stygga katten kommer val into .och 
rifver mig?" 

"Ahnej, om du år snåll, och isyunerhet om du låser 
din aftonbon, så ror hon dig inte." 



76 



SVART TÅ HYITT. 



"Af... aftenbon?" sade fliekan efter med gapande 
mund, som om gubben Kjellson talat hebreiska, "hvad tir 
det for slag?" 

"Hm! — nå, det kunde jag då ha tiinkt på... in te 
kan hon veta det," mumlade gubben for sig sjelf. "Nu, 
det iir detsamma! Om du lofvar mig att into ljuga ooh 
stjiila mera, så kommer hon inte heller!" 

"Ja, bara jag lår åta mig matt åndå," svarade den 
lilla, i det hon krop ned i sin improviserade biidd och såg 
riktigt lyeklig ut nar hon ficfc pelsen ofrer sig, "så ska' 
jag forsbka! Och så bara jag slipper stryk, for si, pappa 
slog mig alltid niir jag inte ville ljuga som han lårde mig." 

"Lefver din mor?" frågade Kjellson med en viss skift- 
ning i rbsten, som om han fått något i halsen oeh sbkte 
att svålja ner det. 

"Mamma?" svarade fliokan giispandc, "henne har jag 
aldrig sett! Hon lår allt vara dod for långese'n, hon! 
Pappa vill att jag ska' kalla rodhåriga Kristin tor mamma, 
men det gbr jag inte . . . nej, det gcir jag inte!" 

"Hvarfbr det då?" 

"Neg, for hon slår mig alltid niir jag sager att jag fir 
hungrig." 

"Stackars bam! sof mi. .. god uatt med dig!" 
"God natt!" 

Oeh dermed sof den lilla Hiekan, lika leende ooh lugn 
som om hon legat i sin moders knå. och aldrig vetat hvad 
synd och elånde velat saga. 

Gubben Kjellson såg på henne ett bgonblick, derpå 
torkade han sig i ogat med afviga handen, harklade ett 
tag, liksom for att bli sig sjelf igen, och gick ut till kon- 
staplame. 

Kajsa hade under tiden borjat spinua for dem och. 
stryka dem om benen; hon gjorde les honneurs så godt 
hon kunde. 

"Det år en riktig kanaljeunge det der, ska' assistenten 
tro," sade den aldre konstapeln, "det år biist hon kommer 
till inråttningen." 

"Hvilken inråttning?" sporde Kjellson. 

"Kors, for vanartiga barn, vet jag!" svarade kon- 
stapeln; "men hur vill nu assistenten att vi ska' gcira? 
Ska' vi stanna hår, eller gå vi opp på vinden oeh invånta 
gbken der?" 



GUBBEN I BERGSBYGDEN. 



"Det år bast att ni stanna har nere," sade Kjellsou, 
"och låta hcmoiu forst g'å upp på vinden, så ar han så 
mycket lattarc att gripa." 

"Kanske det! Kom ihåg, Andersson, att lågga tilfen 
med batongen bfver armen te' borja med — sådana der 
gokar ha alitid kuifven till hånds." 

"Hvad tror konstapeln att hans sti-alf blir?" fragåde 
Kjellson, som såg på klockan, hvilken nu slog half elfva, 
"om han kommer och ni lyekas ta' honom på bar gerning?" 

"Åh, det lår val intc gå af med mindre ån lifstids 
lastning, om dot år den jag meuar — for då år det tredje 
resan med hibrott! . . . Men kanske det nu a så godt te' 
slåeka ljusena, och om assistenten hade en styrkdryck te" 
bjuda på innau vi borja, så skulle det iuto ha ondt gjordt, 
he he he! En står sig alitid båttre med arbotet, nar en 
fått litet moninm!" 

' Och sedan Kjellson ur ell stort skåp i inre rummet 
tagit i'ram en butelj arrack som han hade gomt for sår- 
deles hcigtidliga tillfallen — och detta var ju ]>å sått och 
vis ett sådant — slacktie man ljusen och invåntade hvad 
komma skulle. 

Klockan tutade clfva i Maria. 

Etter några bgonblick sågo de vid morkrot vaua kou- 
staplarne huru portluckan oppnades, och hum tvenne ruskiga 
figurer intrad.de på gåi'den med smygande steg. 

"For fan! De åro två!" hviskade den aldre konsta 
poln; "det var dumt att in te vi kom' tre!" 

"Ån jag då?" sade Kjellsou, som stod på andra sidau 
fonstret, med den gamla ryttarpistolen i hånden. "Råkuar 
ni mig for ingenting?" 

"Jfej visst inte det; men assistenten ån inte van te' 
handskas med kanaljer, han! Tyst nu . . . nu å' de på 
farstudorrn!" 

Al la tre vantade, andlosa. 

Det blof en kort och betydelset'ull tystnad. Den at- 
brots af ljudet af en nyekel eller dyrk som sattes i låset 
till kbksdorren. 

"Vi gå hit forst," halt'hviskado en rost utanfdre, "och 
Yaknar gubbfau så knapper jag honom!" 

"Skont!" hviskade konstapeln i sin ordning. "De gå 
i fållan som ett par råttor! Pass nu på, Andersson!" 



78 



SVART PA J1VITT. 



Efter ett bgoubliek g'ick dorren upp oeh dc båda bof- 
varna intrådde i rummet mod smygande steg. De liado 
knap])t tagit tre sådana t'ram ifrån dorren, forrå n de kiinde 
sig fattas bakifrån af starka armar oeh en stentorsståmma 
ropade.; "Gif er, eller också fa ni skylla er sjelfva!" 

"Djeflar annamma!" vrålade den ena af tjufvame, soin 
i detsamma drogs bakliingcs af konstapeln, oeh innan han 
linnnit taga upp sin knif, (Sit sig ett batongslag som fbr- 
lamade armen. "Giir dig- fri, Lasse! Spring... mig ha 
de fatt klorna i!" 

Oeh n\i nppstod mcllan den yngre konstapeln oeh den 
andra tjufven en kort, men ursinnig strid. Don slutade 
med att konstapeln tor ett viil måttadt knytnåfsslag i an- 
sigtet foll redibs i golfvet, hvarpå tjufven med ett skutt 
hoppade bfver sin på golfvet liggando kamrat oeh hans 
iilVerman, samt var ute på gården innan assistenten hunnit 
bl inka en gång. 

Men denne var doek icko sen att komma efter. 

"Stanna eller jag skjuler!" ropade han, oeh innan han 
hunnit utsaga orden, brann skottet af oeh den flyende foll 
franistupa vid porten, uppgifvande ett gållt rop, blandadt 
mod en svordom. Kjellson stod som forstenad. 

Han hade sårat en medmenniska, kanske dodat henne. 
Gubben darrade som ett asplcif. 

Poliskonstapeln, som sausat sig efter slaget, kom ut 
i farstun. 

"So efter om han ar dod!" stammade Kjellson med 
qvåfd rost, "han ligger borta vid porten." 

Oeh dermed gick han in i koket, der den aldre kon- 
stapeln just nu hade bakbundit den på golfvet liggande 
tj uf vens bander. 

"Seså der ja," sade konstapeln skiimtsamt, "nu ha vi 
fogeln, herr assistent! Hur ar det med den andra?" 

"Jag har skjutit hononi." 

"Skjutit? Anfakta det . . . han måtte val inte vara 
dbd — det vore skada på kanalje! — Opp med dig nu!" 
sade han rått, i det han sparkade till den på golfvet lig- 
gande. "Hor du!" 

"Vånta!" sade tjufven, gnisslande med tånderna; "kom- 
mer jag ut en gång . . ." 

"Ah det ska' vi nog sbrja for att du inte gbr, din 
raekare. — Nå, år han dbdsskjuten?" fragåde han kamra- 
ten, som i detsamma helt hiipen syntes i dorren. 



GUBBEN I BEKGSBYGDEN. 



79 



"Dodsskjuteu, den? Når jag kom ut, så var han oppe 
och natte af genom porten oeh ncdåt gatan, så fan inte 
kunde lå tag i'u! Men nog fick han sig ett nyp, for jag* 
halka i något vått framme vid porten, oeh det var be- 
stiimdt blod!" 

"Fanken så dumt att han skulle komma undan!" sade 
den aldre konstapeln. 

"Gud ske lof!" suekade Kjellson for sig sjelf, innerligt 
glad fifrar att icke ha en medmenniskas lif på sitt samvete. 

"Tag i ett tag, så vi fa den hår kanaljen på bena," 
sade den åldi-c konstapeln, "och så — marsch till vakt- 
kontoret med honom!" 

Under tiden hade Kjellson tiindt ])å sin lykta. Han 
lyste nu på fangen. Det var en några och fyrtio års karl 
med ett vildt, rofgirigt utseende, och mod lomsk skelande 
blick. Han var undersåtsig och stai-kt byggd, och den 
tjocka, nmskulosa halsen liknade en tjurs. Ett tol'vigt hår 
staek fram mellan skå'ruien och tyget på en luden mossa, 
och en lappad sjomanskavaj omslot hans soniga gestalt. 

"Har du inte glcimt något hår?" fragåde. Kjellson. i 
detsanima de årnadc fora bort honom. 

"Cxldmt?" svarade tjufven trotsigt; "nej, ingenting- 
annat ån att knacka in skallen på dig, tjufgubbe!" 

"Ingenting dernppe på vinden?" återtog Kjellson. i 
det han såg tjufven stadigt i bgat. 

"Nej, hur skulle jag kunnat det? Jag har ju aldrig- 
varit der forr!" 

"Ljug inte! Din dottcr då, nickungen, som dn lemnat 
deroppe?" 

"Jaså, den!" svarade tjufven vårdslost; "ingenting 
annat? Ja, den kan du behålla, din gamla tok, dot kan 
vara lagom åt dig." 

Och dermed vånde han sig åt dorren och fdljde kon- 
staplarne, och inom kort var gubben Kjellson åter allena. 
och når han kom in i sitt gamla rum igen, strok han sig 
hapen om pannan, och undrade om icke alltsammans varjt 
en elak drom ur hvilken han nu vaknat. 

Då horde han med detsamma en lått suck ifrån vrån 
vid kakelugnen, och når han blickade dit, insåg han mer 
ån val att alt var verklighet och sanning: ty der låg den 
lilla flickan så lugn och leende under somnen, och det 
forefoll gubben Kjellson som om det der stackars barnet 



80 



START PA HVITT. 



cnkom blifvit sandt till honom, for att raddas från ott lif 
af brott och fbrnedring. 

••Har vår Herre så underligt skyddat mig i denna 
natt," sade gubben i det han satte sig framfor den sof- 
vandc fiickan med den spinuande Kajsa i sitt kna, "så ska ; 
jag också visa min tacksamhet mot honom genom att fbr- 
sbka gbra menniska af den der! Hvad sa' du, Kajsa, tror 
du att det ska* gå for sig, du?" 

"Kurr-urr!" svarade Kajsa, hvilket kunde vara både 
ja och nej. 



4. 

Och gubben Kjellson koll ord. 

Redan morgonen derpå holl madam Lona på att få 
tredubbelt slag; forst af fbrskråckelse ofver att tjufvar 
hållit på att bryta sig in; sedan af fdrvåning bfver alt si- 
den lilla fiickan ligga solvande i vrån, och slutligen af 
harm ofver att "gubben i bergsbygden" tankte behålla 
henne som fostei'dotter och bekosta hennes uppfostran. 

Det var nemligen icke utan, att Lona bespetsat sig 
på att en dag, nar gnbben lade nåsan i vadret, få årfva 
honom, eller åtminstone få en årlig liten pension — men 
komme nu en sådan der unge i huset, så visste man icke 
hur det kunde gå. 

"Hvad tanker assistenten på!" brummade hon, i det 
hon for omkring som ett torrt skinn i rummet, under fbre- 
vandning att damma; "ta en sådan der tjumnge i huset. 
Det blir bara elande af . . . hon slutar med att stjala allt 
hvad assistenten har." 

"Liigg sig inte i det der, hon, Lona!" snaste gubben, 
"jag gor hvad jag vill." 

"Jaha, mon då får assistenten också sbka sig en annan 
ståderska! Jag, fattiga menniska — och har tog Lona till 
tårekållan — kan inte ha hjerta att se en gammal, heder- 
lig karl bli lurad af en liten satunge till . . ." 

"Tig!" rot Kjellson, "det ror henne inte! Sager hon 
ett ord till, så stryker jag ut henne ur mitt testamente!" 



GUBBEN I BKRGSBYG11EN. 



81 



"Ah herre Gud!" utbrast Lona, soin ibland horde ratfc 
bra, i det ett solsken spred sig' ofver hela hennes anlete, 
"så assistenten kan saga! Bevara mig, så hon sofver godt, 
den lilla stackarn! Herre Gud, inte rår hon for att fadern 
år tjuf, inte!" 

Och nu borjade Lona stoppa om den lilla, som under 
somnen kastat af sig pelsen. Hon stod således i testamen- 
tet! Då var det också skal att uppfora sig så att man 
ftnge stå qvar, tiinkte Lona, och sedan hon sjelfmant erbju- 
dit sig att hos en madam af sina bekanta skatfa assisten- 
ten att få kopa några klacler passande åt den lilla, satte 
hon af nt med en hvinande fart, och med det sotastc lilla 
småloje ofver sitt temligen skarpa anlete, 

"Hm! den spiken drog, du Kajsa!" sado Kjellson nar 
Lona gått, "och nu ska' du också vara snåll inot lilla flic- 
kan, hor du det!" 

"Ja-am!" forsåkrade Kajsa mycket kårvånligt, i det 
hon strok sig mot den sofvande fliekans arm, som denna 
hade lagt utanpå pelsen. 

"Jag kan undra om jag ska' lyekas att la folk af det 
der lilla odjuret?" sade gubben, i det han betraktade det 
sofvande barnet, "gora lår det bli och en svår strid med 
g'amla ovanor få vi nog utkåmpa, innan den dagen kommer. 
Men kan jag rådda henne, så har jag andå inte lefvat 
fdrgåfves!" 

Och en svår strid blefdet; men gubben trottnade icke, 
och de slumrande, goda anlagen hos barnet understodde 
hans bembdanden. 

Ett år hade annu icke fbrgått forran den lilla Anna 
var honom så kar som om hon varit hans eget barn — 
ja, om mbjligt annu kårare. Och det var rbrande att se, 
med hvilken aldrig trbttnande omhet den gamle ungkarlen 
vågledde det missvårdade barnet Det fanns rika skatter 
af vetande och karlek hos den fdrtorkade gamle, och det 
behbfdes endast nårvaron af ett våsende, for hvilket han 
var allt, for att fa de rika kållsprången i hans sjal att 
åter floda och gifva våxt åt de lårdomar han nedlade i 
hennes hjerta. 

Och på detta sått blef hon allt for honom, liksom han 
for henne var mera ån fader och moder, var på samma 
gang uppfostrare, lårare och van. 

Svart på hvitt. (i 



STAKT TÅ HVITT. 



Och åren gingo och ''gubben i bergsbygden" bid' allt 
mera lutande och grå; men fastiin kroppen blef bråckligare, 
så glånste sjålon upp i fdryngrad gestalt, och alla som sågo 
den gamle, sade: 

"Det år for luårkvårdigt mod gubben Kjellson! Han 
ser yngre ut for hvar dag, och åndå syns det att han går 
på grafvens brådd. Men det ar skada att han inte vandrar 
till Hamburg mera, for nu kan en inte stalla sin klocka 
efter honom som forr!" 

Och så var det åfven. Hamburgerlårdema hade upp- 
librt. I stallet kom nu den gamle f. d. handlanden från 
gubbhuset hem två ganger i veckan, och då drucko gub- 
barne sin toddy och dunkade ett par partier bråde med 
sitt lilla tillhbrande gral; — ty det var motion både for 
armame och hmgorna, menade "gubben i bergsbygden". 

På det såttet hade tio år fdrgått sedan den for "gub- 
ben i bergsbygden" minnesvårda qvållen, då tjufven hade 
i hans hus qvarlemnat det barn som skulle blif'va den 
bestulnes ålderdomstrbst och frbjd. Anna hade nu f'yllt 
adcrton år och var en vacker, ståtlig och snåll flicka, som 
med barnslig bmhet pysslade om den gamle, och sbkte att 
med aldrig hvilande omsorg och dmhet betala honom for 
hans i'aderliga omvårdnad. 

Madam Lona hade långese'n gått till sina fader, och 
Kajsa likaså — och nu behoi'des de icke heller, ty Anna 
upplylde bådas plats hos gubben, och han beklagade sig 
icke ofver bytet. 

Den ende, ntom den gamle mannen från gubbhuset, 
som helsade på hos "gubben i bergsbygden" var dennes 
brorson, en nng, hygglig handtverkare i trakten, och mel- 
Ian honom och Anna uppstod snart ett vanligt fdrhållande, 
som de båda gubbarne icke sågo ogerna, och som inom 
kort utvecklade sig till en varm och trofast kårlek. 

"Hm!" sade "gubben i bergsbygden" en qvåll till sin 
gamle van vid brådspelsbordet, i det han fdrstulet tittade 
ut i yttre rummet, der de båda unga fortroligt hviskade 
vid hvarandrn; "hvad sager du, bror? Sex ess! Om vi 
skulle dricka de ungas fdrlofhingsskål i qvåll, innan toddyn 
blir slut?" 

"Ja, hvarfor inte? Trallor all! De passa så bra for 
hvarandra !" 



GUBBK« I BEBGSBYGDEN. 



83 



Och dervid blef det. De unga tu vexlade ringar och 
gubbarne viilsignade dem med tårfulla bgon. 

Och ett år derefter bars der en enkel, svartmålad 
kista ut från det lilla huset uppe bland bergen, och det 
var gubben Kjellsons sista fard. Men han dog icke obe- 
gråten, den gamle ungkarlen. Två unga makar, hvilkaa 
bander han for en veeka sedan lagt tilisammans, stodo der 
nu vid lbnstret i det lilla huset, blickande efter kistan med 
tårfyllda ogon midt i sin nyblomstrande lyeka, och tvenne 
aiskande hjertan nedkallade Guds valsignelse bf'ver "gubben 
i bergsbygden". 



"Liten Karin". 



i. 

Det ar en skårgårdshistoria jag' vill beratta. Den ar 
enkel och simpel, men har den' fdrtjensten att, om den 
också icke ar sann, så kunde den vara det, ocli det år 
minsann icke alla historier man kan saga det om. 

Hvem kånner ioke Stockholms vaekra skårgård med 
sina spegelblahka fjårdar, sina lummiga holmar, sina snåll- 
seglande storbåtar och sin raska och arbetsamma befolk- 
ning? Hvem år den råtlskaffens Stockholmare, som icke 
åtminstone någon gång gjort en tripp utåt skårgårde.n, for 
att gåsta Waxholm, Dalaro, Furusund, Sandhamn eller 
Norrtelje — såvida han icke rent af har sommarnoje derntåt? 

Meu sak samma, vår skårgård ar kånd. Och 'liten 
Karin' var en åkta skårgårdsfiieka, rask och ofdrtruten, 
fattig som en skåpråtta, men munter och liflig som den. 
Om sommarcn roddc hon ett par gångev i vockan den fem 
mil långa vågen till Stockholm och tillbaka igen, for att 
salja mjdlk, gronsaker och fisk, och den trottsamma tården 
gick som en dans, ty annarne voro friska och starka, och 
hoppet om en liten dans vid Fjåderholmarncs vårdshus uppe- 
holl modet forfcraffligt, 

Liten Karin hade' också en gosse, hvilken hon 'tyekte 
om vårre', som det heter i skårgården. Han hette Petter 
och seglade på en storbåt från trakten af Ostanå. 

Men det ville icke gå riktigt bra ihop for Petter och 
'liten' Karin. De ålskade hvarandra visserligen varmt och 
innerligt på sitt sått; Karin var en liten, vacker, ljushårig 
flicka om tjugu år, och Petter en stor, lång och brunhylt 
gosse om tre och tjugu, och de passade så bra for hvar- 
andra, och det tyekte både de sjelfva och deras jeninåriga 
och vånner. Så till vida var allt godt och val; men den 
som icke tyekte så, det. var Petters far, som var hemmans- 



LITEN XAI1TN. 



85 



egare på Ljusterdn, sedan han sjelf i sin ungdom varit 
skntskeppare soin sonen. Pettors far var namligen en iikta 
gammal bonde, aristokrat af den gamla sorten, ooh han 
ville att lians son skulle gdra ett rikt parti inom socknen, 
och ioke gifta sig med en utsockenstds, som till på kdpet 
ingenting hade. Ty i forstå rummet galde det att få pen- 
gar och gård; sedan lyeka och glådje i andra, tredje eller 
fjerde — alltefter som det folie sig. Hvad man i allmån- 
het kan saga om vår allmoge, men hjertnupen år den ioke, 
det har den mer ån en gång bevisat. Ilvar gång Petter 
vågat sig till att rdra på giftermålsstrången, svarade alltid 
gubben far med myndig ton, i det han tog ett våldigt rdk- 
moln ur sin gamla lersnugga: 

"Bet sager jag dig, Petter, hatt horn du gifter dig 
med Kari, så 'ar du inte ett Guds skapande grand te' 
vånta efter mig! Jag vill inte 'a något tiggarfdlje hin i 
slågta! Så mycket du vet det!" 

Som en åkta, råttskaffens rospigge tog namligen fader 
Lars bort li der det skulle vara och lade till det der det 
icke borde finnas. 

"Ja men far," brukade då Petter svara, i dot han tog 
det vauliga rådet bakom drat, "liten Karin å' en rar tos! 
Hvad kan far ha emot henne?" 

"'0 'ar hingenting!" var fader Lars' eviga svar på 
Petters ofta upprepade fråga, "hå det duger hinte te gifta 
sig med hen fager huppsyn hinte! Så mycket du vet det, 
Petter!" 

Och Petter visste nog det, och mera till. Han visste 
att fader Lars var en gammal fortorkad mammons tral 
och att liten Karin var den raraste flicka i hela Lånna 
socken, fast lion ingenting annat hade ån sina rosiga kinder 
och sitt rena hjerta; men det tyekte Petter var rikedom 
nog — ty han var bara tjugutre år han, då deremot fader 
Lars var nåra sextio — och vid de åldrarne uppfattar man 
rikedomen något olika. Han visste också mer ån val att 
han aldrig skulle kunna tyeka om någon annan ån liten 
Karin, ooh att han skulle bli olycklig som en skeppsbruten 
om han icke kunde få henne till sin hustru. 

Allt dét der hade han mer ån en gång funderat dfver, 
då han med storbåten glidit hån for en lått kultje mellan 
de vackra holniarne i skårgården. En och annan gång 
var han lycklig nog att på seglingen mdta sitt hjertas van, 



86 



SVART PA IIVITT. 



der koii satt vid sin tbråra, medan kennes kainrat, en be- 
skedlig- gosse vid namn Anders, forde akteråran, ooh de 
utbytte då en niok ooh. ett "god afton", eller om vadret 
var riktigt lugnt ooh. vackert, ett håndslag fullt af tro ooh 
varme. Och på denna ringa kost letde deras landtliga 
kårlek frisk ooh oforminskad, och ingen af dem brydde sig 
om att pjiuika bfver sitt 6de, ty dot skulle nog bli bra, 
mente de båda, bara de hollo ut och visade sig trofasta 
mot hvarann. 

"Liten Karin" tjenade hos en rik nåmdeman på fasta 
landet midt emot Ljusteron, der Petter hade sitt horn, ooh 
sommaren var deras gladasto tid, ty larderna från och till 
staden gåfvo sysselsattning åt både tankar och arinar. 
■ Vårre var det om vintern. Då var det forst och fråinst 
ruskigt och kallt, och for det andra kunde de icke tråtfas 
så latt som fdrut. Endast en och annan gång vid vinter- 
noten kunde de stota på hvarandra, och saga ett "god 
qvall"; men då var man trott och stelfrusen, och deu 
varmaste karlek kan bli både kali och modstulen om don 
får vara med vid en vinternot. Jag tanker mig just en 
liten natt kunglig sekter, som på Amaranten eller Iuno- 
censen har en outtbinlig svada nar det galler att blomster- 
kasta stora bbrssalens lefvande blommor; jag kan just 
undra hur han skulle bara sig åt om han vore med vid 
ett riktigt godt vintertiske i skårgården, och hur pass 
mycken vårma han skulle ha qyar, sedan han ett par, tre 
gånger på eftermiddagen tomt det fryskalla vattnet ur do 
hoga sjbstoflarne och derpå dragit på dem igen, så att det 
svidit om toten? — Men vi skulle ju tala om "liten Karin". 



S. 

Det var en eftermiddag i borjan af augusti månad 
forlidet år. Det blåsto en frisk nordost, och sodra Vax- 
holmsfjarden var full af storbåtar ooh andra fartyg som 
kryssade sig ut ifrån staden. Bland dessa var också vår 
van Petter med sin "Ida", så hette namligen storbåtéu, 
hvilket man kunde so utaf virapeln. der melian rbda ooh 



blå kanter, ett kolossalt "H" prunkande utbredde sig på 
gal botten. Det var nåmligen fader Lars som skånkt sin 
son vimpeln, och som "Ida" på hans språk lietfce "Hida", 
så hade han toljaktligon låtit insy ett "H" i vimpeln-, och 
Petter ville for gubbens skull icke åndra bokstafven. 

Men Petter var så mycket barn af sin tid, att han, 
nar fadern icke horde det, kailade sin båt "Hilda" i stallet, 
for att undvika stadsherrarnes åtldje. 

Som andre man på storbåten hade Petter en liten 
låghalt och skelogd karl, som hette Zachris, och som var 
kand for att vara en elak och bakslug sålle. 

Petter stod till rors och Zachris hol l på att hugga 
sonder ved for att i kabyssen satta på den oumbarliga 
kaffepannan, alla skårgårdsbors och enkannerligen alla skop- 
pares frojd och gamman. 

"Jag tror hon friskar opp till qvallen," sade Petter 
botånksamt, i det han tittade niot vindsidan, "fa se om inte 
vi tå ta och liigga oss vid Vaxholm eller Sticksund." 

"Ah, det vore val skrap," menade Zachris, "om inte 
en skulle kutma gå bfvor Trålhafvet for den der." 

"Ja, men hon blaser ju emot, så dot ar riktigt regalt!" 
svarade Pettor, som tydligen hade sina skål att vilja ligga 
stilla, ty han var aunars icke en af de rådda, utan gick 
ofta ut då de flesta skeppare lade sig i lå under holmarne. 

"Då å' det val likast te' lågga sig i Vaxholm åtmin- 
stone, der det finns en reel krog te' tillgå," svarade Zachris, 
som var en stor dyrkare af den svenska nationaldrye- 
ken. "Och så skulle jag ha litet socker och kaffe hem 
till syster min." 

"Jaha, och jag skulle val ta' litet roium horn te far," 
bifogade Petter, sedan han spejande sett sig omkring och 
borta åt Vaxholmssidan tydligen sett en bruumålad båt 
med gron rand som tyektes vilja lågga till vid bryggan. 

Petters hjerta hoppade i brostet, och han tog ett raskt 
tag i rodret så att skutan lofvade upp i vinden och tog 
ett dugtigt skutt hon också. liksom hade hon fdrstått sin 
herres otålighet. Med fråsande skum omkring bogen kilade 
Ida af nedåt Vaxholm, och inom en qvart lade hon till 
vid "skeppsbron", som den enkla tråbryggan om somrarne 
plågar kallas utaf badgåsterna. 

Den lilla bruna båten med grona randen låg nu holt 
lugu och stilla i hamnen derinnanfor, och når Zachris val 



88 



SVART pi HV1TT. 



hade gått upp for att på krogen vederqvieka sina domnade 
lifsandar, oeh Petter hade tått romm i buteljen åt far, 
miitte han på bron just den, som nyss konimit lians hjerta 
att hoppa. 

"God qvåller, Karin!" sade Petter blygt i det han 
råckte ffickan handen, och såg sig om flir att se om ingen 
bekant mårkte det och kunde springa med sqvaller till far. 

"God afton, Petter," svarade Karin och nop forlaget 
i sitt lorklåde. 

••Har du varit till sta'n i dag, Karin?" 

"Ja, vi fick stromming i går, och så hade vi mjblk 
och litet bar också." 

"Fick ni bra betaidt då?" 

O t 

"Ahja, det gick an." 

"Jaså, nå det var då bra det då. Men hvar å' Anders 
nå'nstans?" 

"Han år inne i bo'n och koper kaffe och socker åt 
Fiskar-Olof, — for si det ska' bli dans der i morgon afton." 
"Jaså. Ska' du med, Karin?" 

"Vet jag hur det går? Far du hemåt nu, eller ska' 
du langre utåt, Petter?" 

"Jag skulle utåt Lund efter en vedlast, men jag tiinkte 
allt di'bja ofver te måndagsmorgon, och efter som det år 
dans hos Fiskar-Olof, så . . . Men vill du inte komma om- 
bord, Karin? Vi ha kaftepannau på, och en kopp varmt 
kunde ju inte skada?" 

"Vet jag om det går au," sade Karin tvekande. 

"Ahjo om du Karin ville se om kaff'epannan så skalle 
jag gå in i bo'n och kopa litet bullar, och saga te Anders 
att han kommer, och så kunde vi språka litet nere i kabys- 
sen, vi tre, for Zachris a' inne på krogen, så den har vi 
inte något ondt åf!" 

Den sista underråttelsen tyektes beståmina Karin, och 
sedan de skakat hand helt hastigt, bcgaf hon sig ombord 
på Ida och borjade syssla med kaff'epannan, som snart helt 
fomdjd puttrade ofver elden, liksom af belåtenhet ofrer att 
ett qvinligt vasen åndtligen fatt hand om henne, ty Zachris 
var ingen godmodig husbonde, det visste nog den stackars 
kaff'epannan. Kokade hon icke nog fort upp, så hånde det 
att hon helt vårdslost slangdes i våggen, och mången 
buckla på hennes frodiga mage talade om det tyranni hon 
maste lida. 



LITEN KARIN. 



89 



Och medan Karin var ensam derncro i kabyssen, var 
det icke utan att hon smått tånkte på hur bra det skulle 
kunna bli demere, om hon och Petter blefve ett par, och 
hur snyggt och stådadt hon skulle hålla det, och att då 
skulle den otåcka Zachris bli ofverflodig, for nog kunde 
hon både skota l'ocken och stå till rors med om det behof- 
des. Det vårsta var når man skulle ro eller staka sig 
l'ram; men det fiek val också gå, och en skårgårdstbs 
krusar icke for så litet. 

Etter en stund kommo Petter och Anders ned, och 
man drack nu en rykande varm kopp kaffe och pratade 
hit och dit. Sedan Petter och Anders ur lader Lars' roinm- 
bntelj tagit sig en liten smula så kailad "skeppargrådde" 
till kaffet, tittade Auders upp på dåek ett tag, och åter 
nedkommen sade han: 

"Xaj, Kari, nu lå vi allt ge oss åf om vi ska' komma 
hem te natta, for det såtter te och blåsa riktigt oskapligt 
dernte, och vi ha nu rakt stick i stat' hela vågen." 

"Ni kan gerna binda efter hos mig," sade Petter, "så 
slipper ni kånka och ro. Fast en får kryssa sig hem, — 
så går det i alla faU fortåre!" 

"Ja det var rasande så bra!" menade Anders fornojd. 
Och "liten Karin" då ? Ja hvad skulle hon gora når kar- 
larne hade sagt ja? Hon fann sig i sitt ode, och teg och 
samtyekte, som bonden på riksdagen. Och sedan man val 
fått tag i den halfdrucknc Zachris som stufvades ned i 
kabyssen, sattes Karins och Anders' farkost i slap efter 
Ida, och det bar af utåt uorra Vaxholmsfjården med sjun- 
gande fart, och Petter tyekte sig lycklig som en kung der 
han stod vid rodret och såg omsom på liten Karins rosen- 
rbda kinder och svållande låppar, onskande inom sig att 
åfven dervidlag en vacker dag blifva herre på skutan. 



S. 

Nu var den forstå frågan hvilken våg man skulle 
vålja. . Vågen genom Kodjupet var den långsta och det 
var icke utan att Petter lutade åt den, for att så mycket 



90 



SVAKT PÅ HVITT. 



långre tå ha Karin ombord; men Anders, som skulle skota 
focken, ville också ha sitt ord med i laget, och tyokte att 
det basta vore att fara igenoni Sticksund, så komme man 
direkt ut på Trålhafvet, ginaste vågen. Karin for sin del 
sade icke heller nu någonting; hon stod endast helt lyoklig 
vid sidan af Petter, som med kraftig hand holl rodret på 
sin skuta. 

Samtalet gick tor ofrigt trogt nog. Skårgårdsbon år 
i allmånhet just icke taltrångd, och allra minst når han 
krYssar i motvind, och nar det finns grund i farvattnet. 
Och hvar och en som farit den nu omtalade vågen, vet 
också mycket val, att i Sticksund finns ett sådant som 
fdrorsakar storbåtarne mycket hufvudbry, och sorn de mer 
an en gång stanna på for timmar eller dagar till och med. 
Men som våra skutskeppare åro ett djerft och såkert folk, 
så år det också ett naje att se huru de ibland komma med 
strykande fart igenom det trånga sundet och segla så nåra 
de lårliga stenarne att de skulle kunna fatta tag i dem, 
och likval gå klara i den smala rånDan melian grundet 
och land. Så hade Petter också mangen gång gjort, och 
lyckligt hade det gått; men då hade han stått ensam vid 
rodret och bara haft den skelog'de Zachris att se på. 

Nu var det annorlunda. Bredvid hononi stod "liten 
Karin", med sin ena hand forlaget fingrande på det randiga 
fork ladet, och med den andfa sluten i hans. Hon holl 
ogonen nedslagna, men Petter tyckte nåstan att blicken 
sken igenom de nedfålda ogonlocken, så klar lyste den, 
och hvem kan fdrtånka hononi att han blef solblind, stac- 
kavs gosse! 

Och det var en ganska vigtig fragå å bane. 

Peiter hade nåmligen nyss fdrut frågat liten Karin 
om hon riktigt ville bli hans, fast både far och många 
andra lade sig deremot, och om hon då ville vånta och 
vara honom trofast, om det också skulle drbja några år — 
och det var på svaret på den frågan som han nu våntade. 

Under tiden hade han kommit in i det. farliga sundet, 
och han hade just nyss vandt for att gora sitt sista slag 
forbi grundet och ut på den rymliga fjardeu. Vinden tog 
i friskt och skutan lade till i vandningen, så att Karin, 
så sjbvan hon ån var, hisnade till litet och var nåra 
att tålla omkull, hvilket likval hindrades af Petter, som 



LITKN KARIN. 



91 



uied deu lediga armen fattade henne oui lifvet och tioll 
henne uppe. 

I detsammå blickade Karin upp ti LI honom, och såg 
på samma gång så lycklig och så brydd ut, att det riktigt 
klaek till i den unga skepparens hjerta, och i al'vaktan på 
det vantadc svaret, tryekte han "liteu Karin" allt fastare 
intill sig med den ena armen, medan, af en alldelcs gifveu 
naturnodviindighet, den arm som holl rodret något slappte 
efter sitt stadiga tag, utan att likvål den lycklige skeppa- 
ren mårkte denna stora fdrsuinlighet i seglatsen. 

"Kara, snalla Karin!" hviskade han sakta till deu 
rodnande och leende flickan, "hvad svarar du mig nu på 
min tbrfrågan?" 

"Jo, jag svarar hvad jag svarat én gång forut . . . 
hvad jag alitid kommer att svara " 

"Fall undan!" skrek i detsamma Anders bortø ifrån 
foren, "fall undan! Koi's for sju attingen! Vi kommer ju 
radikalt ])å grundet, vet jag!" Och innan Anders hade 
hunuit tala ut, och innan den våldsamt återuppviiekte Pet- 
ter hunnit att vrida på rodret, så — krak! — ett skrå- 
pande och en knuff, och der stod Ida midt uppe på en sten, 
och det med en fart så att det knakade i masten, och den 
halfdruckne Zachris kom yrvaken upprusande ur kaj utan 
och hade i forskrackelsen såkert gått dfvor bord, om icke 
Anders i råttan tid iått ett dugtigt uappatag i den obor- 
stade luggeu. 

"Ja, nu stå vi har vackert!" pustade Anders, i det 
han slappte Zachris och halade nor focken, for att icke 
vinden skulle drifva dem åndå hogre upp på grundet. 

"Du kunde ha låtit mig gå genom Kodjupet, som 
jag ville," svarade Petter i det han gjorde samma manover 
med storseglet. 

"Ah, du kunde tal l ha ogoncn med dig har med, tyc- 
kor jag!" återtog Anders helt frimodigt. "!Så många gan- 
ger har du gått har, så du borde val kannt te farvattnet, 
tyeker jag." 

"Det går då alltid åt fannoma når en har qvinfolk 
ombord!" borjade Zachris, som under tiden sansat sig till- 
, rackligt for att kunna vara giftig, "och fader Lars lår allt 
bli g'la' i humorct nar 'an tar veta att det a' Kari som " 

"Ah tig!" rot Petter, "hvad har Karin med det har 
att gor'a? Tag du spaken i stallet och tbrsbk te båra åf, 



92 



START PÅ HYITT. 



din kaja! — Var inte ledsen, Karin lilla, det ar inte far- 
ligt! Vi lia ju bara tomma skutan, och det ska' inte stå 
på lång handvåndning fdrr tin vi å' åf igen!' 1 

"Hade jag inte vant, så hade val det hår inte handfc!" 
sade Karin med bedrofvad uppsyn, i det hon, rask som 
hon var, sokte att hjelpa till med att få skutan af grundet. 

"Hu ska' du inte prata tok!" fdrklarade Petter, "men 
om jag skulle stålla mig tio ganger på grund, såå'jagåndå 
så bjerteglad når jag har dig bredvid mig, så jag vill inte 
ha det ogjordt for aldrig det!" 

"Hejsan!" hordes nu en munter ståmma strax bredvid 
dem, "hå det var torbaskadt bra! Hu har vi då fått en 
priek på grundet, och det en prick som syns till på kopet!" 

Petter tittade upp oeh såg till sin stora forargelse en 
af segelsållskapets kuttrar som for fulla segel styrde forbi 
honom ut åt Trålhafvet, medan de ombord varande her- 
rame skrattade åt rorsmannens qviekhet, fdrklarande att 
det var ratt åt "rospiggen". En annan gång kunde han 
segla som folk, menade de. 

"Vånta ni! mumlade Petter for sig sjelf, "jag skall min- 
sann visa er att jag kan segla, jag!" 

Oeh dervid tog han ett dugtigt tag med spaken, for 
att tå sin Ida fiott igen ; men den gångon var Ida erivisare 
ån han, Och fdljden deraf var att hon stod qvar der hon stod. 



4. 

Och der fick hon stå både lange och val ! Petter ville 
att Karin och Anders skulle fortsåtta sin våg, och låta 
honom och Zachris hjelpa sig bast de kunde, men derpå 
ingingo dessa icke på några vilkor. 

"Ha vi kommit med i lusten," menade Anders, "så 
ska' vi fåll inte ofverge dig i noden heller!" 

Och de arbetade dugtiga tag. Sjelfva Zachris hade 
under tiden nyktrat till, och sedan "liten Karin" med egna 
hånder råckt honom en rykande kaffekopp, och Petter opp- 
nat på fars rombutelj med den "vålsignade grådden uti", 
så var Zachris mindre elak ån vanligt, och menade till oeh 



LITEN KARIN. 



med tro på att: "Skulle en prompt ha qvinnfolk ombord, 
så vore fall Kari den mest golika eh kunde få tag' i" — 
och det var minsann ingen liten seger for "liten Karin". 

Efter ett par timmars styft arbete var man aiidtligen 
af det "elemenskade" grundet, som Anders upprepade gan- 
ger uttryekte sig, och seglen hissades på nytt, och nu bar 
det af utåt Tralhafvet med god fart; ty vinden som hade 
hvilat sig litet omkring niotiden på qvallen, friskade upp 
igen efter klockan elfva, som den brukar gdra i skiirgår- 
den, nar den tanker blåsa ett par dagar. 

Ida tyektes riktigt vilja ta" igen skadan, så kilado hon 
af forbi Ronsholmarno och uppåt Elgo der norra farledon 
går frain. Ett styeko från namnde o ligger oekså ett grund, 
och Peter holl sig nu visligen på ott respektabelt afstånd 
ifrån det, då Anders som annu stod i foren, hastigt utropade : 

"Nej se ta' mig attingon står inte der en på och ar 
lika illa deran som vi nyss!" 

"Ja, och det ar en kutter till!" svarade Zachris. 

"Gud forlåte mig tror jag inte det ar den som gjorde 
spektakel af oss!" uthrast Petter, med handen for ogonen 
for att se battre; "ja, det tir ackurat samma en!" 

"Lofva te så ska' vi ge'n qvitto!" uppmanadc Zachris. 

"Ja, jag hade god hist te't!" svarade Pettor, och lade 
rodret lovart. "En aniv gång kan di låta bli te morska 
sig ofver andra!" 

Och det var alideles som om skutan sjelf ville vara 
med om att hamnas don smalek hon nyss lidit, så raskt 
och villigt lofvade hon upp i vinden och skot med brin- 
nande fart forbi kuttern på bara ett par kabbellimgders 
afstånd. 

"Nå, se nu har en då fått en prick på det har grun- 
det med, ocli det en som syns andå!" ropade Petter iro- 
niskt i det han strok forbi. "En ann' gång kan ni segla 
som folk, sondagsskeppare !" 

Och han brast \it i ett skallande skratt, sekunderad 
af Anders och Zachris, som gapskrattade allt hvad de fdr- 
mådde. 

"Petter då!" hviskade liten Karin, "låt bli och gik- 
spektakel! En skall aldrig lona ondt med ondt, står det i 
'Guds' ord!" 

"Men lika for lika, står det i gairila lagboken!" me- 
nade Petter. 



'.1-1 



SVAET FA HTIIT. 



"Anlakta den rospiggeu!" skrek rorsmannen från kul- 
tern, "nu har han fått vatten på sin qvam! Men jag tyc- 
ker om'en i alla f all ! Hor du!" ropade han åt Petter med 
hånderna tor munnen, "hjelp oss af, så ska' du få tio riks- 
daler! Du ska veta vi ha kappsegliug i morgon!" 

"Nej tæk!" ropade Petter tillbaka, "hjelp er sjelfva 
ni, så fick jag gbra, ni!" 

"Men det år synd om dem!" sade liten Karin, "och 
vore du riktigt snåll, Petter, så vande du om och fdrsokte 
hjelpa dem ett tag! En kan aldrig veta hvad det år godt for!" 

Petter svarade icke ett ord, han bara såg på liten 
Karin ett ogonblick, och hvad han låste i de klara. blå 
cigonen vet jag icke; men det såkra år att han, trots alla 
Zachris' och Anders protester, vånde skutan och gjorde ett 
slag uppåt fjården for att i nåsta våndning kunna komma 
lika nåra kuttern som fdrut. 

"En ska' då vara bra galen, for te' gora tockua mors- 
grisar någon tjenst," mumlade Zachris melian tånderna, "men 
vånta mig, fader Lars ska' nog få veta af et!" 

"Håll en ånda klar," ropade Petter åt herrarne på 
kuttern, "och sått ut jollen med'na, så att jag får tag i'na 
når jag kommmer ner!" 

"Det var hederligt hjcrta på karl!" svarade rorsman- 
nen från kuttern. 

Och åndan holls i beredskap och når Petter kom ner 
fattade han tag i den och slog fast den akterut, och når 
det var gjordt loll han af en smula for att få vinden mera 
fnllt, och derpå satte skutan af som en fiskmås bfver vå- 
gorna, och i ett enda tag var kuttern af grundet så att 
det sjbng om den kopprade botten. 

"Se så der ja!" sade Petter, i det han kastade loss 
åndan, "nu ser ni hvad rospiggen kan vara bra te, och en 
ann' gång kan ni låta bli te skålla på'n når ni far forbi." 

"Stopp! stopp!" ropades från kuttem, "du skall ha 
din betalning!" 

"Nej, jag vill ingen betalning ha," svarade Petter stolt 
och fortsatte sin våg. 

"Hvad heter du då, hedersknyffel?" 

"Petter Larsson från Ljustero, om ni vill veta't." 

"Och skutan din?" 

"Hilda!" 



LITEN KAEIN. 



05 



"Heder ocft tack ! Om sondag blir kappsegling for stor- 
båiar! Kom med då och tag dig ett pris, for du soglar 
som en karl, — och du ska inte ha gjort det hår for inte, 
lita på det!" 

"Får val se hur det kan hainpa sig!" svarade Petter, 
och dermed skiljdes man åt, och på henivagen upprepade 
liten Karin annu en gång: "En kan aldrig veta hvad det 
kan vara godt tor!" 



5. 

Sondagen derpå var det lifligt på Kanholmsfjfirden. 
Segelsållskapet hade sin prissegling for storbåtar, det blåste 
en frisk nordvest, solen sken strålande klar och den ena 
ångbåten efter den andra svångde upp vid chefsfartyget, 
fullpackad af passagerare från hufvudstaden och från Vax- 
holm, alla nyfikna att se hvem som skulle bli segervinnare. 

Kuttrarne hade redan tåflat sondagen forut, men de 
voro ute for att se på huru "piggarne" skulle segla, och 
ibland dem var också den kutter som Petter hjelpt utaf 
grundet. Den tillhorde en rik grosshandlare, stor van af 
segling och jagt, och som hvarje sondag under hela som- 
maren gjorde sina turer utåt skårgårdeu for att vederqvicka 
sig efter veckans modor. 

I dag hade han stort fremmande ombord. Eleganta 
damer i luf'tiga och latta toaletter siitto med stora teater- 
kikare for ogonen och fdljde uppmarksamt kappsegling-ens 
vexlingar, och muntra ungherrar, både från kasernen och 
pulpeten, sokte hålla målron vid makt och damerna vid 
godt lynne. Varden omtalade just nu for sitt fremmande 
den foregående sbndagens åfventyr, och alla kommo ofverens 
om att om den raske Petter Larson från Ljusterdn var 
med, så fortjenade han att vinna priset for sin vackra hand- 
ling sondagen forut. 

Och Petter var verkligen med. Det hade icke kostat 
liten moda att fS, fader Lars att gå in på den saken, "for 
'si den der prisseglinga ha då hen galenskap", mente fader 
Lars, "och tocke der kan hen låta 'errarna 'a for sig, for 
de 'ar hingenting hannat hatt gora!" 



96 



SVART PÅ HYITT. 



Men når Petter hunnit gora klart for g-ubben far att 
prisct var tjugo specier och till på kopet en prisflagg att 
fora på toppen i alla vader, så borjade gubben fundera på 
att åttio riksdaler var penningar, och att det kunde vara 
lustigt nog att lia en prisstandert på toppen. Den skulle, 
alltid vacka uppseende, och når det frågades hvem som 
rådde om skutan med den granna flaggen, så vore det ju 
inte så "hilla", mente gubben, om det svarades att det 
var tader Lars på Ljustero. 1 

Utmårkelse åi - o vi alla svaga for, och man år lika 
litet M från den åkomman på Ljusteron som på något annat 
stalle hår i verlden. 

Slutet på visan blef att Petter kom med på prisseg- 
liugen, att han tog Anders till andra man på skutan och 
att gubben Lars sjelf foljde mod som åsynavittne till seg- 
lingen, och arven som hjelpreda i f'all åmiu ett par armar 
skulle behofvas. 

"De' sager jag dig, Petter!" iorklarade gubben på 
morgonen medan de rustade sig i ordning, "hatt kan da 
ta' dig forstå priset, så ska' jag saga hatt du hå h'akkurat 
en riktig karl, och det ska du 'a godt håf så lange du 
lefver!" 

"Hall ord med det, far!" svarade Petter, "nog sk;r jag 
gora hvad jag kan te den saken." 
Och Petter holl årligt ord. 

Sakrare hand holl den dagen icke i något roder, skar- 
pare och påpassligai - e bga blickade icke ut ofver den glitt- 
rande fjården, ån de som från Idas dack foljde hvarje vin- 
dens nyck och drogo fordel af hyarje omståndighet, som 
lofligt kunde tagas i anspråk. Ofverallt beundrade man 
den vackra skutans raska fart, pråktiga sogelstållning och 
trygge rorsman, och når hon slutligen kom fram till målet 
flere minuter fore den nårmaste tåflaren, utbrast ett skal- 
lande hurra från ångbåtar och kuttrar, och gubben Lars 
sjelf blef så utom sig af frbjd och stolthet, att han svångdo 
sin grå hatt hogt i vådret och ropade sitt '"urra" hbgre 
ån någon annan. 

Men vår vån Petter var nryeket mera forlågen ån 
stolt åt det bifall, han fick åtnjuta, och ofver alla de blic- 
kar, som fastes på honom. Han långtade i sitt sinne efter 
blicken ur ett par ogon, och hvem kan beskrifva hans glådje 
då dessa ogon, lika blå och vånliga som alltid,. blickade 



LITEN KARIN. 



!>7 



cmot honoui från dåcket af en nårliggande skuta, som ioke 
deltagit i tåfiingen, men som andå kommit mod for att se 
på grannlåten, och som hade en hel skock af Ljustero- 
och Akérsflickor ombord. Det bliuikte till i Peters ogon och 
lians ansigte strålade af en så stolt glådje, att gubben Lars 
ovilkorligen vånde sig om och fdljde hans blick. 

"Jaså, de ha 'o!" sadc han ovilligt tor sig sjelf. "men 
det blir hiugenting håf, lita på det!" 

"Hvad sa ni far?" frågade Petter. 

"Jag sa hatt du kan gerna titta uå'n hamistans, for 
den dora tittningen tjenar hingenting te!" 

"Och andå ret ni att jag aldrig kommer te bry mig 
om nå'n annan." 

"Pojke!" rot fader Lars, — men hejdades i dotsamma 
af en hand som lades på hans arm, och nar han vande sig 
om stod der en fin Stoekholrusherre som hoppat ombord på 
skutan, och som muntert utropade: 

"Hvad tusan nu, gubbe? Grålar du på den der pråk- 
tiga pojken, som lått prisct? Ar du hans far, eller hnr?" 

"Ja, det ha jag, och gråla 'ar jag råttighet te, hom 
jag vill." 

"Ja, men hår låter du bli, for hår år meningen att 
ha roligt! God dag, du prågtiga Pettor Larson, och tack 
for sist! Kånner du igen mig?" 

"Ja, det var herm som var prick dcrborta vid Elgo," 
sade Petter leende. 

"Så var det ja! Och nu ska du komma ombord på 
chefsfartvget och åta middag, och taga emot ditt pris, ooh 
så ska du . . . men hvad tusan år det du bligar efter der- 
borta på storbåtcn?" 

"Ah, det år ingenting!" svarade Pettor forlåget. 
. "Hå' det hingenting V" ropade fader Lars, som ånnu 
icke svåljt sin forargelse, "hå jo, det år den der tosa der- 
borta, fattigråttan, vet jag." 

"Den der med blå Sgonen? År det hon?" 

"Ja just den! Jag tror rakt hatt 'o 'ar forgjort poj- 
ken for mig." 

"Tycker du om henne, Petter Larson?" 

"Hvad ror det herrn?" svarade Petter motvilligt. ty 
det bbrjade samlas flera omkring dem, och Petter tyekto 
att den saken rorde honom och ingen annan. 

Svart på hvitt. 7 



SVAKT PA HVITT. 



"Du kan inte vcta så noga," återtog grosshandlaren, 
"inen korn nu oeh tag gubben far din med dig, och fiickan 
skall jag laga att du lår tala med snart nog. Lita på mig !" 

Och så bar det af till chefsfartyget, och der blef pris- 
utdelning och middag, och Petter var hedersgåsten for da- 
gen, oeh det gjorde gubben Lars så stolt, att han tyekto 
sig nastan vara i himmelriket med ens. Och når gross- 
handlarn af Petter fått veta att "liten Karin" varit ombord 
hos honom sdndagen fdrut, och att det varit på hennes upp- 
maning som Petter vandt och dragit hans kutter af grun- 
det, så hbll han ett litet samråd med sina vånner på de 
andra lustkuttrame, oeh fdljden af detta rådslag blef en 
insamling af 300 riksdaler åt '"liten Kai-in", på det att hon 
måtte kunna tå gifta sig med sin Petter. 

På landet åro 300 riksdaler penningar, och sedan fader 
Lars fått i sig ett par glas champagne, blef han liksom 
litet vekare om hjertat, och slutet på liistorien blef det, att 
uår vår van Petter om qvållen seglade hem till Ljusterdn 
med piisstanderten på toppen och specierna i fickan, så var 
det fader Lars som stod till rors, och nere i kaj titan satt 
den Sfverlycklige Petter med "liten Karin" i sitl knå, och 
tryekte fåstmanskyssen på hennes rodnande lappar. Och 
Karin hviskade lycklig och "skamfull" på saimma gång i 
iiistmaiinens dra : 

"Ser du Petter! en kunde inte veta hvad det var 
godt tor." 



Skårgårdsfroknarne. 



"Opp med roret, Lars! Ser da inte Stena', dilt eltiu- 
dige krak!" 

"Hå kors! visst ser jag stena', far« Men det å' långt 
liånna och dit, sa' kårngen, peka' på mån'!'' 

"Ta' tag i spaken och bar åf, Lars! Det å' en evig 
lyeka om vi inte står på allare'n!"' 

' "ih, prata inte ni, far! Bråek på fooken och låt spa- 
ken ligga, det ar likare. Har ska' jag då kunna sofva 
och segla, det a' siikert! Aj, anlakta och regera! Jag 
tror hon sjong opp på stena' åndå!" 

"Ja, hvad sa' jag? Der står ho' nu! G-ammal a' iildst, 
och gjorde jag rått så skulle jag dra" dit;- i skalln med 
spaken, ditt — — " 

"Nånå, far! det år ju inte något våder, så vi iå fåll 
snart åfna igen! Men si det sager jag, att något otyg 
måtte det vara med i spelet, for hår skulle jag då kunna 
sofva och segla." « 

"Ahja, sofva kan du nog; men segla, det å' lall som 
det å' med det! Otyget å' fåll det att du står och koxar 
åt land for te få syn på Olsons Greta, kan jag tånka." 

"Ah kors, det år ju en half mil dit, kåra far; inte 
kan jag se så långt, inte! 

"Sej, for du ser inte långre ån nåsa' råeker, ditt 
forbaskade — • — " 

"Kors far, nu ser jag hvad det å' for sattyg som 
konimit i vågen!" 

"Hvad ser du då? Det var sjelfva fan hvad skuta' 
hinde opp också! Ta' hit spaken, såger jag dig!" 

"Titta, far! Ser ni inte der borta på klinten V" 

"Inte ser jag något!" . 



100 



START PA HVITT. 



"Det a ju skårgårdsfrokna, vet jag! Ser ni inte hur 
ho' sitter der som ett annat spbke och glor utåt sjoii? 
Jesses, far! det har går aldrig val! jag kunde fall tro 
jag, att det var något i vågen, for har skulle jag då kunna 
sofva och " 

"Tyst nu, och bar åf! A' du riktigt såker på att det 
a? skårgårdsfrokna som sitter der?" 

"Ja då, det å' så sakert ho', som att vi stå hår." 

"Spotta ofver spaken tre gånger då, annars kommer 
vi aldrig hårifrån, och svar inte, for då tar fan ve' oss, 
gosse !" 

"Usch nej, far — jag ska inte' saga ett qvitt! Dje- 
keln annacka att tocka der trolltyg ska' — seså der ja, 
nu rok spaken åf också och sjclf holl jag på och komma 
på hufvc' i sjon!" 

"Ja, du skulle ha hållit truten på dig. Lars. Hvad 
sa' jag? Hugg i med den har då!" 

"Ah hi! åh hoj! Anfåkta och anamma den skårgårds- 
frokna! Jag tror hon ger med sig? Ett knyekande till! 
Nej, ho' sitter der ho' sitter." 

"Ja, och skuta, ho' står der ho' står, ho'!" 

Foregående samtal, bdrjadt med hoga roster och mot 
slutet sjunkande till halfrådda hviskningai - , egde rum en 
vacker soimnardag i fjor, langt ute i skårgården, på en 
storbåt, som holl på att kryssa sig upp till Dalard från 
någon af de derutanfdr belagna stora darne. Lars hade 
tagit en utskjutande stenudde af Ombn något "for snålt", 
som det hetor på skargårdsspråket, och som det ofta nog 
hiinder våra hederlige rospiggar, hvilka litet emellan gbra 
sti-andhugg med sina bogsprot, nar de ha sådana. 

Nu var detta verkligen fallet med skeppar Jansous 
skuta, och sonen Lars, som var en ofdrvagen salle, brukade 
ofta gå så nåra land, att antingen gubben eller han sjelf 
maste ta' till spaken for att bara af; men Lars gjorde det 
med full afsigt, mente han, for "nar en i alla fall skulle 
vånda, så gick det nåstan qvickare nar en tog spaken 
te hjelp". 

Gubben Janson kunde aldrig lara sig inse nyttan af 
det der vandningssattet, och sade, att "det va' fall också 
en åf de der nya uppfinniuga'" — ty gubben var, i forbi- 
gående sagdt, mycket fdrbittrad på den nya tiden, med 
sina ångbåtar och jernvagar, som enligt hans tanke togo 



SKAEGÅRBSFROKNARNE. 



101 



fortjensten från både skeppare och bbnder. Och nu hade 
han ju ett nytt bevis på att såttet dugde inte, om han 
också villigt medgaf att det den har gangen ickc var vårdt 
att bråka, ernedan det var trolleri med i spelet. 

Och nar man kommer in på kapitlet om trolleri, så 
var det aldrig vårdt att tala fornuft med skårgårdsbor. 
Om dess tillvaro åro de fullt ut lika ofvertygade som om 
Guds ; — jag holl på att saga, nåstan ånnu mera. ttkrock- 
t'ulla, som alla sjoman, tro de på onda tecken, signerier, 
troll och gastar. Jag har hort myokot lorståndiga personer 
bland dem på fullt allvar påstå att hm håle sjelf i egen 
hog person for icke så många år sedan grasserade på flera 
platser ute i skårgården; sårskildt lår han ute vid Stora 
Mojan ha hållit ett satans vasen. For icke långre sedan 
ån i fjor vinter, hade en hollandsk skonare blit'vit int'rusen 
i Lindalssundet strax utanfor Vaxholm. Den var lastad 
med spannmål,. och skepparen med hela besåttniugen, utom 
kocken, lemnade fartyget och reste hem. Kocken lemnades 
qvar som vakt, och om honom och den hollåndska skonaren 
gingo hela vintern igenom de mest vidunderliga historier 
bland befolkningen i trakten. Ibland om nåttcrua såg man 
hela skonaren lysa som brinnande eld, och horde ett vasen 
derifrån som om der varit miust hundra man fovsamlade. 
En dag måste kocken fara in till Stockholm for att hos 
konsuln rapportera att provianten tagit slut, och laga att 
han kunde tå mera. Kågra omtånksamma fiskare på en 
nårbelågcn 6 bfverenskommo då att på natten gora en 
liten påhålsning ute vid skonaren, i den mindre lofliga 
af sigten att komma åt en rysk injblmatta eller pas; men 
det biet' annat af. Knappt hade de kommit ombord forrån 
ett forfarligt vasen uppstod under dåck, och bast som det 
var kom en liten arg och rodglodgad gubbe upp ur stor- 
luckan med en hvitglodgad eldtång i hånden och for irå- 
sande och svårjande omkring relingarno så att fiskrarne 
hals ofver hufVud kastade sig ned på isen igen och satte 
till bens allt hvad de kunde. En af dem, jag tror han 
hette Anders Pchrson eller Pehr Andersson, halkado omkull 
ett styeke ifrån skonaren och han fick eldtången efter sig 
så att det fråste i isen, och den slog ncr så tått bredvid 
honom, så att det brande hål i trbjårmen — och det hålet 
sitter der ån, påstod min sagesman. Och icke nog med 
det; alla fiskranie blefvo så sjuka och eliindiga så att de 
aldrig ha repat sig se'n. 



102 



SYAKT PA ITVITT. 



Vare med den saken hur det vill, men det sakra ar 
att efter den betan fiok skonaren vara i fred, och koeken 
stod i en ofantlig respekt hos alla menniskor vidt omkring. 
De som dock tvcktes vara mest modiga af sig, voro flic- 
korna i trakten, ty sqvallret påstår att de voro der och 
dansade ombord på skonaren mer an en natt, och att de 
aldrig sågo den rodglodgade gubben. 

Men från denna rysliga spbkelsehistoria vanda vi nu 
tillbaka till gubben Janson och hans son Lars, som med 
svetten i pannan stretade af alla kratter att få skntan loss 
ifrån stenarne, utan att den likval på minsta vis tvcktes 
gora sig brådtom att komma derifrån. 

Strax på andra sidan stenudden satt en af de på 
DalarS boende Stockholinsfiskrame ute i sin sump och 
gjorde fåfanga forsok att få upp en abborre. Abborrarne 
tyektes hålla sig lika envist qvar nere på djupet, som 
gubben Jansons skuta på stenen, och efter några ogonbliek 
tog Stockholmsfiskaren upp sin sanksten, lindade upp sin 
ref och satte årorna i vattnet for att ro sig upp ofrer udden, 
derifrån han sedan iimnade segla tillbaka till Dalaro; ty 
vinden var alldeles lagom for dot lilla råsegel som sum- 
pen forde. 

Framkommcn till udden hvilade han på sina åror och 
åsåg en. stund de begge karlarnes anstrangningar att få 
skntan af stenen. 

"Laga så att ni kan kriinga henne litet åt lovart, 
så går det låttare att tå henne af!" sadc han slutligcn 
med hojd rost. 

"Det angår er inte!" svarade Lars tillbaka helt trotsigt, 
utan att bevårdiga rådgifvaren med en blick. 

"Tyst då, pojke! 8er du inte att det å' en Stock- 
holmsherre," tillrattavisade gubben Janson, som hade sett 
upp från sitt arbete. 

"Ja, an se'n då?" svarade Lars lika trotsigt som forut, 
"de der elcmenskade Stockholmsherra kunde gerna vara 
harifrån, tyeker jag. Di bara nyper bort fisken for skar- 
gårdsborna, och så giir de jiintorna galna i skallen!" 

"Det vore val di tog bort Olsons Greta, så flck jag 
folk åf dig, din vettvilling." brummade gubben Janson, 
"men det a' tall ingen som vålar sig te' ta det trollet." 

"Hvad tusan!" hordes nu rosten från sumpen, "jag 
tror det ar gubben Janson som råkat ut for ofventyr på 



SKiliGARDSFRiiKNARNE. 



103 



det Tillande hal"? God afton, gnbbas! Hur står det till 
med helsan?" 

"Nej kors! Se grosshandlarn ! Jo taek som fragår, 
så bra ou kan må, nar en står har boh arbetar så en kan 
flåka sig." 

"Hur har ni kommit på grund till vågs? Del blaser 
ju intc, vet jag." 

"Jo se, skuta gick opp på stena, om herni vill veta!" 
sade Lars forsmadligt, ty han kunde inte tåla Stockhol- 
marne, alltsedan en kurtisant bodbetjent derifrån tagit plats 
i Dalaro och blifvit stor favorit hos alla skårgårdstlickorna, 
och icke niiust hos Olsons Greta. 

"Vet du inte tojs, pojke! Ska du inte svara hotligt 
på ett hbfligt tilltal?" sade Janson, nu på allvar rasande 
]>å sonen. "Åli hut med dig! Te på kbpet nar det if du 
sjeK som satt dit henna!" 

"Åh det ar inte så farligt," mente grosshandlareu, 
"man kan inte vara så glad af sig, nar man står på grund." 

"Får val vara folk for det," menade Janson. 

"Jag har hist att komma upp och hjelpa er ett tag," 
-sade sumpens egare i' det han lade till vid sidan af skutan, 
hoppade upp på den med snmplinan i handen. gjorde fast 
den vid en . knapp i relingen och gick t'ram till de båda 
skepparne. 

"Dot var hederligt hjerta på karl!" menade gubben 
Janson och sjelfva Lars knude icke låta bli att se litct 
mindre surmulen ut, ty det år minsann icke så vanligt att 
Stockholnisherrarne gora sig så gemena. 

Och som tre par armar alitid utråtta mera an två, 
så drbjde det icke lange forrån gubben Jansens skuta bor- 
jade vicka ]>å sig, liksom om hon varit stadd i någon sorts 
fundering på att vilja fortsåtta sin fård. Forst viekade hon 
sakta och liksom betånksamt, sedan allt starkare och lik- 
som hon med ens fattat sitt beslut, sade hon nu ett par 
långsamma: "knak! skrap!" och så var hon af stenen. 

"Ka-, ser du nu att det gick både raskare och båttre 
iin ni tånkte," sade Stockholmsherrn, i det han tog upp sin 
nåsduk, och torkade svetten ur pannan. 

"Ja, det var ett hederligt hjelpetag, och det ska' 
grosshandlam ha tack for." svarade gubben Janson i det 
han stråckte frani sin beckiga hand och gaf Stockholmaren 
ett dugtigt håndslag till vedergålhiing. 



104 



SY AKT PÅ HVITT. 



"Ahja, det va' lall inte underligt att det giek nu," 
sade Lars i det han tittade upp åt land, "ho' a' ju borta 
igen, vet jag." 

"Å' ho?" frågade gubben och tittade åt samma hall 
som sonen. 

"Hvilken honV" frågade grosshandlaren. 

"Kors, skårgårdsfrbkna, vet jag!" svarade Lars. "Såg 
inte herm hur det fox - baskade trollet satt der oppe på 
klinten? Det var hennasses f'el att vi stålide på, for hår 
skulle jag då kunna sofva och segla, det vet jag" — och 
dermed bbrjade Lars staka ut skutan, medan gubben Jan- 
son tog tag i staget till storsegle., hvilket firats ner medan 
de stodo på grund, och borjade hissa på det. 

"Skårgårdsfroken? Hvad menar ni med det? A' ni 
kollriga, karlar?" sporde grosshandlaren medan han hjelpte 
gubben Janson med storsoglet. 

"Ah, inte så kollriga heller!" mente Lars. "Fast en 
inte år Stockholmare, så — — " 

"Har inte grosshandlarn hort talas om skårgårds- 
froknara? Han som bott så många år hårutåt Dalaro?" 
sade Janson. 

"Nej, det har inte tusau! Hvad år det tor ena?" 
"Åh det å' ett par gamla trollkårngar, som bor hår 
oppe på bn, vet jag." 

"Trollkårngar? Det vore fan!" 

"Jo lit' på det. Den som råkar ut tor dem, den vet 
att ? en lefver. Hal' opp focken, Lars, och stå inte der 
och glo neråt Harblandet! Vill inte grosshandlarn såtta 
sumpen efter nu och segla med oss ner till Dalaro? Vi 
ska' i alla lall lågga te' vid bryggan, och så kan Lars 
elda på i kabyssen och såtta på kaffepanna' så kan en tå 
sig en styrketal" på denna hår paschasen!" 

"Tack, gubben Janson! Men hur å' det, har ni brnnns- 
vatten c ombord?" 

"Ahja, vi ha lall så det råeker te' en potatispanua." 

"Varm det då, så tar jag opp min lilla konjaksplunta 
ur sumpen, och så ta' vi oss en toddy i stållet. Lars kan 
gerna hoppa ner i sumpen och ta' upp liaskan, hon ligger 
i lådan der under midteltoften." 

"Usch ja, det ska' gå som hej, det," svarade Lars, 
och nu med nåstan skinande anlete. Han bbrjade synbar- 
ligen fdrsona sig med Stockholmsherrn. 



SKAKGÅKDSFKOKNABNE. 



105 



"(ior opp eld då, och sått på vatten med samma," 
kommendei-ade gubben Janson, - — "och tack ska gross- 
handlarn ha, som bjuder både på hjelpen och toddyn." 

"Ingenting att tacka for! Hi bjuder ju på seglatsen, 
ni, så år det qvitt. Och om ni se'n på hemvågen, medan 
*kutan glider af så sakta for den lilla sydostkultjen. vill 
tala om for mig hvad ni vet om Skårgårdsfrbknarne, så 
har jag ju bara vunnit på affåren." 

"Ja, baraste vi kommer utom hall tor dom så ■ — " 

"Ha de skjutgevår?" 

"Ah nej, de skjuter trollskott, begriper grosshandlarn '. 
Lars Andersson i Hycklabo fick ett i armen hårom året 
han, så den har inte blifvit golik ån. Och det var just 
hår utanfor. Så ja, blås te nu, Kajsa, så en kommer ifrån 
de' hår elåndet." 

"Så, tala om nu! Jag kånner mig riktigt nyiiken!" 

"Jaja, bara vi kommer litet långre ut, for aimars kan 
vi stanna på igen, — och så bara jag får litet te klara 
strupen med," sade gubben Janson med en slug blick åt 
kabyssen, der elden redan var påtånd, och vattnet på god 
våg att koka. 



"Ser grosshandlarn, - ' borjade gubben Janson sin beråt- 
telse, sedan toddyn val var i ordning, och franisatt på kabyss- 
laket, och medan fisksumpens egare tog plats bredvid houom 
vid rodret, under det att Lars skotte om focken, och ernel- 
lanåt kom fram till kabyssen for att med ett och annat 
ord beriktiga gubbens beråttelse; "ser grosshandlarn, det 
fir nu fåll en nårmare fyrtio år som jag seglat hår i skar- 
gårn melian Uto och Dalaro och Dalarb och Stockholm, 
och litet hvarstans for resten. Och det var fåll så der 
omkring borjan af trettitalet, — jaja, det var fåll allt 
så, tånker jag — som der bodde en ganunal adelshorre 
bortø på Foglarci, och det var en farlit grym och barsker 
Lu l. ser grosshandlarn, och di sa att han hade varit med 
OU! te skjuta Gustaf den tredje borta på spetaklet i Stock- 



106 



SVART PA HVITT. 



holm, och mi påstod di också att han hade varit med om to 
mbrda den der Fersen som hade gett ihjal kronprinsen 1810. 
och det gick en farli mångd med historier om'en; men inte 
vet jag preeis om di va' sauna eller inte, inte. Nog såg 
han nt for litet åf hvarje, det ar hvad jag vet, — for jag 
såg'on mer an en gang der han gick och strok kring striiu 
derna, och i'asli lang va' han och svarter i syna; men allri 
lår di fall ha' kommi pån med något, etter som han gick 
fri, kan jag tånka." 

•'De hoga herrarna holl ftill ihop. då som mi,'' sade 
Lars, som var mycket iune i politiken. 

"Det kan fall vara som det va, det: men inte hade 
han mycket roligt har i lifvet, den stackarn. For torst 
så lår han ha' haft Hera stora slott både i Tuskland och 
Frankriket, sa' di, och så hade han rådt om hela *iyrke- 
socknar i Skåne och dit neråt landet, men mi så hade han 
rakt inte mer qvar an ett, litet hemman nere på Foglaro. 
och bodde det gjorde han då akkurat som en baekstusittare. 
ska* grosshandlarn veta. Och klent var det med hela ti 11- 
stållninga, for hvarken prest eller klockare fick så mycket 
som ott bre af en på all den tid han bodde på Foglaro, 
det horde jag far mm saga mer &å en gang. For si han 
var kyrkvård och namdeman han i sockna, sir grosshandlarn. 

"Och hade silfvermedalj må', det mimisjag," tillfogade 
Lars, i det han tog sig en klunk. 

•'.Ta si, gubben hade varit ma' på rilcsdan nar di tog 
Karl Johan te kronprins, ser grosshandlarn. Och enkling 
va' han, den dera adelsherrn, och hade två stycken dottrar 
hemma ve' sig, och en son hade han soju skulle vara något 
farli rart och stort nere hos påfven i Rom, eller Gu' vet 
om inte det rakt åf var hos storturken, skam te sagandes." 

''.Ja si, han hade blifVit bortstulen som barn utåf t'ri- 
murara," upplyste Lars. 

••Ah tig, pojke, och skot focken och låt far din tala. 
Oammal ar iildst, ska' jag saga dig! Kw var det som så. 
ser grosshandlarn, att di påstod att den der svarta adels- 
herrn hade gått i kompakt med hin håle for te fa något 
te lefva af och dagens eviga sanning var det då att inte 
stod det rått till, inte. For ingen åker hade di, och stuga 
som di bodde i var så rakt elandig utaapS så en troddc 
att ho' skulle falla ikull om en snot sig vid kmiten. Och 
det fanns kuappt så mycket som ett potatisland på egorna. 



SKARGARDSFKOKNARNK . 



107 



meu si inne i stugan lår det på slutct ha' varit alldeles 
okristli rart ooh fint fast det fbrut va' lika dålig-t inne som 
ute. For si, en gang så skulle lånsman sta' oeh panta for 
en skuldsedel som nån it'rån Stockholm hade skickat te'n, oeh 
grosshandlam kan tånka att lansman biet' litet flat nar han 
kom in, ooh fick se bara gnll oeh silf'ver på våggarna, oeh 
ånnu flatare blef' han nar adelsherm tog opp bara runda 
blanka silf'verpengama nr en kista oeh betalte honom kon- 
tant oeh bad honom dra så langt vågen råekte. — Men si 
det var då for resten ingen konst for den som var i kom- 
pakt med fan, inte." 

"Att be' honom ge sig af dit?" frågado grosshandlaren. 

"Nej, jag menar att ha' gnid oeh silfver, jag! Oeh det 
var allt raggen sjelf som hjelpte'n te slå pengarne for 
far min oeh många andra som for forbi om nåttema nar 
di va' ute på fiske, svor oeh fdrbanna sig på att det lyste 
i stuga som rodasto eld, oeh de horde hur det hamra oeh 
hamra derirme, oeh såg den långa svarta adelsherm hur 
han giek forbi fonsterna med en annan svarter en bred- 
vid sig, oeh den bade ingen skugga, ser grosshandlam, så 
.det var allt 'skamfoten' sjelf, det." 

"Jaså, har han ingen skugga, han då?" 
■ "Nejj tyoker nån det! Den tog erkengeln åf en, nar 
han vråkte uer en ur himlariket, ser grosshandlam. Kå 
hur det var. så kom der en vacker dag ett stort fartyg 
som kasta ankar ute på fjårdon utanfor Foglarb, oeh några 
fiskare som va' te not, såg en okristlit grann karl stiga 
aer i en båt oeh satta i land midt for stuga der svarten 
bodde, oeh. grosshandlam kan tåuka att mir han kom opp 
i land, så gaf han sig te å åbåka sig som en galning ooh 
falla på knii oeh skrika oeh slå med nafvarna som en varit 
från spitalet. oeh svarten kom ut från stuga oeh flog'en i 
famn. oeh dottrarna kom med ut oeh de blef ett farligt 
alloh, oeh det var då sonen det si, som kom hem ifråu 
hundturken, Oeh då blef det sju resor vårre oin nåtterna, 
for si då braun det ljus hela natta, oeh det tjots oeh det 
hamrades oeh det bultades så det hordes langt ut på fjaiai. 
Oeh si den tida hade vi en omenskligt rar prest på Fog- 
U>ro, oeh nar han fick veta att son kommil hem från hund- 
lurken, oeh att der blef allt vårre oeh vårre lefverac, så 
(og han Gud i hågen oeh klockarn med sig oeh handboken 
i. fiekan oeh gaf sig dit en vacker dag på hosten for te 



10« 



SY AET l'A HYITT. 



låsa lagen tor både fan oeh hans anhang', om det skulle 
knipa." 

"JSå hur g'ick det for presten då, fader JansonV" 
"Jo det gick som det g'ick, det. For si klockarn oeh 
gabben far min va' goda våuner, oeh lian talte om hvart 
lefvandes teeken lor honom nar han kom inom hos vårt 
dan derpå, oeh jag satt oeh band not oeh horde på, — 
oeh hlek var klockarfar så det var bara nastippen som 
hade den vanliga rodfarg'en qvar på sig. Oeh han talte 
om att når de kom innanlbr dorra, så va det forstå de fick 
si, en stor svart katt med riktiga eldbgon i skalln, som 
gick omkring bena på dem oeh glodde som om han ville 
sluka dom. Oeh så kom svarten sjelf emot dom oeh sa' 
med en rost som klockarfar påstod låt som sjelfva doms- 
basuna: Hvad i helvete vill ni har! rot han emot dom. 
"I Guds namn kommer vi hit," sa' presten, oeh då slog 
svarten te' ett gapskratt så det gråna i stugan. Men 
presten låt inte skråmma sig, utan tog te å predika Guds- 
ord så det var riktigt odrågligt åt'et, oeh kattf'an Hog ut 
genom lonstret så rutbitarne rok om'en, oeh då ibll svar- 
ten te' bonboka, oeh blef hoflig oeh ba' presten komma in 
i sitt inre rum, oeh det gjorde han då, oeh klockarfar blef 
qvar derute i stuga, oeh sa' att han aldrig varit så illa 
kommen i all sin tid. For bast som han satt der så kom 
dottrara utfarandes oeh sonen efter, oeh di sa' uågot på 
hundtnrkiska åt klockarfar oeh uår han svarte ])å svenska, 
så gapskratta di honom midt i syna. Oeh så hbgg son 
ner en stor elemenskader bbssa från våggen, oeh skulle 
just te oeh lågga an på klockarfar, når han tog bena på 
ryggen oeh satte åf ut på dorrn som en penal. Oeh han 
vånde sig rakt inte om fbrr an han kom ner te båten, 
oeh der ramla han på hufvu' ofver en sten, oeh der låg 
han då rakt likasom sanslbser tilis presten kom. Oeh det 
drojde inte lange fbrran presten kom efter, oeh då var inte 
han stort golikare an klockarn. For han va' alideles ro' 
i bg'ona oeh sa' aldrig ett ord på hela vågen, utom det 
att klockarfar horde honom likasåsom mumla for sig sjelf 
den ena gangen efter den andra: "Ond hjelpe oss, inte 
gått oeh låst, inte gått oeh låst!" Oeh klockarfar fbrsbkte 
allt att få ur honom hvad han mente, men si det var rakt 
omqjligt, utan han sa' bara: "jag har svurit, klockarfar! 
jag har svurit!" Oeh sen hade presten allri en glad dag 



SKAUffÅRDSFKOKNARNK. 



109 



mera, och ett halt't år efter så sbktc liau sig it'rån Foglaro 
och bort åt Norrtcljesidau, men si det var rakt omojligt 
te tå honoin att saga hvad han visste. Mon det vet man, 
att dan efter sen han varit hos svarten, så for hau te 
Stockholm, och der lår han allt ha varit oppe tor konsi- 
storium for att han hade varit i lag - med fan, och di ville 
val inte gbra uågot åfet, efter som det aldrig hordes 
något af." 

"'Sk, men hur giek det sedan mod Svarten som ni 
kallar honom?" 

"Ah, det giek som det skulle gå, det, ser grosshand- 
lam. For si, hut går alitid hem, om det också drojer litet, 
och en vacker natt, det var andå i slutet af oktober och 
jag minns det som det varit i går, så fick vi som va ute 
med noten på andra sidan åf on, si ett farlit starkt eldsken 
på himlen, och det flamma och bolma så vi trodde rakt 
att hela Dalaro stod i brand. Och nar vi såg litet båtter 
efter, så mårkte vi att det var Svartens stuga som brann, 
och så rådde vi va så gaf vi oss åndå åf dit tor te se om 
vi kivnna berga något, men når vi kom dit så var det bara 
som en enda glbdanclo masuga alltihopa, och ingen men- 
uiska syntes till, mor an svarta katten som flbg omkring 
och jama och skrek, och bast som det var så blef han 
alideles som vild och flbg rakt in i eldon, och qvar blef 
han. Och når biblkct sen dan derpå bcirja på och gråfva 
i glbdhbgen, så tråffa di på ben efter on menniska, olier 
om det var efter katten, eller hvad jåkeln det var, 
men ingen" menniska horde ott ord mera om hvarken dott- 
rara eller son. Och ingen hade sett till någon af dom, 
fast det var då en halftokig fiskare som påstod att han 
wmiiia natt en half mil utåt fjårri mott ett stort fartyg 
som var alideles odrågligt fint och vackert, och der hade 
lian på dåeket sett sonen te' svarten som han kånde igen, 
sedan han sålt fisk åt'en cn dag och fått en stor utlåndsk 
silfverslant i betalning, — men si den trodde då ingen på, 
— utan folket i hela trakten trodde i stallet att 'skamfot' 
lagit hela sållskapet, — och det trodde jag med — den 
tiden forstås." 

"Nå, har ni nu åndrat tro?" 

"Ja, det år inte utan det, ser grosshandlarn. For si, 
dot kan fåll nu vara en tio år sen så der vid lag — " 



i 
f 

1 



1 10 



»VAKT PA HVITT. 



"Kali, fari" ropade Lars tran foren, ''ser ni inte ång- 
båten - !"' . 

'■Jo jo men, nog' ser jag den," svarade gubben med 
rospiggeus vanliga envishet, "men han tår tal l falla unnan 
tor mig, och inte jag for honom! — Se så der ja! det år 
Bore ser jag, som kommer t'rån Tuskland! — go' qvåller 
katten! Hvad sa' han, du Lars? -1 

"Han sa* 'fbrbannade saudskuta' sa' han," rapporte- 
rade Lars, i det han rackte lång niisa åt den lorbikilande 
ångbåten. 

"Kantåuka herrti!" mumlade gubben och tog sig cn 
kiunk ur toddyglaset, "min sand kan vara så golik som 
lians granuiåtssladder som Stockholinare ska* kluta ut sig 
i! — jaja, ursakta grosshandlaru, men han å' ju Dalaro- 
bo; han!" 

"Gbr detsamma! fortsått nu beråttelsen ! Der borta 
ha' vi jn Dalaro skans. Då år det inte långt igen." 

"Nej, det å' så det! — jo ser grosshandlaru, det år 
nu som jag sa' så der omkring en tio år sen, så kom jag 
seglande med en last malm ifrån Uto, och ofvanpå hade 
jag iitet bråder som jag skulle siilja i Dalaro for en annans 
rokning, och så lmr det var så blåste det mot utaf glatta 
fan, och når jag kom midt for Ornon, så tanktc jag det 
var så godt te lågga i land Iitet for te hvila opp sig, for 
jag hade bara pojken ombord och han orka inte inyeket 
hjelpa till med te skota skuta, utan han låg mest och sof 
hela tiden." 

"Ja, jag va bara tolf år, ska' grosskandlam veta," 
upplyste Lars. 

"Åhja, hvad det anbelangar, så solver du då lika bra 
ån," lbrtfor gubben Janson, "Nå sagt och gjordt, vi la' i 
land just derborta der grosshandlarn satt och vånta på 
abborra, som inte kom. Och som vi hade tast landåndan 
och krypit in i kabyssen for te tå oss Iitet kaffe, så hor 
jag någon som ropar oppe på strand: "Ar det någon om- 
bord dernereV" ropa det, och att det var en qvmfolksrbst," 
det hordes då akkurat. "Ja å' det så!" — svarte jag. ■ — 
"Nå, kom opp då så tår en tala med er," — svarte det 
deroppe, och då så knallade jag mig opp forstås, och nar 
jag kom opp så fick jag se ett par gråklådda qvinfolk stå 
på strand, med ett par stora hucklen bfver bgona, och 
konkaft så lika som ett par bar. Jag blef allt liksom Iitet 



SKARGÅKDSFROJKNABNE. 



u 



kuslig åi' mig, ska jag saga grosshandlarn, for si det va* 
som sagt va' på qvållssidan, och grå va' di som grå katten. 
Men så tog jag då kurage te mig, och harskla mig litet 
i halsen och sa: hvad å' det fråga om, sa' jag. "Vill ni 
sålja brådera?" sa' den cna, och ho va' litet langre tin 
den andra, och såg ut som ho' varit fdrstyi - e for dom. 
"Nej, de ska' jag sålja i Dalarb," svarte jag. "Hå kors,'- 
sa' ho, "det å' val lika bra te sålja dom hår, och jag vill 
bara ha' en tolft," sa' ho. "Hvem å' ho' då?" t'rågte jag- 
så der på omslag, tor si jag tyckte det kunde vara roligt 
te hbra, fast nog visste jag hvilka jag hade och gbra med. 
alltid. "Det ror er inte," sa' ho' "och vill ni inte bli af 
med en tolft, så inte tanker jag tigga er, inte." — "Ja, inte 
jag heller," sa' jag. Men så hviska den andra någe te'na. 
och så sa' ho: "fast nog kunde Jauson sålja en tolft te" 
en gammal bekant," sa' hon. Då ser grosshandlarn, så 
klaek det te i hjerta på mig, och jag ryste rakt kontant 
te utan att jag kunde hjelpat, for det slapp ur mig på en 
gang: "Herre jestandes," ropte jag, "jag tror de å' svart- 
l'roknara från Foglaro!" — "Det slår in det," sa' ho, och 
skratta te så håmskt så jag kande hjir kallsvetten laeku 
titåt ryggen på mig, "och uog kan Jauson låta oss lå 
kopa litet brådcr," sa' ho. Och ser grosshandlarn, då 
lordes jag rakt inte saga nej, utan jag låt dom lå en tolft. 
och den ville jag då båra opp te dom der di bodde, men 
då sa' den liingsta: "Nej, o lågg dom på stranna," sa' hon. 
••så bar vi nog sjelf." — "Ah det går fåll inte an," sa' jag. 
"inte orkar frbknara med det." — "Orkar!" sa' ho, "åh, nål- 
en byggt sin stuga sjelf, och sjelf lort hem timret tilfna, 
så orkar en fåll nog också båra några brådlappar." 

"Hvad sager ni, fader Janson," frågade grosshandla- 
ren, "hade de byggt sin stuga sjelf?" 

"Ja, så sa' de, ja! Men nog kan en begripa hvem 
som byggt den, alltid. Nå, hur det nu va' med det, men 
jag fick inte båra opp några bråder inte; men betalninga 
den fick jag i silfver, och inte såg jag att di bar något. 
men når jag så der mot fyratiden på morgon la' ut igen. 
så var brådtolften borta. Han bar fåll opp'en åt dem vid 
tolftiden kan jag tånka, — for då horde jag ett brakande 
på strand, men jag titta inte ut jag, det var jag honom 
tor slug tUL" 

"Hvilken?" 



113 



SVART PA HTflT. 



"Kors, skamfbt vet jag!" 

-\i tror således att det var han som hjelpte dem/' 

•'.Ja, hvem skul I' det anuars vara. Och dagsens san- 
ning ar det att ingen menniska på hela bn hade hjelpt 
dom med att bygga opp stuga, — det fick jag sedan vota, 
ser grosshandlarn, — utan de påstod att de hade satt opp'ena 
sjelf, men så sir den också tit derefter, ska' jag saga." 

"Ser den ut, sager ni? Finns den qvar der an då?" 

"Jo det tror jag det, och frbknara me' ska' grosshand- 
larn tro. Det var den ena at' dom som stod tippe på klinten 
nar vi stbtte på, och tala med hvem grosshandlarn vill i 
hela skårgårn. ska' grosshandlarn få hbra hvad di tanker 
om dom." 

"Nå men efter stugan ar så dålig som ni sager, så {il- 
det val intc omojligt att de satt opp den sjelfva." 

"Va' det lxkt något de'? Nej då, de timmerstockara 
raser inga q vinfolk opp på hvaranu, om inte de ha' hin 
hale te. hjelp, det ar då tvarsakert, det." 

•'Hvar ligger deras stuga?" 

"Ho' ligger der oppo i backen bfvanfor klinten der 
grosshandlarn satt å vanta på abborra." 

"jSiista gång jag far ut och fiskar så ska' jag minsann 
ln'lsa, på hos skårgårdsfrbknarne, det ar sakert." 

"Låt bli det, grosshandlarn! For gbr di inte något 
annat ondt åt'en, så kan han få sig ett trollskott i ben 
eller armar af dem. Haroinåret forgjorde de en ko for 
Matts Jonson som bor på andra sidan . . . och ho' blef inte 
bra form di mjblka i en barnsko och slog utbfver ryggen 
på'na ifrån vester te oster." 

"Nej, från oster te' vester var det, far!" anmårktc Lars. 

"Ah du a' tokug, pojke! Motsols ska' de vara, annars 
går aldrig något trolleri tebaks. Se så der ja, nu å' det 
slut i toddyglaset och nu å' vi midt for Dalarb med." 

"Ja och nu skall ni ha' tack for skjutsen, fader Janson ! 
Jag kilar ner i sumpen och ror resten af vågen sjelf." 

"Vill inte grosshandlarn fbtja med te brygga?" 

"}sej tack, jag skall fbrsbka ett litet tag derborta vid 
prickeiii om intc abborrarne håndelsevis skulle vara hcmma 
der. Adjo med er, och akta er for Ornbstenarne nasta 
gång!" 

"Akta sig for skårgårdsfrbknarna han. grosshandlarn! 
ajb, ajb!" 



»KABCAKTlSFROKJiAKNE. 11 



Och medan grosshandlarn vek af ål sidan for att 
komma till den efterliingtade prioken, fortsatte fader Jan- 
son och hans kara son sin fart till Dalaro brygga, derifråu 
Jacob Bagge just nu lade ut for att fara till Stockholm, 
beledsagad af ett griisligt hviftande af nasdukar i alla 
regnbågens farger. Man kunde tro att det giillde en rcsa 
ofrer oceanen. 

"Di der Stockholmara a' då ena underliga marehiner," 
sade Lars filosofiskt, medan de lade till, "ser ni, far, så de 
hviftar och far med snytnasdnka, som andra galningar!" 



13 

• att 



S. 

Några dagar efter sedan grosshandlaren hjelpt gamle 
Janson af grund, och efter det han under tiden på sjelfva 
Dalaro hort sig for om de så kailade skargårdsfroknarne, 
samt dervid fått kora den ena liistorien underbarare tin 
den andra, satte han sig en vacker inorgon i sin lilla sump, 
hissade sitt råsegel och begaf sig 'af åt Omon till, med 
fast beslut att forsiika taga reda på kur det egontligen 
hangde ihop mod de båda skargårdsfroknarne, om hvilka 
så underliga rykten gingo. 

Det blåste en latt nordvest, och utan att bry sig om 
hvarken prickar eller grund; ja, utan att ens la'gga ut så 
mycket som ett gåddrag, litnsade han undan forbi Dalaro 
gamla skans, och vek af iuåt det på afstand hågrande 
Ornolandet, der den gamla optiska telegrafen utgjorde ett 
aldrig svikande sjbmårke. Det var en frisk, klar och herr- 
lig morgon; men grosshandlaren var så upptagen af tanken 
på de båda trollpaekorna, att han egentligen icke hade 
något sinne for naturens skdnhet, hvilket han aunars hade 
i hbg grad. Och det ar också i sanning ibland det ange- 
uamaste man kan fdretaga sig, att så der, helt och hållet 
rående sig sjelf, tillbringa en sommardag på sjbn i sin sump. 
.lag har last någonstades att fiskaren skall vara en rå 
vareise, och jag har icke glbmt salig Fahlcrantz' definition 
på ett metspd: "en lång stang med en metmask i don ena 

Svart. på hvilt. 8 



114 



SVART PA liVITT. 



åndan pch en latmask i den andra" ; — luen detta oaktadt 
påstår jag andå att fiska år ett af de mest uppfriskande 
nojen som finnas. Ty icke far man omkring, eller satter 
sig ute på sjon, endast af grymhet eller girighct, for 
fiskens sknll: fisken ar endast en fbrevandning, lmru god 
oeh lockande den ån år. Man sitter der for den friska 
luftens, de sqvalpande vågomas, den herrliga utsigtens oeh 
den helsosamma roreisens skull. Forst tar man sig en 
nyttig oeh behaglig motion vid årorna, sedan njuter man 
sitt ljufliga 'far niente' antingeu vid en udde, en prick. 
eller också uppe i land under några skuggiga alar, ifall 
fisken icke ar i taget. Oeh detta skulle vara råhet? San- 
nei'ligen skulle det icke då vara rått roligt att få veta hvad 
finhet år, eller hvad ni ville såtta i stallet, som kunde 
uppvaga dotta friska oeh naturliga lif. 

Men medan vi funderat ofver detta, har grosshandlarn 
hunnit f'ram till Ombudden der gubben Jansons varde herr 
son tagit stenarne 'for snålt', oeh sedan han tortojt sin 
sump mellan ett par af de storsta stenarne, samt ur den 
medfdljande lådan intagit en val behoflig frukost med åtfol- 
jande risp, begaf han sig upp i land, fullt besluten att 
icke låta afvisa sig från skårgårdsfroknarne, som han hbrt 
att det gått med så många andra. De hade nåuiligcn icke 
något sårdeles rykte tor gåstvanligket om sig, oeh man 
påstod att de gått så långt i skårgårdsnjugghet, att man 
till oeh med måste kopa orden af dem. 

Kar grosshandlaren klåttrat upp på klinten der 'trollet' 
stod, då Lars giek for nåra med storbåten, stannade han 
något andfådd oeh såg sig omkring for att upptåeka hvar 
den underliga stugan låg. Den var icke långt borta. På 
en martallsbacke mellan tvenne hoga bergskullar på något. 
afstånd, såg han ett grått tak, oeh en hvitmenad skorsten. 

"Der måste det vara," tankte han, oeh derpå tog han 
Gud i hågen oeh begaf sig åstad, bårande i handen en 
tom butelj afsodd for bevarande af den mjolk som han 
å'mnade kopa, for att derigenom få ett låmpligt tillfålle 
att presentera sig oeh inleda ett samtal. 

Kommen så långt fram att han kunde se kojan, der 
den låg i all sin ursprungliga enkelhet framfor honom, 
stannade han omkring femtio steg derifrån på en liteu 
upphojning, oeh utbrast i ett ovilkorligt utrop af forvåning. 
Oeh det var icke utan att man kunde bli fdrvånad vid 



&syiien af detta prof på ursprunglig arkitektur, som på- 
minde på sanmia gang om vildens riskoja, och om den eivi- 
liserade menniskans behof af en viss komfort, medan den 
ieke heller alideles uteslbt skdnhetssinnets foi'dringar på 
form och innehåll. 

Stugan var namligen upptimrad af unga, obarkado 
timmerstockar och hade två fonstor på långsidan, det ena 
en half och det andra en hel aln ifrån marken. Dorren 
var lielageu på ena gafveln, och ofvanfdr den var en rund 
glugg med ett dutslag uti. Men som marken sluttade 
ifrån långsidan och nedåt gafveln, så hade der måst laggas 
en stenfot, hvilken dock icke blifvit så hog som vederborde, 
hvarfdr stugan tyektes ha tagit sitt parti och sluttade med. 
Stenfoten gjorde likval att dorren kommit hdgre upp ån 
beqvåmt var for att kunna stiga in i den utan trappa, och 
som trappa tjenstgjorde tre pinnar utaf en gammal stege, 
temligen groft tilltagen, och derfor lemnande behorig såker- 
liet for intrådet i stugan. 

Mot stugans baksida, som också hade en utgång, eller 
rattare sagt ett slags glugg, hvarigenom man ovilkorligen 
måste krypa tor att komma nt, stodde sig den halft fdr- 
nmltnade akterdelen af en storre båt, nu tjenstgdrande i 
form af skjul, fullt af gamla byttor, bradlappar och annat 
bråte, svårt att i dctalj beskrifva. 

Omkring de omaka ionstren voro spikade bradlappar, 
hvilka i sitt nuvarande tillstånd aldrig tyektes ha' haft en 
aning om hvad en rat vinkel ville saga; men i stallet voro 
de bestrukna med hvit oljefarg, och kontrasterade på ett 
temligen skrikande sått med de rodgrå våggarne. 

Rundt omkring donna egendomliga byggnad, hvars 
tak på ena sidan var af bråder, på den andra af halm och 
torf, spårade man tydliga forsok till någonting liknande en 
triidgårdsanlåggning. Men som stugan stod på en mager 
lallbacke, så voro några sammanhiingande land icke låtta 
att åstadkomma. Men dfver allt der en fdrdjupning fanns 
mellan stenarne, der var också tillfallet begagnadt. I ena 
stenskrafvan våxte potatis, i den andra råg, i den tredje 
litet persilja och mordtter. Midt for ena fdnstret var dock 
ett riktigt land omkring 3 alnar i långd och 1 aln bredt, 
och der stod en liten syrénbuske vid ena åndan, en rosen- 
buske vid den andra, och emellan dem några dugtiga kål- 
hufvun som just hdllo på att knyta sig, och sågo makta 



116 



S TAKT 1>I HVITT. 



forvånade ut ofrer dot fina saliskap som do kommit i. Vid 
cna gat'voln der ingångsdorren var, stodo ett par halfvuxna 
appletråd, och bakom stugan en stor rdnn, som med en 
viss godmodig vånlighet stråekte några af sina halfrodaade 
drtifklasar ut ofver gokmatsgråset på torftakot. 

Så såg det ut, och man kan just icke undra på att 
vår grosshandlarc blef ganska fdrvånad vid åsynen at' denna 
eremithydda som så litet brytt sig om att låna at' den 
moderna arkitekturen. 

Just som han efter narmare besinnande tog ett par 
steg for att nårma sig stugan, horde han en djup och 
aastafi manlig rost tatt bakom sig. 

"Hvad vffl han har? Ilva' sa'?" 

Han vånde sig om och såg framfor sig en lång qvin- 
lig gestalt, klådd i gråbrun dragt, beståonde af lång kjol, 
samt ett slags kofta eller ofverrock med kapuschong, upp- 
dragen ofver hufvudet, från hvilket ett gråstripigt hår 
hångde ned omkring ett par magra och ihåliga kinder. 
Ett par djupa, gråbruna ogon spande sina uppmiirksamma 
blickar på hans anlete, och grosshandlaren blef litet under- 
lig till mods. Eu mera tråffande uppeubarelse af en af 
Macbeths hexor kan man icke gerna tånka sig, an den 
figur han nu hade framfor sig, och hvilken gerna kunde 
vara en af don magra "jordens bubblor", — som Shak- 
speare sager. 

"Jag skulle bara fråga om det inte vore mojligt att 
få kopa ett halistop mjcilk," sade han slutligen, sedan han 
hemtat sig något. 

"Nej, vi ha ingen nijolk till salu," evarade qvirman 
med saiuma striifva stamma som fdrut. 

"Jaså, det var dumt det. ilen jag kan val forstå att 
ni inte har någon ko luirappe. Det finns val intet bete 
tor henne," svarado grosshandlaren, i tanke att tåfa'nga 
arven skulle finnas hos denna qvinna som hos alla andra, 
och att don foljaktligcn skulle kunna såras. 

Och han gissade ratt. 

"Ha vi ingen ko?" sade qviunan i det hon med lång- 
samma steg ualkades stugan, fdljd af vår van grosshand- 
laren, som foresatte sig att vara så envis som mojligt. 
"Jo vasserra! Vi ha två kor till och med, om ni vill vota." 

"Så mycket battre; då får jag beståmdt kopa litet 
mjolk." intoll grosshandlaren. 



SKARGÅEDSIROKNAKNK. 



117 



''Jag skall fråga min syster," sade qvinnan, i det lion 
nu utanfdr ddrren kastade ned en riskyippa, som hon burit 
under armen, "jag skall fråga frdken Asa." 

"Tackar ddmjukast! då kan jag kanske få stiga in 
bob hvila mig litet under tiden," sade grosshandlaren, som 
loresatt sig att, kosta hvad det ville, afVen se det inre 
at' stugan. 

"Kom inte hit!" ropade plotsligt den gamla qvinnan, 
i det hon stållde sig rak lång i ddrriippningen, och ut- 
stråckte handen med en så betailande åtbbrd, att gross- 
handlaren ovilkorligen tog ett par steg tillbaka. 

"Hvarfdr det då?" fragåde han slutligen, efter en pans. 

"Derfor att ni val ar utskickad ifråu de andra som 
loriblja oss, kan jag tro! Hvarifrån ar ni?" frågade hon 
pldtsligt 

"Från Stockholm!" svarade grosshandlaren i det han 
bugade sig artigt. 

"Från Stockholm?" npprepade den gamla, i det hen- 
nes gråbruna dgon strålade af en ovanlig glans, "det var 
en annan »ak. Då ar ni valkommen; — då kan ni få 
stiga in!" 

Och i detsamma drog hon sig tillbaka iuåt stugan 
och gjorde med hånden en inbjndande rorelse, som gross- 
handlaren inte var sen att eftei-komma, ehuru han tyckte 
att något liknande kalla arter trillade utefter ryggraden 
på honom. 

"Hor du, trdken Åsa," sade don gamla nar hon inkom- 
init, hack i hal fdljcl af grosshandlaren, "hår år en herre 
ifrån Stockholm." 

"Hvad sager du, froken Thora?" hordes en lika djup 
i'dst ifrån en vrå af stugan, och grosshandlaren såg nu till 
sin flir våning en lika lång gestalt, alldelcs lika klådd som 
den andra, resa sig upp från en gammal tråstol i vrån och 
komma rått fram till honom, också hon spånnande i honom 
ett par dgon som voro ånnu mera brnna och lågo nåstan 
iiunu djnpare ån den andras. 

"Har ni brefvet med er?" frågade hon med ett slags 
feberaktig haftighet, i det hon stråekte ett par magra. 
kuotiga och darrande hiinder emot honom. 

"Brefvet?... Ursåkta . . . men, jag vet inte hvad ni 
menar?" stammade grosshandlaren mycket forlagen. 



118 



START TÅ HVITT. 



•'Vet ni inte hvad jag nionar? BrefVet från erke- 
biskopen. Forstår ni inte?" 

"Fej, jag har inte något brot', och erkebiskopen kan- 
ner jag inte," syarade grosshandlaren, inom sig nastan 
ångrandc att han fdljt med. 

"Således ånnu inte, således ånnu inte," mumlade den 
gamla sorgset, i det hon gick tillbaka till sin vrå, och med 
en djup suek nedfdll på stolen på nytt. 

"Var inte ledsen, froken Åsa," sade den andra, i det 
hon gick fram till system ooh lade sin hånd på hennes 
•axel, "det kommer nog . . . du vet att han har lofvat det. 
Och han haller alitid hvad han lot'var." 

"Ja, det ar sannt," svarade den andra, "dot ar saimt, 
t'rdken Thora. Jag skall vanta ... jag skall ånnu fbrsoka 
att vanta." 

"Men hvad vill ni då har'!"' fragåde den forstå, i det 
hon på nytt nårmade sig grosshandlaren. 

"Jag har ju redan sagt er det, jag bnskado att få 
kcipa litet mjolk," svarade denne i det han, som bevis for 
saimingen af sin utsago, lioll fram mot henne sm o butclj. 

"Ska vi då siilja mjblken åt bonom, frbken Åsa?" 

"Inte sålja, froken Thora! ISkiinka honom ska vi, 
— hor du, inte siilja! Det ar under vår vårdighet, kom 
ihåg det!" 

"Du har rå'tt, frbken Åsa," svarade den andra, i det 
hon bbjde på hufvudet med ett slags from undergifvenhet, 
såsom infor en hbgre maki "Du har rått, nu som alltid!" 

Och derpå tog hon buteljen ur handen på den allt 
mer och mer fdrvånade grosshandlaren, ooh begaf sig med 
långsamma steg ut genom dorren. 

Den gamla i vrån fbrsjbnk i djup tystnad och under 
tiden hade grosshandlaren godt tillfalle att se sig omkring 
i den egondomliga stugan. Dess enda bohag utgjordes af 
ett par bankar utefter ena långvåggen, samt på våggen 
midt emot dorren ett gammalt ekskåp som tyektes ha sett 
battre dagar. Strax bredvid vrån der den gamla satt. 
fanns en spisel, hvars hall bestod af en stor flat sten, 
medan riikfånget var snedt och vindt uppmuradt af de most 
olikformiga tegelstensbitar. Hallen var dock alldeles ren 
och blankskurad, och någon eld tyektes icke på den ha 
varit uppgjord på lange. 



SKABGÅKBSFKOKKAKME. 



119 



\ åggarno voro alldele.s bara, utan någon brådfodring, 
och hvad som genast fbll i bgonen vid deras betraktande, 
var den ofantliga massa af spik, med hvilka de voro hop- 
fogade. Spikhufviid vid spikhufvud sutto så tatt vid hvar- 
andra, att man knappt kunde såtta sitt finger på våggen 
ntaii att tråffa på ett sådant. Mellan springorna voro 
stoppade de mest olikartade saker. På somliga stållen 
voro tråstickor iukilade, på andra var inui-bruk insmetadt; 
har såg man åndarna af några kladtrasor sticka ut, der 
åter några gråssti-ån. 

Bet hela bar, med ett ord, en pregel af opraktisk 
enei'gi, som gjorde det mer an sannolikt att de båda qvin- 
norna sjelfva hade uppbyggt sin stuga. 

Efter ett ogonbliek tittade den gamla i vrån upp ur 
sin tankfullhet, steg upp, gick rakt fram till grosshand- 
laren och sadc hastigt, i det hon betraktade honom med 
skarp bliok: 

"Sti kan ni gerna ta fram brefvet. Syster min ar nu 
ute, och jag kunde forstå att ni inte ville lemna det i hen- 
nes narvaro. Det skulle ha sårat henne, stackare." 

"Jag fdrsiikrar er att jag inte har något bref," sva- 
rade grosshandlaren allt mer och mer fbrvånad, "eller 
hvad ar det då for ett bref ni vantar? Ar det f'råga om 
något arf eller . . ." 

"Arf?" afbrbt den gamla med en min af outsågligt 
fdi-akt, "Arf? Nar man har gjort ett sådant parti som jag, 
så behbfver man inte något arf! Min syster, det ar en 
annan sak, hon, stackare, har ingått en mesallians, ska 
ni veta." 

"Ah. verkligen!" sade grosshandlaren, som icke mera 
visste hvad han skulle tro. 

"Jaja, men hon år på sått och vis ursåktad, ty det 
skedde innan jag gjort mitt pråktiga parti! — Men hur 
tycker ni vi bo hår? Det år ju ett vackert hus, inte 
sanntV" 

"Jo, myckot vackert," svarade gi-osshandlaren, "men 
inte år val det mbjligt, att herrskapet byggt det hår 
sjelfva?" 

"Jo jo men! Någon synhg hjelp ha vi åtminstone icke 
haft, det kan ni lita på! Men nog har min make hjelpt 
oss i osynlig måtto, det år lika visst. Hur skulle annars 



1 20 SVART PÅ HVITT. 



vi, t.vå svaga qvinnor, kunnat W& tråden l'rån roten, slajia 
dem hem och resa npp dem till en byggnad?" 

Det gick en kitll kåre bfver grosshandlarens lekamen. 
Han kom ihåg gamle Jansons beråttelse om forbundet 
med den lede sjelf, och borjade l'imdera på om t'olktron 
kunde ha rått. 

"}vi ha såledas inga slagtingar alls?" f'rågade han. 

"Inte har," svarade den gainla, "i Finland ha vi några, 
men dem bry vi oss inte om, sedan vi kommit oss upp 
som vi gjort. Vår far var fridd der, han, och hans stolta 
slagt forskot honom tor det att han gifte sig med en ofralse 
flicka — vår mor! Sti ge vi dem lika godt igen!" 

"Hade ni inte också en bror?" f'rågade grosshaud- 
laren, som borjade erinra sig Jansons beråttelse i alla 
dess detaljer. 

"Jo visst," svarade skårgårdsfrbken, "en pråktig, en 
ståtlig bror, må ni tro! Han var general i rysk tjenst, 
och for fiera år sedan kom han och kamtade oss harifran> 
— vi bodde då på ett annat stalle — i ett eliiudigt 
ruckel, ska ni veta. Samma natt som vi, i sallskap med 
vår bror, foro ofrer till Finland igen, satte vi eld på det 
- jag minns det ånnu som i går — det brann så kogt 
och grannt, och skenet kastade sig anda ut åt hafvet, 
som om vår sorgeboning vélat lysa oss på vag till gliidje 
och lyeka." 

"Jaså, ni blef således lyckliga derbfvery'- 

"Ja, det blef några år af verklig lyeka och g'ladje: 
men de voro inte många. Vår bror måste ned till Kanka- 
sien, och der foll han i en faktning med bergsfolket. \ år 
far dog af sorg bfver hans forrest, och sedan vi ett par 
år sokt att hålla ut hos de stolta slagtingarne derborta, 
kommo vi tillbaka hit igen for att få vara i fred och ro. 
Och det få vi också, ty. de dumma menniskorna hårom- 
kring tro att vi kunna trolla, och sky oss som pesten. Vi 
betala dem med samma mynt, det kan ni lita på, och der- 
for ville vi heller inte ha någon mensklig hjelp med irpp* 
fbrandet af vår stuga." 

"Men har ni ingen som hjelper er att mjblka edra 
kor, att så och skbrda, med ett ord, att gbra grofsyssloma 
som behbfvas." 

"Xej, vi gbra allting sjelfva. Personer som stå så 
Kogt som vi, få inte ha att gbra med något simplare folk. 



skakgIrdspbokharke. 



121 



Och dessutom skulle de bara kringstjåla oss och vilja oss 
ondt, det kan ni lita på. Men tyst. mi kommer min 
systej tillbaka! isåinn ingenting' tor henne om att ni 
kiinncr till mesalliansen, det skulle bara gora henne ledsen, 
stackare." 

Den andra system kom nu in, med buteljon t'ylld med 
mjblk, och lemnade den till dess egare. Hon såg tankmil 
ut, och det syntes tydligt att någonting vigtigt grumlade 
hennes vanliga lugna kånslolbshet. 

"Jag begriper inte," sade hon efter ett ogonblick i 
det hon vande sig till systern, "jag begriper inte hvar 
•Kållros' ar? Jag såg bara till 'Stjeman'. Ja, jag fbr- 
såkrar dig att den andra kon såg jag inte till!" 

"Ack det var sannt, det," svarade den andra helt 
Likgiltigt, "medan du var åt skogen i morse, så kom mor 
Anna borta på andra sidan och gret och tiggde litet mjblk 
åt lilla barnet, for deras ko hade blifvit all i torrgår. Då 
låt jag henne ta' 'Kållros' i stallet. 

"Hvad tor slag? Skånkte ni bort kon?" utropade 
grosshandlaren alideles fbrbluffad. 

"Ja, vi hade ju två, och de hade ingen," svarade 
• skårgårdsfrbken så enkelt som om hennes handling varit 
det naturligaste i verlden. 

Grosshandlaren var just ingen sårdeles hjertnjupen 
herre; men till haus heder måste jag omtala att han blef 
rord. En sådan fattigdom, blandad med så myoken sjelf- 
ujipofti-ing hade han fdrr aldrig drbmt om; och hans rbrelse 
blef annu storre, når den nyss inkomna sj^stern svarade 
lika lugnt som den andra: 

"Du handlar alitid ratt, t'rbken Åsa! Jag blef bara 
litet forvånad -blVer att inte se till henne." 

8edan grosshandlaren utbytt annu några ord med de 
båda skårgårdsfrbknarna, tog han på det mest hbfiiga sått 
afsked af dem. De besvarade detta afsked med en vår- 
dighet, som om de varit sannskyldiga drottningar. De 
loljde honom ut på backen utanfbr stugan, och medan den 
yngsta ett ogonblick aflagsnade sig åt sidan for att flytta 
undan en bytta som hon tyckte stod for mycket i vågen. 
. sade den aldsta hastigt åt deras bortgående gast, i det hon 
lattade honom i armen : 

"Tror ni att min syster skulle kunna få skiljas vid sin 
man, utan att vi behbfva vånta på erkebiskopens bref?" 



122 



SVART PA HVITT. 



"Det kan val hånda," svarade grosshandlam, "men 
hvem ar hon då gift med?" 

"Med Johannes Dbparen!" svarade skårgåi'dsfrbkt'ii, 
i det hon gjorde en djup bugning och gick tillbaka in 
i stugan. 

"Herre min skapare! Hon år tokig!" utropade groas- 
handlaren, i det han stod som fastnaglad på platsen." 

"Nej bevars," svarade den yngsta f'rbken tått vid hans 
bra; ty hon hade nyss återkomniit, — "hon år inte tokig; 
men hon år litet hbgmodig ofver sitt lysande parti." 

"Hvem år hon då gift med?" sporde grosshandlaren. 

"Med vår Herre och Frålsare !" svarade frbken bdmjukt. 

"De å' tokiga begge!" utropade grosshandlaren och 
skyndade hufvudstnpa ned i sin sump. 



A eller 6. 

i. 



"Hvad står han der och gapar efter? Hvasa? Nå, ut 
med språket bara!" 

"Gud bevare majoren!" 

"Inte svar på tal, herre! Står och kikar efter niina 
fliokor, kan jag tiinka? Vackra flickor — nå?" 
"Inte utan!" 

"Tror jag rasande val ! Ha' den vackraste mor att brås 
på! Malin min — anamma det, sådan qviuna fauns inte 
inaken till i Sverige! Bondjanta, akta bondjanta från Hel- 
singland, — bryddo mig icko om att slagten gallskrek och 
tanterna dåna\ gifte mig vid fem och tjugu år! Gjorde for- 
bannadt réitt, herre!" 

"Och blef lycklig som en kung?" 

"Som tre kejsare, herre! Aldrig ondt ord på tolf år, 
— åtta barn, och hi och hej och lek och Lust — rask 
qvinna! Strbk med for Lilly! Varit borta nu i sexton år, 
men sitter qvar har, herre, djupt inne i hjertekammarn, 
och kan lika litet tas ut som gamla kulan strax bredvid! 
Sex barns dod tog lifvet af henne, all min karlek hjelpte 
till ingenting! Underligt med qvinnan — hm, har aldrig 
kommit underfund med den gåtan — men har alitid tyekt 
fan så mycket om den." 

"Och åndå har majoren forblifvit enkling!" 

"J ust derfor, herre ! Hade f att smak på det basta, ak- 
tade mig att råka ut for samre sort. Hade dessutom niina 
flickor att uppfostra, hm, tusan plåtar ge dem styfmor, och 
inte jag. Då var gamla 'Stafetten' battre, syster min! 
God som guld, fast ful som fan!" 

"Åh, herr major!" 

"Pul som fan, herre, men bra menniska. Olyokligt 
kar i ungdomen — aldrig gift, mycket eld inombords, fast 



124 SVART PÅ 1IVITT. 

qyafd! Slog nt nn i vårina knug- Hickorna miua. Battre 
fostermor omhjlig, lita på mig." 
"Hvem ser inte det?" 

"Oeli inte så dålig far heller precis! Uppibstran litet 
militårisk — inga sjap! Sådana tål jag inte! Dåna inte om 
en hona flyger opp på ett tak, och tå inte spasmer om de 
se en tjur innantbr en gårdesgår. Klinka inte piano från 
inorgon till qyall, och ha aldrig 1 ISSt dåliga romaner. Fy 
fan! Derfor ingen bleksot, utan raska, rodblommiga, rida, 
gymnastisera. simma en fjerdiugsvåg om det galler — och 
vet att do å' menniskor och skapta som sådana — och vet 
att karlar skall finnas till i verlden och att de inte behbfva 
bli rbda i synen for det! Och rena och oskyldiga till hjerta 
och sinne som nyfalleu sno — uppriktiga också, tala rått 
fråu lefvern . . . sjålen som en bppen bok ... se så, nu slockua 
pipkaualjcn . . . pratar flir mycket, men ser herrn, sådana, 
ska' barn vara!" , 

"Hår år eld, herr major!" -g £ 

"Tack herre. Gamle Tråffon har stoppat som en sillpac- "g § 
kafe! Kan lugnt lemna dem åt sig sjelfva når och hvarSs«^ 
jag vill! Så ska det vara, ser herm!" j» * 

-Lycklig den, som..." . g ' 

'•S(>så, inga dumhoter nu, inte. Stå inte och hiiug låpp: -g 5 
tycker herrn det passar cn militår? Kår i någon af dem, £ s 
hyasa? Sjung ut då, tor hin håle i våld! Och laga att flie- 
kan tycker om herrn . . . och kurtisera inte mig, inte ! Jag 
duger iute till hustru åt en lojtnant!" 

"ileu, herr major, ett sådant skiimt . . ." 

"JJånå, ta inte så hett vid sig, herre! Jag menar att 
når man iir ung och har hjerta i brostet, så ska man gbra 
sjn'ångmarsch och ta forskansningen m§d storm! Inte gå och 
lipa, inte! Nar herrn kom hit, så var herrn som ett rytande 
lejon, och nu ser herrn ut som en backhare ! Tunuor tusan l 
Dnger inte! Hvilkendera år det uu som herrn har i kikarn?" 

"Herr major, jag vet sannerligen iute . . 

"Vet herrn inteV Det var val sju tusan, vet herm inte 
hvem herrn ii' kår i?" 

"Jo, det var inte så jag mente! Jag vet inte om jag 
vågar . . . jag eger ju ingenting och jag kan inte gifta mig 
på bara min lojtnantslon." 



A ELLER 5. 125 

"Ja, mon horrn kan val vara kar på sin Ion åtmin- 
«tone?" rot majoren, i det kan gjorde några våldiga fbrsbk 
att tå blossa i'ram ett moln ur den tor hårdt stoppade pipan. 

'•Ja, det kan jag!" utbrast lojtnanten med ett hjert- 
ligt skratt, "och etter majoren har på ett så vanligt sått 
gått mig till mbte, så vill jag bokånna helt årligt att det 
ar frbken Blenda, som jag år kår uti, och kår ånda till 
galenskap." 

"Ja, det år klart, det ska man vara vid herrns år! 
Vet hon at' det der då?" 

"Tycker horr majorn det! Skulle jag vål kimnat våga . . ." 
"]S'å så Gud fbrlåte mig en så'n nattmbssa lojtnanten a'!" 
"Tycker majoren det?" 

"Jaha, herre, det tycker majoren visst det! Det år ju 
en skandal for hela krigsmakten till lands och vatten, 
vet jag!" 

''Men . . . men . . ." 

••Seså, stå into der och mena! Pliekan går jn derborta 
vid svandammen, vet jag! Lojtnanten går genast dit och 
hor etter om dot roker in, och jag våntar har vid grås- 
bånken under eken. Roker det in, så kommer ni hit begge 
två inom en half'timma, och så tå vi den der saken på det 
klara. Fan, inte går det au att herrn ser så der slokbrad 
ut! Så, å' herru inte borta ån?" 

"Men, hejrr major . . . jag vet inte . . . jag hade icko ens 
kunnat drbmma mig att ... att . . ." 

"Seså, stå inte der och 'atta', inte! Framåt marsch, 
for attan tuuuor!" 

Och lojtnanten satte sig verkligen genast i marsch ner 
mot svandammeu, och majoren log småtbrnbjdt i det han 
på nytt drog våldiga bloss ur den stora sjosknmspipau, som 
nu> bbrjade~ gil'va med sig litet. 

"Hm, bra pojkc!" mumlade majoren tbrnbjd mellan 
rbkarne, "kan inte bnska mig båttre måg. Fattig, forstås; 
men hvad fan gbr det! Har ju sjelf nog åt Hickorna, vet 
jag! Hm, skall bli lustigt nog att se om de inte komma 
igen inom qvarten. Tyckt mig se på flickan att det år 
litet krångligt med hjertcaffåren! Undrar just hvem som 
ska' komma och knipa Lilly, jag? Xånå, god tid ån, bara 
på sjuttonde året! Men full af hin med besked ! Undrar just 
åndå hvem det ska' bli?" 



126 



SYAltT PA HV1TT. 



Ocli niedan majoren sitter och undrar på dctta, vil! 
jag - i stbrsta hast presentera honom tor den varde lasaren. 
Major Grip ar en hbgrest, ståtlig karl på några oeli femti 
år, och scenen forsiggår på hans egendom, Torsater, ett par 
mil t'rån Lpsala. Majorens hela i'amilj utgores, utom honom 
sjelf, al' dbttrame Rlenda och Lilly, den forstå nitton och 
den audra sexton år; hans syster, frbkcn Stafva, vanlige« 
af majoren kailad "Statetten"; majorens brorson, Harald 
(riip, for narvarande student i Upsala; herr adjntanten, 
lojtuant Holm, som iitverraskadcs af sin forman, då han i 
en af alléema i parken stod lorsjunken i betraktandet af 
den vackra Blenda, samt en gammal uttjent soldat, som 
i inånga år varit majorens kaifaktor, af honom sjelf tått 
det martialiska namnet Tran, och mi hos sin gamle chef 
hade ett godt brod ti 11 dbddagar. 

Majoren åtnjot stort anseende inom sin ort och inom 
det regemente, han tillhorde; men det hindrade icke, att 
man i vissa fall ansåg honom litet galen, såsom till exem- 
pel i såttet att uppfostra sina dbttrar, och kanske ånnu 
mora i det sått, livarpå han på sitt tvåra och militariska 
vis afvisat åtskilliga friareanbud, mera stållda till gubbens 
respektabla fdrmbgenliet ocli trenne landtcgendomar, fin till 
de båda unga flickorna, hur vackra och behagliga de an voro. 

Som han dessutom hvarkeu spelade kort eller drack 
mir som helst, var han just icke någon sardeles omtyekt 
granne. Men det brydde han sig icke sardeles om. Han 
trifdes bast med att skota om sitt landtbruk, klappa sina 
snålla flickor, ta sig ett litet gral med "Stafetten" einel- 
lanåt, ett parti bråde med lbjtnantcn eller kyrkoherden i 
socknen — en gammal bataljonspredikant, som fått pasto- 
ratet genom hans intiytande — eller också att i såliskap 
med Traff hålla rafst med harar och rafvar i skogarne om- 
kring Torsåter. Lojtuant Holm var majorens adjutant och 
hade i denna egenskap bott på Torsåter omkring ett halft 
år. Han var en rask och dugtig yngling, som såg bra ut 
utan att vara snbrd eller blaserad, som våra gamisons- 
officerare, och som, fastan han var fattig och af ofrålse 
bord — fadren hade varit bruksfdrvaltare — fdrdo sig så 
val och såg så fin och stådad ut som trots någon baron 
om tolf eller femton anor och ett von eller af framfdr ett 
namn med något af odjur uti. Han var fattig som en 
kyrkråtta, men modig, råttfram och duglig som få af hans 
kamrater. Skicklig landtmåtare, inte så dålig ingenior, och 



A ELLKR O. 



127 



a'nnu mera artist, var lian mycket eftersokt ai' socknens 
angå damer; men man såg honom hogst sålian ute. Den 
vackra Biendas djupblå ogon hade tangslat honom med en 
egen tortrollning ånda sedan forstå dagen af hans visteise 
hos majoren. 

Stafetten var ett langt, magert fruntimmer med stråft 
och karlavulet ytøe, och om hon också icke var så ful. 
som hennes bror påstod, så var hon likvål långt ifrån någon 
skbnhet. JNIen hon tillhbrdc den sorts menniskor, som man 
endast behofver tala med en timma for att sedan finna dem 
vackra, huru fula de an må vara, derfor att hjertats god- 
het adlar de frånstotande yttre dragen och låter den skona 
sjålen stråla igenom det skrofliga skålet. Hennes mest 
utmarkande drag var en till ytterlighet stegrad bnihet tor 
de båda flickoma, en bmhet som dock icke hade det rin- 
gaste slågttyeke med pjnnk eller svaghet, utom tvårtom 
var af denna ådla metall, som icke ligger i dagen, men 
som gommer sig gedigen och klar under ett tunnt lager 
af allvar och vårdighet. For sin bror hyste hon en obe- 
grånsad vordnad och kårlek, hvilket dock icke hindrade 
henne att ibland ganska ampert taga parti emot honom, 
når han, som hon uttryekte sig, 'hade fatt soldatthurren i 
hufvu't på sig!' 

De båda fliekorna voro vackra som en dag. Blenda 
något mork, men med blå bgon, och lång och smart som 
fadren; Lilly, mera blond, men med mbrka iigonbryn och 
bgonhår, samt med sjelfva bgat af denna obeståmda fårg. 
som kan skifta från ljusaste gråblått till morkaste brunt, 
och som ger en så farlig tjuskraft åt den halft beslojade 
blicken. For ofrigt portråtterade majoren dem i sitt sam- 
tal med lbjtnanten till deras inre våsen, och porti'åttet, fast 
måladt af en ålskande fars hand, var icke smickradt. 

Slutligen måste jag sanningscnligt beråtta att Tråff 
var en liten, trind gubbe på några och sexti år, något låg- 
halt och ståndig innehafvare af en dugtig tobaksbuss, som 
han med det mest majeståtiska lugn ruilade från ena sidan 
af munnen till den andra, och detta allt hastigare, ju mera 
det sedvanliga lugnet stordes af någon mer ån vanligt mårk- 
vårdig håndelse. 

Hvad allrasist brorsonen betråffar, kandidaten, som han 
kallades, så få vi beskrifva honom i sinom tid. 

Vi återvånda nu till majoren på gråsbånken. 



128 



SVAKl" l'Å HVITT. 



2. 

Han hade suttit dei - omkring tio mimiter och han bSrl 
jade redan blifva temligen otålig, samt mumlade mellan 
rbkmolnen ett oeli annnt : "Hm, hm!" som icke bådade godt 
for lojtnanten, då lian hastigt kande ett par mjuka hånder 
bakifrån stråckas framfdr sina cigon i det en forståild rost 
sokte att med de i'asligaste bastoner frammumla orden: 

"Gissa hvem det år, gamle major! Gissa, annars lår 
du aldrig mera se Guds dag!" 

"Puh! Alldeleg omojligt att gissa!" sYafade gubben 
i det han satt helt stilla och låt de små, fina hånderna 
liållas. 

"Ja, då ska' du ha ; den hår till straff!" sade nu en 
klingande, ungdomlig ståmina, och ett par f'riska, rosiga 
lappar tryektes emot majorens grå mustaschor i det en smart 
och blocustrande nngmo satte sig i hans kna. Och nu sjonko 
de små handerna ned f'rån hans cigon och lindades i stål- 
let om hans hals, och Lillys klara och skålmaktiga bgon 
blickade in i hans. 

"Hm, hvarifrån kommer du, din vildbasaro," f'rågade 
majoren med en rost, som han skulle forsbka gora brum- 
mande, meu som i stallet flck en underlig skiftning af omhet 
och faderskårlek; — - "har val varit ute och sprnngit igen 
nu kring skog och mark, kan jag tro?" 

"Nej, visst inte, pappa major! Men vet du, jag år så 
ond och ledsen, så att jag hade lust att gråta. Om jag 
inte fruktade att du då skulle kalla mig ett litet sjåp!" 

"Det år rått, min flicka! Inte gråta! Kom ihåg den spar- 
tanske pojken med råtVen under man tein — minsduhonom? 
Han gret icke, han." 

"Jag vill heller inte gråta! men hor du, pappa major, 
du har också en råf under din mantel, du!" 

"Dot vore tusan! Hvad skulle det vara for en?" 

"Vånta, så skall du iå hbra! Det var så, ser du, att 
jag och Blenda gingo ut och promenerade nci'e vid svau- 
dammen, och for en liten stund sedan kom lojtnanten dit, 
och Blenda, som fbrut varit så glad som en lårka, blef i 
en hast så tyst och alivarsam som en nunna, och gick bara 
och ideligt tittade ner i marken, och så gjorde han med. 



A ELLER O. 



139 



Och inte ett ord sade de. Ooli jag' fdrsokte att prata med 
dom, men nar jag mårkte att ingen svarade, så Mef jag ond 
och gick ifrån dem båda två!" 
"Nå, oeh så kom du hit?" 

"Ahnej, vånta du, det ar inte slut an på langt nar. 
Nar jag hade gått en 'bra bit utan att vånda mig om, så 
tiinkte jag att jag val åndå skulle se efter om de fdljdo 
mig, oeh så stannade jag vid krokningen af gangen, strax 
bakom dammen, oeh vande mig om, och hvad tror du jag 
fick se?" 

"Nå, nå! Hvad fick du se, min stumpa lilla?" 

"Åh, någonting rysligt, pappa major! Kan du tånka 
dig att Ibjtnanton — den tyste, stille oeh beskedlige lojt- 
nanten stod framfdr Elenda och hb'll hennes hånder . . . och 
talade, du . . . nej, så han talade! Jag kunde visserligen icke 
liora hvad han sa', men jag kunde forstå att det var något 
vigtigt, for han var alldeles rod som en blod och det var 
Blenda med .... och efter några cigonblick, du, så lågger 
han sin ann omkring Biendas lit* och så kysser han henne 
på munnen, du! Och inte en gang, inte! Nej, jag tror be- 
stamdt sM det var fyra eller fem!" 

"Ah tusan, var detsåmånga?" 

"Ja du, år det inte fasligt?" 

"Nå, och Blenda då? Hon låt kyssa sig, hon?" 

"Ja, hvad skulle hon gora, stackare? Han holl val i 
henne, så att hon inte kunde komma undan!" 

"Tror du det? Hm!" 

"Om jag tror det? Nej, jag ar såker derpå!" 

"An om hon nu i stallet inte skulle ha något sårde- 
les emot att han kysste henne då?" 

•'Hvad sager du, pappa," utbrast Lilly på en gång 
rodnande ånda upp under ogonen. "Skulle Blenda och lbj- 
nanten . . . vara . . . vara . . ." 

"Kåra i hvarann' ja! Jo, du år så såker!" 

"Och det har du sett, och det tillåter du, pappa major?" 

"Ja, hvarfdr skulle jag inte tillåta det?" 

"Derfor att . . . derfor att . . . Åh, det år riktigt obesked- 
ligt af Blenda, att inte ha sagt mig ett enda ord om hela 
saken. Och det vill såga att då ska' lojtnanten och Blend 
gifta sig med hvarandra?" 

"Jojo men! Tanker val det!" 

Svart på hvitt. $ 



130 



SVART PÅ HVITT. 



"All, jag kånner att jag skall komma att hata honom ! 
Och Blenda sedan, som kan ha hjerta att lemna dig och 
mig for att folja med en obekant! Vet du, pappa major, 
det skulle jag aldrig kunna gora." 

"Det vore fan!" 

"Sej, aldrig, aldrig !" Och Lilly slog med ovanlig ha'f- 
tighet }>å nytt sina armar kring majorens hals och tryckte 
sig så krampaktigt intill honom som om hon redan tyckt 
sig se någon annalkande despot, fårdig att rycka henno 
ifrån fadersbrostet. 

"Se så, lilla toka! Din tid kommer val den också! Det 
ar ju lifvets uppgift, barn! Hm, tror du att du kommit till 
verlden for att sitta har och pjollra med mig! Vacker dag- 
kommer val en ung spelevinker och kniper bort ditt lilla 
hjerta också! Ska så vara, kitra barn, ska så vara!" 

"Nej, det hvarken skall eller tår så vara," menade Lilly 
med barnsligt trots, i det hon lutade sitt på nytt rodnande 
anlete mot fadrens brost; "jag gifter mig aldrig! Jag vill 
vara hos dig, endast hos dig, pappa major!" 

"Och bli en gammal froken på ofverblifna kartan som 
laster din? Fy tusan, det lår inte min Lilly! Men det der 
ger sig nog! Stig opp nu ur mitt kna, bortbyting! Der 
kommer ju Blenda arm i arni nied lbjtnanten! Hm, ha tagit 
sig god tid! Ser du bara så strålande de se ut, alldeles 
som om solen gått upp for dem, och det fast det ar qviill- 
qvisten! Tycker du inte att det ser bra ut, ett tocke der 
par? Hvasa?" 

Men på den sakcn gaf Lilly inte något svar; hon bara 
såg med stora, forvånade bgon på det ålskande paret, som 
nårmade sig alltmera, fastan skiiligen långsamt. 

Det såg verkligcn ut som om solen gåt upp for både lbjt- 
nanten och Blenda, så strålande voro de båda. Når de kom- 
mit tio eller tolf steg ifrån gråsbånken der majoren satt, 
gjorde Blenda sig los fiån den lycklige lbjtnantens arm, 
och skyndade med hogt rodnande kinder att kasta sig i 
fadrens armar, mcdan lbjtnanten stannade på några stegs 
afstånd, betraktande gruppen med strålande bgon. 

"Snålla, snalla pappa!" stammadc Blenda, och lutade 
sitt hufvxid mot hans brbst, i det hon blickade upp emot 
honom på en gång så glad och så bedjande, att majorens 
bgon tårades, fastan han sbkte att dblja sin rbrelse under 
den vanliga martialiska butterheten. 



A ELLER 0. 



131 



"Snålla pappa, ja ! Låter alltid så nar det går som man 
vill! Nå, hur å' det au? Ofverens, hvasa?" 

"Ja, pappa!" hviskade Blenda, i det hcm med ett bfver- 
lyckligt leende råekte lianden åt lojtnanten, som narmat 
sig ånnu mera. 

"2vå, det var då val det! Kan kanske hoppas då att 
få se lojtnanten bli folk igen! Hm, hur å' det, lofvar du det, 
min kiira måg, annars ska' val tunnor tusen anfåkta dig!" 

"Jag lofvar det, min baste svar ... nej, min far rått 
och slått ! Ty en sådan har ni varit tor mig från forstå ' 
bgonblicket jag kom i ert hus!" 

"Jaså, du vill inte sviira, inte? Så, sak samma! Ge 
mig ett håndslag i stallet och hor nu på hvad din major 
sager, och kom ihåg att det år din skyldighet att lyda 
kommando! Låt se nu, i bfvermorgon år det sbndag! Då 
bjuder jag hit presten och ett par andra bekanta, och så 
skickar jag in Tråffen med Blåsen till Upsala och fcat ut 
Harald, och så fira vi ibrlofningen på qvållqvisten. Och 
till nåsta vår står brblloppet! Långa forlofningar, ett sal- 
tyg! Medan det år nytt och år som bast, ska' man ihop . . . 
lår åndå aldrig karma hvarann forr ån man har legat på 
knå på pallarne! Lofhohna blir ledigt till våren, passar bra 
det! Då intrader du der som..." 

"Arrendator," ifyllde lojtnanten i det han såg majoren 
gladt men beståmdt i ogat, "inte sannt, min far? Så får 
det ju bli?" 

"Ja, det var då inte precis min mening . . 

"Men det år min," gemnålde lojtnanten aktningsfullt 
men beståmdt som forut, "och jag hoppas att min far inte 
misskanner anledningarne till detta mitt beslut." 

"Hm, hm, stursk kan jag mårka," svarade majoren 
brummande, "nå, gerna for mig! Mon du har val ingen- 
ting emot att jag såtter ner arrendet litet? 2\anå, får all- 
tid^ tid att tala om det der! Kom nu, barn, — ska vål gå 
in och tala om for Stafetten — tycker hvad hon ska få 
stora bgon! Xå, lojtnant, råtta er! Hbgra armen i form af 
grytkrok! Blenda, in med lilla nåfvcn i grytkroken! Lilly 
och jag komma efter. Framåt marsch!" Och innerligt be- 
låten med sina rekryters lydnad, puftåde vår hederlige 
major sin adjutant i ryggen, och de lyckliga unga tu satte 
af i friskt ungdomligt sprang nedåt gången, medan majoren 
med Lilly vid sin arm i sakta mak men i militårisk takt 



132 



S VAKT PA HVITT. 



kom efter, ooh till sin stora fdrndjclsc såg att knappt hade 
de unga tu kommit om krbkningcn at' gangen och blifvit 
till hålften undanskymda af en temligen genoniskinlig al, 
forran lojtnanten på nytt lade sin arm omkring sin vackra 
fåstmos lif, och tryekte en varm kyss på hennes lappar. 

"Artar sig bra, pojken!" brummade majoren fbmbjd. 
"Tyckcr riktigt att jag ser mig sjelt' och Malin min i vår 
lcktid! Den ungdomen, lycklig som fan! Men hvad år det 
med dig, min vildbasare lilla? Hul ser du ut?" 

"Hur så, pappa major?" frågade Lilly, så siikert 
lion kunde, ehuru rosten åndå var litet svåfvande, "hvad 
menar du?" 

"Menar att du ser fan så kuribs ut, kåra barn! Har 
ju tårar i iigonen, vet jag!" 
"Har jag?" 

"Har jag, ja ! Jo jo men ! Du . . . du skulle val aldrig 
vara afuudsjuk heller, Lilly?" 

"Afundsjuk? Fy så stygg du år, pappa major! Jag 
al'undsjuk? Och på hvem? På Blcnda kanske, som kan vil ja 
bfvcrge sitt fådernehem, for att fdlja med en ... en herre, 
som hon for ett år sedan inte kande mera ån jag kånner 
till Japan? Sej, det kan aldrig hånda mig! Men allt det 
har har kommit så pibsligt, så ovåntadt: jag har så faslig! 
svårt att siitta mig in i alla de nya fdrhållanden, som l>li 
fdljden af Dleudas forlofning — och så . . . och så . . ." 

"Ka, ut mod språket! Inga hemligheter for pappa major!" 

"Det vet du rnycket val att jag aldrig har! Ooh der- 
for skal! du iå veta allt! Jag har så svårt att kunna for- 
låta Blenda att hon ... att hon . . ." 

"Att hon? Hvad for slag?" 

"Att hon inte sagt mig ett ord om hela saken! Vi. 
som aldrig haft några hemligheter for hvarandra." 

"Jaså, år det der som skon klammer! Nå' i det tallet 
så ska du tå se, Lilly min, att når din tid kommer, så blu- 
du lika homlighetsfull som hon! Det ligger i sakens natur, 
kåra barn!" 

Och dermed steg majoren upp for trappan till det 
vackra boningshuset, der de nyfbrlofvade redan våntade på 
honom, och med dundrande rost ropade han inåt salen, som 
hade dppna fdnsterddrrar åt verandan: 

"Staffetten! Stafetten! Kom hit bara, så ska du tå hora 
på sju tusan!" 



A ELLEk O. 



133 



s. 



Dagen derpå, tidigt på niorgonen, kommo tvånne unga 
man i hvita mossor och med hvar sin lilla reu.sel på ryg- 
gen vandrande landsvågen framåt mot majorens e°'endom. 
Den ene af dem var en liten ljuslått yngling i\xeå ocn 
munter gang, och bestandigt med ett loje eller en T j sa p£ 
låppame, samt svangande arniame omkring sig- { ungdom- 
lig lust. Den andre var betydligt langre och mera mark, 
men också han glad och leende, och båda sjojjgo j us t nu 
af hjertans grund en munter vårvisa, som fortv-åffligt har- 
monierade med stamningen omkring dem. Det var namli- 
gen en klar, leende och herrlig forsommarsma r gon, en af 
dessa, som synes vara en enda jublande lofisån°' både i 
tou och farg for den nyvaknade naturen. Solen strodde 
sitt gnll ofver blommor och grås och glittrade på trådens 
blad, så att hyarje daggdroppe sken som en glimmande 
juvel, och fåglarne uppståmde sina glada ton er j hvarie 
buske, på hvarje gren och hvarje tufva. De båda un°-a 
månnen tycktes i fulla drag insupa denna natu re ns poesi, 
som har sitt, skonaste uttryck i en tidig nordifsk vårmorgon. 

"Det år herrligt!" utropade den ljuslåttø i d e t han 
stråckte nt lianden och visade på den tj usande taflau fram- 
for dem. "Ser du, Birger! Kom nu och sag ^tt Xlppland 
iir platt som en panukaka ! Ser du skogen derborta och de 
bjorkklådda kuliarne, som spegla sig i sjon, och den lilla 
kyrkan, som tittar fram bland alame vid stranden? Går 
det inte upp mot ditt Yermland, hvasa'?" 

"Ingenting går upp mot mitt Yermland!" svarade den 
andre lifligt, "fastan det hår också ar vackert! JVlen ser du 
Harald, hvad som fatta6, dot år ramen af blåuande berg, 
som omsluter det hela! Hvad som fattas, det ar den spe- 
gelklara elfven, som drar sitt vattrade silfverband o- e nom 
gråset, och i ungdomligt bfvermod kastar sig atfor sten- 
stalperna i en trång dal! Hvad som fattas, ar det rbda 
skenet från masugnarne och stångjernshanimarens tunga 
och såkra taktslag i den vaknande morgonen! O cn dermed 
bårjade han sjunga med djup och vålljudande bas: 

«0 Vermcland, du skona, du herrliga land, 
Du krona bland Svea vikes lander.« 



134 



SVART PA HVITT. 



"Ni ii' tokiga med ert Vormland," aade Harald litet 
tyekmycken, sedan sangen fbrklingat; "våren ar vår of'vcr- 
allt, och om mitt TJppland också saknar ett och annat berg, 
så har det sina våldiga åsar, sin rika lbfskog och sina van- 
liga insjoar, som hålla spegeln framfbr de koketta bjor- 
karne, hvilkas långa hår fladdrar i vinden. Och åttehbgarnc, 
och runstename, och de gamla templen med sina granit- 
murar sedan hedenhbs! Dem låter ni allt bli att komma med 
i Vercnland!" 

"Summan af saken tir," sade den andre gladt, i det 
han kastade sig ned i gråset på sluttningen af en baeke, 
nedanibr hvilken vågen krbkte sig nedåt Torsåter, hvars 
hvita fasad lyste i solen på omkring en fjerdingsvågs af- 
stånd — "att hvarjc landskap har sina toretråden, och att 
alltsammans åndå år det gamla, goda Sverige, som for 
svensken år det basta land på jorden!" 

"Ja, du har rått, Birger, och der ser du mitt barn- 
domshems murar!" 

"Redan! Jag trodde inte att vi voro så nåra." 

"Så nåra? Pbr tusan! Yi gåi'vo ju oss af från Upsala 
klookan två i morse och hon ar nu nåra sex! Två mil på 
fyra timmar, det år ju inte for mycket! Jag tyekor hvad 
gamle farbror ska' bli fbrvånad niir han får se mig komma 
så hår och i sallskap till!" 

"Tror du också att såliskupet blir valkommet, Harald?" 

"Misskånn inte gubben, Birger! Det år en hedérsman 
i alla hånseenden! Den basta menniska, du kan ttinka dig, 
och mina vånner iiro hans, det kan du vara bfvertygad om !" 

"Jaja, forstå mig rått! Han år ju inte ensam. Om jag 
också ar viilkommen hos hon om, kan du val svara for att 
hans systcr tyeker om det besvar, som en gast alitid medfor?" 

"G-amla Stafetten, som farbror kallar henne? Ah, dn 
kånner henne inte, hon år god som gull ; det enda jag frak- 
tal' af henne ar bamior for det jag inte tagit med mig tiere 
kamrater an enl" 

"Men dina kusiner då?" frågade Birger, som tyektes 
ha lbresatt sig att han inte skulle vara viilkommen på 
Torsater. 

"Mina kusiner? Do sbtungarna ska' bli fbrtjusta åt att 
iå en vacker student att siillskapa med, tro du mig!" 



A ELLER O. 



135 



"Du år tokig, Harald! Jag - ar såker på att de bli rådda 
for mig, och att de de forstå tre, fyra dagarne inte våga 
se på mig en gång." 

"Det var mig en egenkår herre!" sadc Harald skrat- 
lande; "nej, tror du det, så bedrager du dig. Mina kusi- 
ner å' inga sjap, derfor att de bo på landet, det kan du 
vara ofvertygad om! Når du har talat med dem en qvart 
så tror du redan att du kånnt dem i Hera år — sådana 
Hickor å' de!" 

"Hor du, Harald, såg mig uppriktigt, hvilken år den 
vackraste utal' dem?" 

"Ja, vet du, det år mycket svårt att såga! Somliga 
påstå att Blenda ur vackrast, andra att Lilly år det! Jag 
tycker att de' å' lika vackra båda två, fast på olika sått." 

"Och hvilkcndera år du kår i?" 

"Galning ! Jag har ju redan sagt dig att jag inte år 
kår i någon af dem, dertill ha vi lefvat lbr mycket' som 
syskon ånda sedan vår barndom!" 

"Ja, mon det hindrar vål inte?" 

"Jo, dot hindrar! Kårleken skall komma som en blixt. 
bgonbliokligt, oibrberedt, annars år den inte af råtta sorten! 
Men hvad år dot? Ser du sådant dammoln dernore på vågen?" 

"Det år någon som kommer ridande!" 

"Ja, mmsann år det inte! Tånta, nu skyms lian bort 
af krokeu ])å vågen — ja, det år någon ryttare. Hor du 
liofslagen? Hojsau, det der går undan, det ar full karrier!" 

"Se der, nu syns ryttaren! For tusan, du, det år nå- 
gon af dina kusiner?" 

"Då år det beståmdt Lilly, hon rider alitid i karrier!" 

"Gror hon? Det måtte vara ett manhaftigt fruntimmer. 
din kusin Lilly?" 

"Såg snarare att det år en li ten elt'va! Men se hår 
kommer hon nu! Du ska' sjclf få doma! Låt oss stålla upp 
088 hår vid kanten och gora honnor, så ska' hon bli litet 
fcirvånad !" 

Och de båda unga månnen stålide sig i bredd vid 
vågen och våntadc på den ankommande ryttarinnan som 
nu var endast några famnar ift'ån dem. Hon satt verkli- 
gon lått som en elfva på den bruna springaren, och i sin 
ljusblå riddrågt med den hvita, fladdrande slbjan på sin 
liatt likuade hon en ungdomlig valkyria, som på lek stigit 



136 



SVAKT PÅ HV1TT. 



ned ur skyn for att tnmla sin gångare pfver blomstrande 
talt, ntan tanke på strid eller blod. 

Som hon kom midt for de.unga niånnen, togo de på 
en gång af sig mbssorna och ropade ett gladt hurra; men 
de hade icke beråknat foljderna af detta vågade satt att 
helsa en ung dam på en galopperande hast. Hasten blef 
niiniligen radd for den ovantade hyllningen, och kaståde 
sig åt sidan med ett språng och en stegring, som kunnat 
kasta den skickligaste ryttare ur sadeln. Men Lilly satt 
qvar, och sedan hon git'vit sin hast ett lått slag med sitt 
ridspo, satte hon af i annu starkare fart forbi de fårvånade 
viinnerna, sedan hon med en liten missnojd bojning på det 
vackra hufVndet besvarat deras oforsigtiga helsning. 

"Det var en liten satunge!" utbrast Birger alldeles 
i »frivilligt just i det hon satte af forbi, sedan hon tuktat 
sin lattskramda hast, och knappast bevårdigat de helsande 
ungersvennerna med en flyktig blick, så upptagen som hon 
var af sin lustiga ridt. 

"Ha, ha, ha!" skrattade Harald, "tyckte du V Hon kande 
in te igen mig i bastigheten! Nå, så mycket battre, dåblir 
hon så mycket niera ofverraskad når hon kommer tillbaka!" 

"Bara inte hasten durkar med henne," utbrast Birger 
uroligt, i det han sprang några steg uppfor backen for att 
kunna se åt andra sidan; "det var mycket oforsigtigt af 
oss att stålla oss så der vid vågen och vinka med de hvita 
mossorna." 

o 

"Ah, det har ingen fara!" forsåkrade Harald tryggt, 
•'du såg ju hur hon hade hasten i sin hand! Hon skoter 
bonom nog, det kan du vara bfvertygad om! Det år min- 
sann inte forstå gången som hon farit fram så der som ett 
yrvåder!" 

"!Men jag tycker att det der såttet att fara fram, år 
temligen oqvinligt," fortsatte Birger efter en stund, sedan 
han fdrgåfves sokt att få en skymt af den bortilande ryt- 
tarinnan, "och jag skulle beståmdt aldrig våga att fdr- 
ålska mig i en flicka, som vore så der van att hålla åt sig 
tyglarne !" 

"Prat! Ku skall du inte vara gammalmodig," skrat- 
tade Harald; "hvarfdr ska' inte en flicka få rora sig och 
vara glad och sitta på en yster hast! Behofver det ta' bort 
något utaf qvinligheten ? Ska' hon ovilkorligt sitta på en 



A ELLER 5. 137 

Btol med ett brodérmonster framfor sig ooh vara blok och 
sentimental?" 

"Isej, • inte det, men . . . men . . ." 

•'Men? Det der a' bara Vermlandsidéer! Har i Upp- 
land å' vi for ntira Stockholm for att kunna se saken så 
der kalkborgerligt. Men kom mi, ooh stå inte der och 
strack på halsen for att titta efter min oqvinliga kusin!" 

"Jag ar bara radd for att det hander henne någon 
olycka!" 

"Du kanner henne inte, det hiir jag! Kom du och låt 
oss gå! Innan vi hinna fram har hon redan vandt om och 
hunnit fatt oss, det kan du vara ofvertygad om." 

Och de båda unge niannen satte sig åter i gåug i det 
Harald sjbng så att det gaf eko i skogen på ena sidau 
at' viigen: 

<>.Tag vill vandra så glnd 

Uti morgonens bad 
PS min blomstrandc, lustiga stråt! 

Hfigt mitt hjerta det slår 

1 den vaknande vår, 
Och mitt mod sjunger muntert: framåt! 

Jag vill njuta min frojd 

OppS ungdomens hojd, 
Jag vill andas små blommornas doft'. 

Ty de vissna en gSng, 

Och den tystnar, min sång, 
Och min glådje, som jag, blir ett stoft! 

Men iinnu ar det vår, 

Och med rosor i hår 
Och med ungdomens purpur på kind, 

Vill jag njuta min dag 

Uti sorglost behag 
Gladt omflåktad af morgonens vind ! 

Lilla lårka, som tryggt 

Uti tufvan har byggt 
Dig ett bo for de qvittrande små, 

Jag vill sjunga som du 

Ibland isar annu 
Mellan jorden och himmelen blå!« 




138 



SVART PA HVITT. 



Harald hade en frisk, klingande rost af hbg klang-, 
och nar till slut Birger med sin djupa bas stanide in med 
hcraom i sista raden af versen, så lat den sangen mer an 
val hbra sig, trots både trast och lårka, som qvittrado och 
slogo från ang och tråtopp. Sjelfva goken, som nyss fbrut 
galit i en ek, blef helt fdrskrackt eller också afundsjuk 
ofver att han bara hade två toner att spela på, och med 
ett hastigt kraxaude flbg han bort ofver deras huf'vudeii. 

Mon det storde icke våra båda vånner. De vandrade 
med raska steg på framåt forsåter; Birger litet emellan 
seende sig tillbaka om inte den vackra amazonen skulle 
hinna fatt dem, och, trots Haralds uttalade mening, åndå 
temligen orolig bt'ver att uågot kunnat hånda henne. Men 
ingen kom, och de båda vandrarne hade redan hunnit till 
parkgrinden, t'ramme vid gården, då de plotsligt horde dånet 
af håstfbtter bakom sig, håstf'btter som nårmade sig i hvi- 
nande karrier. 

"Se så! der ha' vi henne!" utropade Harald i det han 
bppnade grinden, "hvad sade jag?" 

"Nå, gudskelof!" utbrast Birger med en suck af lått- 
uad, "jag kan inte saga hvad jag varit orolig!" 

I detsamma fingo de sigte på den kommando hasten. 
Men hvem kan måla de begge unge månnons hapnad ooh 
forskraekelae når de sågo honom komma ensam tillbaka. 

"Någon oLycka har beståmdt skett?" ropade Birger 
och stållde sig hastigt midt i grinden tor att mota don i 
i'i 1 1 1 fart annalkande hasten; "jag kastar mig app på hasten 
och rider tillbaka for att se efter!" 

••År du galen?" utbrast Harald fbrskråekt. "Hasten 
slår omkull dig! Du kan ju bli rakt fdrderfvad! Låt bli det!" 

"Men du tanker då inte på att om någon olyeka har 
skett, så år det vi som vållat den?" sade Birger hastigt, 
i det han med utbredda armar bereddc sig på att taga 
«mot hasten, som nu blott var några steg ifrån honom. 
Och som hasten åmnade vika af for att springa in genom 
grinden, uppgaf Birger ett hbgt och skallande rop, hvilki^t 
hade den verkan att hasten, fdrskrackt och fbrvånad på en 
gång, tvårstanuade med darrande ben och flåsande nåsbor- 
rar samt alldeles drypande af svett. 

Och innan Harald hann saga ett ord var Birger med 
ett hopp uppe i fruntimnierssadoln och satte af tillbaka i 
fullt fyrsprång. 



A BELER i). 



1 89 



"Tank om det vcrkligen skulle ha håndt Lilly någon- 
ting?" mumlade Harald for sig sjelf, i det han med raska 
stdg skyndadc upp till hufvudbyggnmgeu, på hvars veranda 
lian redan på at'stånd såg inajoreu sittande i en korgstol, 
riikande .sin morgonpipa. 



4. 

"Hm, anfåkta dot!" puttrade majoren tor sig sjelf. i 
det han drog ett djupt bloss ur pipan som nu iute var det 
minsta 'sillpackad', "hvad gor Stafetten med kaffekoppen! 
Stafetten, hur å' det med kattet?" ropade hau inåt rum- 
met, till hvilket dorrarne stodo oppna, "hungrig som sju 
tusan på moi'gonqvisten !" 

"Hår år det!" svarade froken Stafva i detsamma, i 
det hon steg ut på viorandan med kafl'ebrickan, "jag tiinkte 
du "rille vånta på niekoma." 

"Tusan vånta på dom! Blenda ute ooh kuttrar mod 
liistman, de bli vål inte hungriga i brådkastet, lefva at kys- 
sar och tocko der slisk — duger inte for en majoi'Slnågé, 
inte! Jag tror du glomde lilla konjacken?" 

"Ja, du minns att doktorn har sagt . . ." 

"Doktorn? Begriper han det? Hm, ro hit med konjac 
ken du, Stafetten! Bro for gikten, min nicka lilla! Lill? 
ute och tar sig en ridt — skulle titta in i prestgården med 
samma — kommer val inte snart hon heller. Hur a' det, 
har Tråffen fått kaffe?" 

"Han år just nu inne i koket ooh dricker." 

"Skont! Ska' ge sig af in till Upsala se'n och hemta 
ut pojken, och skaffa mig ny tokaksranson med samma!" 

"Behofs hvarken det ena eller det andra, kåre far- 
bror!" ropade Harald i detsamma nerifrån gåi-dsplancn, "hiir 
ii' både pojken och kardusen!" och i detsamma tog han ur 
renseln en kardus knastor och svångde med den ofver Ind- 
yndet till vålkomsthelsning. 

"Fan nu!" utbrast majoren ibrvånad och glad, "hvar- 
ifrån kommer du?" 

"Direkte från L'psida, farbror!" 



140 



S VAKT T% HVITT 



"Hm, valkommen! Sar man talar om trollena, så ti' 
de i farstun! God dag, kiira du! Tånkte just skicka efter 
dig nu." Och majoren kom emot honom med utbredda. 
armar och gaf honom en dugtig omfamning, ur hvilken han 
efter en liten stund giek direkte i armarne på Stafetten, 
hvars stora favorit han var. 

"Kåre gosse!" utbrast den hederliga froken med tårar 
i ogonen, "så snållt att du kom! Men så han ser ut! Gud 
troste mig, så varm och så dammig!" 

"Ja, kiira faster, det år godt om damm på landsvågen!" 

"Hvad du måtte ha gått fort!" fortsatte frokeu Stafva 
och torkade svetten af hans panna med sin nåsduk. "Herre 
min skapare, så varm han år!" 

"A' val ingen karamell heller, som smalter af litet 
varme!" mumlade majoren; "men hor du, Stafetton, låt 
honom nu skota sig sjelf — stor nog till det, och ge oss 
i stallet en kopp kaffe till och sag åt Tråffen, att han slip- 
per fara — blir val inte den latmasken ledsen ofver!" 

Och froken Stafva skyndade ut, dubbelt beskåftigare 
då det gållde hennes guldgosse. 

"Hm, måtte ha vaderkorn deruppe i Upsala! Tiinkte 
just skicka efter dig for att vara med på en tillstållning 
liiir i ofvermorgon . . . men hvad fan går åt dig? Hvad bli- 
gar du åt landsvågen efter? Har du tappat något?" 

"Nej, men . . . men . . ." 

"Nå, ut med språket! Hvad å' det om?" 

"Ja, det år val så godt att jag talar om alltsammans 
for farbror!" sade Harald efter ett ogonblicks ofverlagg- 
ning, och nu redegjorde han i fa ord for det som nyss 
passerat. 

"Kors for sju tusan!" utbrast majoren, i det han skot 
ifrån sig den nyss islagna konjacken så våldsamt, att hålf- 
ten slog ut ])å brickan; "så'na galningar! Tank om fliek- 
ungen slagit sig fdrderfvad! Men det år sannt," återtog 
han efter ett bgonblick, lugnare, "det har hon inte! Jag 
har ju lårt henne hur hon ska' kasta sig af, om hasten 
durkar !" 

"Det sa" jag också min van," fbrsåkrade Harald. 

"Rapper pojke i alla fall! Gjorde fdrbannadt rått som 
vande om! Fdrbaskade dumheter! Kunde val begripa att 
inte unga hasten var van vid att se studentpojkar ! Har 
aldrig varit vid akademien sen' han fddd blef! . . . Der kom- 



A ELLER O. 



U1 



mer Stafetten, inte ett ord åt herme, vi gå ner at lands- 
vågen och titta så lange." 

"Se har ar kaffet åt dig, min stackars gosse!" sade 
froken Stafva, som nu helt nyter kom ut på veraudau med 
en ny bricka. 

"Får biira in det igen, Statetten," svarade majoren 
kort. "Harald har en kamrat med sig, som blef efter litet, 
hade tått något skoskaf, eller hvad det var . . . går ner och 
motor honom nu! Ha kaffet i ordning tilis om on stund!" 

Och derpå tog majoren Harald under armen och gaf 
sig af utfor trappan från verandan, och vidare med raska 
steg nedåt parken. Han var mera orolig an han egent- 
ligen ville visa, och mumlade oupphorligt sitt: "tbrbannade 
galenskaper !" och tokiga "studentpojkar!" melian tanderna. 

"Men ka're farbror!" sade Harald temligen forlagen, 
"hvem kunde också tanka på . . ." 

"Tanka? Hvad ska' du lara dig i Upsala, om inte 
tanka! Men — a' så med pojkar, tanka into langre an 
naisan å' lång! Nåsta gång jag rider in on hast, får val 
lara den fan att inte bli radd for hvita mossor — nymodig 
hastdressyr ... hm! Kan for resten inte skada, då man bor 
i trakten af don der hålan!" 

Men vi lomna nu majoren och Harald på en stund, 
for att i stallet se hur det gick med den unge ryttaren 
i fruntimmerssadcln. Hur obeqyåmt han an satt, skyn- 
dade han sig likval i fiill karrier tillbaka, inom sig gorancle 
sig och Harald tiisen forebråelser for deras dumhet att 
stalla sig vid lands vagsrenen for att helsa på den unga 
rvttarinnan. 

Snart hade han komniit tillbaka till den plats der de 
bogått denna sin chevalereska oforsigtighet, och han amnade 
jus satta af i ny fart andå langre, då han vid krbkningen 
af vågen horde ett muntert och klingando skratt och såg 
tvenne unga fiickor komma emot sig i lifligt och gladt 
simspråk. En enda blick på den ena af dem ofvertygade 
honom om att det var den unga ryttarinnan, och hastigt 
stannade han hasten, som nu inte begarde battre, och 
ledande honom i tyglame gick han fram emot de båda 
unga flickorna i det han lifligt utropade: 

"Gud ske lof, min f'roken, att ingen olyeka handt er! 
lliir har ni på samma gång er rymmarc och en botfa'rdig 



142 



SVART l'A HVITT. 



syndare, som hoppas ni forlåter honom det obehag han 
tillskyndat er!" 

"Jag forstår er sannerligen inte, min herre!" svarade 
Lilh r utan forlågcnhet, i det hon helt undrande såg på 
lionom, "hur har ni fått tag i min Alexander, och hvad 
skulle ni orsakat mig for obehag?" 

"Jag var en af de unge marinen, som helsade på er 
nyss har i backen, och som skramde er hast, min froken." 

"Ah, jaså, var det ni!" svarade Lilly, i det .hon såg 
på honom med en forskande bliek. "For all del, oroa er 
då inte! Det var inte ni som skramde Alexander, men 
når jag kom till prestgården, så glomde jag binda honom, 
och som han visst var litet uppskakad sedan motet med 
er, så behagade han bli rådd for en tupp, som i sin tur 
blef radd for honom och flog upp på staketet alideles bred- 
vid honom. Medan jag ett ogonblick var inne hos Augusta 
hår, satte han af i fullt fyrsprång hemåt. Der har ni 
hela saken." 

"Annu en gång, Gud ske lof att vi inte fdrorsakade 
er någon olycka! Både jag och Harald skulle ha blifvit 
fdrtviflade derbfver !" 

"Harald?" 

".la, Harald och jag ha gått hit ifrån Upsala. Han 
har bjudit mig att efter fullgjorda tentamina tillbringa 
några dagar på hans farbrors egendom, for att andas litet 
landtluft!" 

"Då år ni beståmdt hans van Birger, som han så ofta 
skrifvit om?" 

"Så år det, min froken! Och behagar ni nu stiga upp 
i sadoln, så kunna vi ju, om ni tillåter, gcira såliskap hem, 
der man såkert år orolig bfver er!" 

"Ah, dertil! kiinner man mig for val!" utbrast Lilly 
med en fortjusande liten knyck på det lockiga hufvudet; 
"men efter som jag kan slippa gå hem, så år det så myc- 
ket båttre! Adjo, Augusta lilla," fortfor hon, vånd till 
våninnan, "kom ihåg att ni kommer tidigt om sondag!" 

"Det kan du vara såker på!" log denna, i det hon 
tryekte Lillys hånd, och medan Birger letade efter en 
sten vid vågkanten, låmplig for Lilly att stiga i sadeln 
ifrån, hviskade prestdottern skålmskt till Lilly. "Hvad han . 
ser bra ut, du! Det duger att ha en sådan riddare på 
sin våg!" 



A EMBH 6. 143 

■'Jag kan inte saga," liviskacle Lilly tillbaka, "jag- 
tycker bara att han ser inbilsk ut! Han måtte tro sig 
vara en fasligt rar herre, den der!" 

"Och jag glommer niinsann inte så latt!" sade hon for 
sig sjelf, medan hon gick fram till den nu lyckligt funna 
stenen oeh med ett latt hopp kastade sig upp i sadeln. 

Detta gick dock icke så fort att icke Birger, som hol! 
i stigbygeln, fick tillfålle att se en skymt af den mest for- 
ij usande lilla fot man kunde tanka sig. Och om det var 
den lilla foten som satte myror i hufvudet på honom, det 
vet jag inte, men det såkra år, att han som annars hade 
så latt for att tala, nii icke visste ett enda ord att saga 
åt den unga skonheten vid sin sida. 

Lilly tycktes också fdrsjunken i tankar, kanske på det 
der, som hon icke skulle glomma så latt, och fdljden af 
allt detta var att de unga tu tillryggalade återvågen nåstan 
lika så tysta som Egyptens prcster, ifall dessa verkligen 
voro så tysta utaf sig! Birger tyckte sig gora en ofåntligt 
slat figur, der han gick vid sidan af vågen, allteméllanåt 
uppfångande en halft gåckande, halft fortrytsam blick från 
sin unga foljeslagerska. Han borjade nåstan onska att 
någon olycka, det vill saga en mycket hygglig olycka, 
skulle ha intråffat, på det att han på ett mera romantiskt 
Bått hade kunnat återkomma från sin riddarfård, kanske 
med den skona borgfroken i sina armar. 

Situationen borjade nåstan blifva outhårdlig, ty det ar 
(•tt gammalt kåndt faktum, att ju långre man under sådana 
liirhållanden tiger, desto svårare blir det sedan att få 'sam- 
talet i gång, då i detsamma majoren och Harald syntes 
tor den allt mera brydde Birgers långtande blickar som 
ett par råddande englar. 

"Hm, se der ha vi ju ungherrskapet!" utbrast majoren 
lijertligt glad, men lika brum mande som alitid ; "hor på, 
Lilly du, hvad år det du ståller till for spektakel, min tos, 
ha? Hvad har håndt, for sju tusan?" 

"Ingenting, pappa lilla!" svarade Lilly med den lugnaste 
ton i verlden; "Alexander blef skråmd på prestgården, och 
sprang hem medan jag var inne hos Augusta!" 

"Jaså, ingenting annat! Hm! Mjuka tjenare, min unge 
herre! Herr Birger, det år ju så? Jaja, jag sager Birger, 
.jag ... om du tillåter . . . får gora opp det der sedan vid 



144 



SVART PÅ HVITT. 



kaffet! Yalkominen, myoket valkommen! Tycker om raska 
pojkar, hm!" 

"Herr major ..." 

"Hm, inga majorer! Parbror sager du, som Harald!'' 
och majoren gaf honom ett dugtigt håndslag. — "Jaså, så 
Alexander blef inte rådd tor unggbkarne har, inte! Trodde 
det, jag!" 

"Nej, inte det ringaste, pappa lilla! Jag såg myoket 
val att det var Harald, och jag horde också mycket val 
att herr Birger blef fbrvånad," svarade Lilly med en spot- 
sig blick på sin riddare; "men nu lår pappa ursåkta att 
jag rider fcirut, och skyndar mig att gbra taolett for kaffe- 
bordet! Blenda liir val inte vara vardt att få se som 
vardinna — numera!" Och med en af de vanliga små 
knyckarne på hufvudet slog Lilly till sin Alexander helt 
lått med ridspoet och satte af i liitt galopp framåt park- 
grinden, som stod bppen; och inom ett par ogonblick var 
hon iorsvunnen. 

"Hm, rask fiicka!" sade majoren med en blick på 
Birger, "inte samit? Pligtig tos, hyasa? Men kom nu och 
låt oss gbra stråekmarseh ! Kaffet vtintar, och Stafetten 
bliv ursinnig — tycker inte om att det får stå och kallna! 
Marsch!" 

Och de togo ut stegen dugtigt alla tre, i det Birger 
med en egendomlig blandning af bryderi och skrattlust, 
som han ej sjelf kunde forklårå, tankte inom sig: 

"Hon horde niitt utrop! Men det ar detsamma, jag 
tar icke tillbaka ett ord af hvad jag sade! Det var en 
liten satunge!" 



s. 

En knapp halftimme efter sedan Lilly lemnat majoren 
och de två unga må'nnen for att gbra toalett, var man fbr- 
samlad omkring kaffebordet i salen innanfbr verandan. Men 
Lilly hade den gången gjort upp sin rakning utan vården, 
ty i detsamma som hon, klådd i en enkel blå och hvit 
klådning intrådde i salen, fann hon der Blenda fore sig, 



A ELLER O. 



145 



och hvad vårre var, denna hade redan med den aldres rått 
intagit platsen som vardinna vid kaffebordet. Froken Stafva 
hade nemligen, sedan flickoma blifvit vuxna, en gang for 
alla fbrklarat att de skulle tura om att vara vardinna, 
och majoren tyckte for sin del att det alltid var battre att 
ha' en ung vardinna vid bordet i stallet for en gammal; 
en tanke som han forsigtigtvis insockrade uti ett omtank- 
samt: "Stafetten kan behbfva hvila sig; har slåpat nog for 
de mina!" 

Blenda satt således, som sagt år, vid bordet, och bred- 
vid henne stod hennes lycklige fastman, lbjtuanteu, som nu 
verkligen blifvit, hvad majoren också hoppats på, en helt 
annan menniska. Har någonsin lyckan strålat ur en men- 
niskas hela våsende så var det nu ur hans, och det gjorde 
en annan riktigt godt att se på både honom och henne. 
Lnte något sentimentalt pjunk, inga sinekningar och kyssar 
i tredje mans nårvaro, denna så vanliga profanation af kår- 
lekens fdrtjusande små mysterier; knappast en liton hvisk - 
uing någon gång eller en fdrstulen handtryckning; — men 
i stallet glada och leende anleten, varma och strålande blic- 
kar, och denna inre omliet som nedlågger hela volymer af 
kånsla uti ett uttaladt namn, ett enstaka ord, till utseen- 
det så likgiltigt, men dock innebårande så mycket. 

De tre unga månnen hade redan formerat bekantskap, 
och Birger stod just vid ena fdnstret med Harald, hvilken 
han i storsta tysthet anfortrodde att han ansåg Blenda myc- 
ket vackrare an Lilly, och lojtnanten for den genomsallaste 
Ibjtnant på denna sidan eqvatorn, då Lilly intradde. Vid 
forstå anblicken af system, gjorde hon åter den sed vanliga 
lilla knyeken på det behagliga hufvudet, ty jag vil] inte 
dblja for den varde lasaren att Lilly gjort upp for sig sjelf 
att hon just i dag skulle bli en fdrtjusande vardinna, bara 
for att visa att man kan rida i karriér utan att derfor 
vara oqvinlig. 

Det var således ett forargligt streck i rakningen att 
Blenda denna gång inte gjort som ett par foregående mor- 
nar, forsummat sig en stund med kaffet, for att få prome- 
nera i parken med sin fastman. 

"Kors! år du redan hår, Blenda!" sade Lilly litet fdr- 
smådligt, i det hon gick fram till system och råekte henne 
lianden, "jag trodde inte alls att vi skulle få se dig i dag." 

Svart på hvitt. 10 



14(1 



SV AKT PÅ MV1TT. 



"Hm!' r afbrot majoren, "detsamma kan jag saga om 
dig! Fan till toalett det der att dra' långt ut: Var viil for 
llpscalafråmmandets skull kan jag tanka." 

"Visst inte, pappa!" 

"Nå, må vara tor hvad tusan det vill! Slå i kaffe nu, 
Elenda! Jaså, kokta iigg oekså! Bet var bra, Stafetten du! 
Pojkarne ha" varit ute på fdrmiddan. ii" viil hungriga, kan 
jag tanka! Eller hur, pojkar? »Slå er ner nu! Har inte du, 
Harald, sagt din van der att det aldrig tåls något krus på 
'forsåter? Inte? Nå så hor du det nu då, Birger — och 
hin skall dig anfakta om jag marker några krusifixeringar 
v idare!" 

• Skall inte hånda, farbror!" lorsiikrade Birger i det 
han bjod armen åt froken Stafva, medan Harald ledde Lilly 
l'rarn till bordet. 

"Sor man på bara! Hm! Gentilt ska' det vara! Gamla 
Stafetten skiner som en sol, ha ha ha! Galna i studenter 
ii' di, både gamla och unga. ^'å, liijtnant, då tår val du 
vara min kavaljer, efter som fastmon redan sitter der!" 

"Gerna, farbror." 

"Tacka dig fan for det! Jag mins de tiderna då det 
inte var så fdrbaskadt vanligt for en liijtnant att tå bjuda 
en major armen — på moi'gonqvisten åtminstone! På qval- 
larne gick det an, nar de va påstrukna begge två, — men 
nu låter vi maten tysta mumien en stund. Hugg in nu, 
gossar, och låt se att promenaden gifvit er aptit, och sitt. 
inte och stick i gudsgåfvorna som prestgårdsmamseller, inte!" 

Och detta låto de begge studenterne inte siiga sig två 
gånger. De gjorde heder åt anriittningen, så som man gbr 
vid ott par och tjugo år, då man har godt samvete, liitt 
hjerta och kommer ifrån en två mils morgonpromenad. 

Stafetten såg på dem med den innerliga fomojelse som 
en god husmoder all tid kanner då hennes gaster låta sig 
viil smaka hvad huset formår; majoren betraktade den med 
en viss beundran, ihågkommande egna unga dagar. eliuru 
han visst icke iinnu var någon kostfbraktare. 

Blenda och lojtnanten sågo tor det mesta på hvaraiulra, 
udi Lilly kunde inte underlåta att helt tyst for sig sjelfgiira 
den tor Birger icke serdeles sinickrande anmarkningen att 
han åt viil mycket for att vara en ung man med stndent- 
niiissa och långt morkt hår. 



A ELLER O. 



147 



"Nå," sade slutligen majoren, sedan den forstå aptiten 
blifvit stillad, "hvad ska' vi nu roa oss med i dag? Jaja, 
det forstås, sedan våra Upsalienser forst hvilat sig litet, 
for sådana der bokmalar orka viil inte flyga så långt i ett 
tag, tanker jag." 

"Åh, hvad mig betråffar, så har jag redan hvilat mig 
tillriickligt," svarade Harald, "oeh kånner jag Birger ratt 
så har han -heller ingen hist att ligga på latsidan." 

"Nej jag tackar!" forsåkrade denne, i det han bredde 
på en ny smorgås, hvilket forskaffade honom ett nytt leende 
irån Stafetten, och en liten ny missnojd min från Lilly, 
"och 'i synnerhet skulle det vara roligt om farbror hade 
någonting riktigt landtligt att bjuda oss på . . . fiske eller jagt, 
eller en skogsvandring, eller båtfård, — vi behbfva just 
skaka dammet af oss." 

"Nå, då ska ni få folja med mig ner till sjbn att borja 
med for att vittja ryssjorna. Har into sett efter dem sen 
i går morse. Om nu Stafetten har lust, så tar vi och åter 
frukosten ute i det fria. Ha, en pragtig plats under alarne 
der nere, och koka kan ni gora hos Jan Persons nere vid 
sjon. År ni med om det?" 

"Ja, gerna!" utropades i full korus. 

••.Men det vårsta år," sade frbken Stafva betånksamt, 
"att fliokorna ha stok for sig i koket, så det bl ir allt 
litet svårt att tå någon med sig dit ner på formiddagen." 

"Seså for fan! kunde just tro det!" puttrade majoren, 
"hvad år det nu for tillstållningar igen?" 

"Kåra bror, det der forstår du inte." 

"Nej det år klart! Inte kan en karl bsgi'ipa det, inte 
Ska' val sknra igen! Ett forbannadt skurande på er veckan 
i ånda^ Nå, så får val frukosten vara då!" 

"Åhnej, hvarfor det, pappa lilla?" fragåde Blenda, 
"vi kunna ju laga i ordning frukosten, Lilly och jag!" 

Lilly såg på system med allt stbrre och stbrre bgon. 

"Det har du rått i, min flicka!" utropade majoren glad, 
"det kan ni visst det! Det vill saga att då gå vi fdrut och 
vittja ryssjorna och så kan pojkarne ta' med slantdona, 
i fall någon 'haktmakare' står och gapar i vassbrodden !" 

Majoren kallade alitid gåddorna for haktmakare, efter 
det tyska namnet Hecht, och som hela hans omgifning var 
invigd i hans terminologi, så våekte detta icke fbrundran 



148 



SVAKT PA HVITT. 



hos någon annan an Birger som dock snart fick en for- 
klaring utaf Harald. 

Och som majoren sagt blef det. Inom en half'timma 
satt han sjelf fbmojd och strålande i en lått ekstook som 
roddes af de båda studenterne, och drog våldiga bloss ur 
sin gamla sjoskumspipa, medan han tor de forvånade y»g- 
lingarne talade om de mest otroliga fiskarhistorier, hvilka 
han fbrsåkrade vara fullt historiska. 

Lojtnanten stannade hemma tor att sedan ro fruntim- 
merna uti båten, och enligt majorens Jill Birger halfhogt 
yttrade anmarkning också "for att det inte duger att ta' 
kåra karlar med sig på fiske, for då får man inte så 
mycket som en grodstjert en gång." 

"Glommer aldrig!" sade majoren medan ynglingarne 
i rask fart rodde neråt den spegelklara insjbviken, "glom- 
mer aldrig mig sjelf når jag gick och var kår i Malin 
min i unga dagar. Var oppe hos hennes far i Helsing- 
land och skulle vara med om ett laxfiske i elfven der- 
oppe. Nu var elfven en strid kanalje, och hade en liten 
fors hår och en der och jag stod på en tvårbrant ston 
på stranden midtfor en af de der forsarne och hade ett 
tocke der laxspo i hand och en fluga på kroken, och 
stod der och drog och drog med flugan oppe i vattenbry- 
net . . . midt emot stod en engelsman, en rodhårig fan ocli 
drog också . . . och Malin satt ett styeke ifrån mig och såg 
på . . . och det år klart att jag vånde mig om och såg på henne 
mer ån på flugan . . . och bast det år, just som jag håller spb't 
med ena handen och ger henne en slångkyss med den andra . . . 
var slångd i det der då for tiden, — så kommer en laxfan 
och hoppar opp efter flugan och tar henne och spot på en 
gång . . . och spot rullar ned utfor berget och engelsman ger 
till ett gapskratt . . . och jag, med respekt tillsågandes, såtter 
mig en rofva och hasar efter utåt bergsknallen och rått ner i 
elfven som en pil. Och Malin te att skrika, fast hon just 
inte var så rådder af sig — och lax och spb och alltihop tog 
fan . . . det raka af neråt. strbmmen, och jag fick krafla mig 
opp igen våt och flat . . . och hade den harmen att se den 
der rbdhåriga engelsmannen skratta ånnu vårre. Sen den 
betan har aldrig haft kåra med mig på fiske; duger inte! 
Nå, se opp pojkar! Der ha' vi ju forstå ryssjan! Vonster 
svang! Men fan ska' ta' er om ni inte håller ekan stil la! 
Jo si der en aborre! Jo det var en snygg herre, det der," 



A EILER O. 



149 



— fortsatte majoren i det han korde in handen i ryssjan 
och tog en aborrpinne på ett qvarters långd, — "att så'n~ 
der inte skams att krypa in i hederligt folks ryssjor ! Adjo 
med dig, och helsa mamma! — och majoren slångde abor- 
ren langt ut i sjon. — A' med den der som med bevårings- 
pojkarne nu for tiden! Får gå på tillvaxt! Seså der ja, marsch 
i'ramåt till nasta ryssja! Der ha' vi val en moitpinne, kan 
- jag tånka. 

Men i nåsta ryssja stod en gådda på åtta marker, och 
nu blef majoren strålande glad igen. 

Och efter en 'timmas forlopp voro alla ryssjorna vitt- 
jade och fangsten hade varit rått god. Man styrdc nu ekan 
at land der en grupp af skuggiga, morkgrona alar stod 
helt nåra vattnet och speglade sig deri, medan en frisk och 
ljusgron gråsmatta mellan deras stammar inbjod till en be- 
haglig hvila. Der voro flickorna redan sysselsatta med 
dukningen af frokostbordet, och lojtnanten stod ute på en 
sten i v/assen och metade. En munter ljusblå rokhvirfvel 
banade sig vag mellan alarnes blad ut i rymden, och på en 
sten strax bredvid elden tronade Stafetten vid en stor pota- 
tisgryta. Det hela såg så inbjudande ut, att de båda yng- 
lingarne på en gang utropade ett gladt: Herrligt! — som 
kom majoren att storskratta. "Så'na kanaler," ropade han, 
"ffaan ska' få se att de redan å' lmngriga om igen? Se bara 
så de r<{} nu! Jo nu går det raskt. . . gick så lagom når 
vi skulle vittja! Stafetten har gjort eld ute, ser jag. Så 
mycket batfcre . . . tyoker mer om varm potatis, kokt i i'ria 
luften . . . tvårkokar inte då . . . 2vappar det braV" skrok han 
med detsamma åt lojtnanten, som såg ut som en forvist der 
han stod på sin sten, — "har du fått något ?" — "Inte ett 
lif!" svarade denne med en langtansmlj blick bort till Elenda 
som just nu låg på kuå vid det imj)roviserade bordet och 
skar fina, hvita skifvor af en nybakad hvetbulle, "nog vet 
jag hvar det linns battre. fangst; men der år forbjudet fiske 
till efter frukosten/' 

"Rått gjort af Elenda," skrattade majoren, "men så se 
då opp for sjutusan, pojkar! ser ni inte att vi ha' en sten 
midtfor oss . . . svang på hoger åra — ratsch ! der ha vi det 
nu! Hvad tusan glor ni på?" 

"Vi såg på lojtnanten, kåra farbror!" svarade Harald. 

Men Birger sade ingenting, ty saken var den att han 
hade fåstat* sina blickar på Lilly som lått som en elfva 



150 



START l'A I1VITT. 



hoppado fram och tillbaka genom gråset, och dot var honom 
omdjligt atfc ta sina ogon ifrån henne igen. 

"Hm! måtte vara mig en riktig storatare du," sade 
majoren åt Birger, sedan dc med torenade krafter kommit 
losa t'rån stenen igen, "kan ju inte ta' ogonen från frukost- 
bordet, vet jag! Eller ar det något annat du ser på?" 

"Uppriktigt sagt, farbror!" svarade Birger muntert, "ser 
jag lika mycket på flickorna som på frukosten." 

"Jo jo, det ena goda skammer inte det andra!" me- 
nade majoren i det han hoppade upp i land. 

Och i det Birger foljde efter, tiinkte han tor sig sjelf, 
medan lians beundrande blickar oarlåtligt fiiste sig vid Lillys 
låtta, ljusskimrande gestalt: 

"Gud vet om hon inte iindå ar ånnu mera sotunge iin 
satunge!" 



6. 

Sedan frukosten var slut, begaf man sig åt olika hall, 
efter hvars och ens egen bojelse och olika behof af for- 
stroelse. • 

Majoren lat ro sig ut i båteu for att slattta, sedan 
Traffen haft den lyckliga ingifvelsen att komma efter; ty 
han var cgentligen den ende som kunde till punkt och 
pricka uppfylla det grannlaga varfvet att skota årorna till 
majorens bolåtenhet. Och att ro en kinkig slantfiskare ir 
minsann inte det låttaste. Oekså vankades under hela fisket 
de mest stormande tillvitelser, hvilka dock af Traffen upp- 
biu'os med det mest filosofiska lugn i verlden, i synnerhet 
som de alltid voro uppblandade med en god dosis bastant 
och dråpandc humor, hvilken lifligt påminde gantle Traffen 
om lagerlifvct under motena. Blef majoren flir svar, hvil- 
ket latt kunde hånda, då en 'hiiktmakare' gick sin våg, 
sedan han en god qvart stått stilla i vassen med den doda 
morten i gapet, — så tog Traffen sig en ny tobaksbuss, 
och sedan trotsade han både åska och blixt och dunder. 

Ståletten hade passat på att liigga beslag på Harald, 
som nu under en långsam promenad upp till en torparstuga, 
der ett par sjuka barn funnos, for hvilka gamla frøken 



A ELLUtt (i. 



tagit med sig litet sniått i den stora kjolsacken, fick lof 
att tran borjan till slut redogora for hur han hade det i 
TJpsala, om niånadspenningarne råekto till, och om den der 
lilla scrskilda såndningen tran frokcn Stafva vid nyårstiden 
hade varit viilkommen, med mera sådant som tor den be- 
skedliga t'roken var af hogsta vigt att tå veta. 

Blenda och lojtnanten hade redan arm i arm bogit'vit 
sig af på en promenad uppåt bjorkskogen på sidan af sjon, 
och som de sago ir/gouting mindre an sållskapliga ut tor 
anuat an hvarandra, så hade Lilly naturligtvis inte den 
ringaste bbjelse att folja med dem. Birger hade lånat lojt- 
nantens metspo, och stod nu på samma sten som denne 
fore l'rukosten, gorande tåtanga torsok att fåsta en stor 
morts uppmårksamhet på den rluga han hade på kroken. 

Lilly var således alideles ensam, och såg måkta led- 
sen ut der hou satt under en af alarno stodande sig mot 
dess stam, med den lilla halmhatten i kuåt, och fingrarne 
sysselsatta med ett låugsamt plocka sonder ott par gull- 
vifvor som vaxte strax bredvid der hon satt. 

"Jag ar inte en smul mera for Blenda!" suckade hon 
for sig sjelf, "hon har inte ogon for annat an lojtnanten, 
den stygga, obeskcdliga lojtnanten som år så afundsjuk om 
henne att man knappt får tala henne till! Och så vill pappa 
påstå att det skall vara så der med alla som bli kåra? 
Då vill jag aldrig bli kår . . . och ingen får nån'sin bli kår 
i mig! Men kan jag hindra det? Ahja, dot har ingen tara! 
Efter den der unga herms utsago år jag ju en . . . fy ! jag 
vill inte saga ut det der stygga ordet! Men vanta mig, det 
skft" han få betala! Jag ska' visa honom att jag inte år 
någon . . . någon sådan unge som han tror, ja det ska' jag! 
Och når han «rkånnei - att jag år någonting helt annat, da 
ska" jag skratta åt honom, och vånda honom ryggen så 
hår . . ." och med dctsamma vånde hon på hufvudet, och 
spratt till i det en hastig rodnad spred sig bfver hennes 
vackra ansigte och ånda uedåt den hvita halsen. Ty några 
steg ifrån henne stod vår unge student, som hade ledsnat 
vid att forsbka narra den stora morten, och Lilly tyckte 
att hans stora mbrka ogon voro fastade på henne med ett 
sådant uttryck som hade han sedan ångrat sitt fdrhastade 
utrop. 

Efter några bgonblick var Lillys fdrlågenhet ofver, 
och hon frågade sedan hon hastigt stigit upp: 



152 



SVART PÅ HTITT. 



"Har hen - Birger redan ledsnat på att fiska?" 

"Ja, jag har just aldrig varit någon så stor van utal' 
det sa'ttet att fbrdrifva tiden. Och jag kom just for att 
l'råga om jag inte skulle lå bli frokens kavaljer, efter som 
vi båda tyeks ha blifvit ofverlemnade åt vart ode." 

"Gerna," svarade Lilly gladt, i det hon tånktc for sig 
sjelf, "det blir ett godt tillfalle att borja aibeta på min 
hamd!" 

"Men hvart ska vi bege oss af?" fragåde Birger, i 
det han bjod henne sin arm, "till lands eller till sjris?" 

"Helst ville jag fara ut på sjon!" 

"Det passar ju sig alldeles fdrtraffligt ! Majoren tog 
båten, men ekstocken ligger qvar! Om ni vill, froken, så 
stiga vi i den, jag tar årorna, ni sitter akterut, och så ge 
vi oss af! Finns det något stalle har der det v'exer neck- 
rosor!" 

"Aek ja, vid. qvarnv ikon! Der finns de allra vaekraste 
hvita neekrosor man kan tånka sig. Der har sjon sitt ut- 
lopp genom en liten back, och just vid mynningen af den 
vexa de." 

"Då finns der kanske en liten fors också?" 

"Det tror jag, det! qvarnl'allet! det ar ett riktigt ståt- 
ligt fall, skall ni tro! Det år visst ett par alnar kogt, och 
vore der bara mcra vatten så skulle det vara riktigt pra'k- 
tigt! Vi ha' diipt det till Niagara! Och der har pappa en 
fiskodlingsdamm också!" 

"Det blir ju herrligt!" utropade Birger glad, i det de 
arm i arm som ett par riktiga barn sprungo ned till bug- 
ten der ekstocken var uppdragen. 

Lilly fattade sin riddares erbjndna hand och hoppade 
latt i båten, och sedan hon satt sig akterut, skot Birger 
ut den och hoppade efter, och med uågra raska årtag fdrde 
han den låtta farkosten utåt sjon. 

"Hvaråt skall jag mi ro?" frågadc han i det han ett 
ogonblick hvilade på årorna. 

"Jo," svarade Lilly — i det hon visade^rått f'ramlbr 
sig, "viind er om, så skall jag saga er vågen. Ser ni den 
der Ijusgrona iingen der midt ofrer sjon?" 

"Ja, den ser jag." 

"Och den mbrka barrskogen som sluttar neråt deK till 
venster!" 

"Ja, den ser jag också." 



A ELLKR O. 



153 



"Just ditåt ska' vi. Qvamviken skår in der, och det 
ar just vid foten af barrskogen som backen faller ut ur sjon." 

"Nå, då tar jag stamhåll på alamc, så går det bra," 
svarade Birger, inom sig fortjust åt den vaekra utsigt han 
på detta sått skulle få njuta i minst en halftiminas tid, ty så 
långt tyekte han ungeiarligen att det kunde vara bfver sjon. 

"Men herr Birger får inte ro hårdt," sade Lilly små- 
leende, — hon hade redan bbrjat att utfdra sin håmdplan, 
— "for då viekar bkstocken, och då blir jag rådd." 

"Det kan jag aldrig tro!" inenade Birger. 

"Hvilket? Att ekstocken viekar?" 

"Nej, men att ni blir rådd, froken Lilly! Ni var inte 
radd i morse." 

"Nej, men for sjon år det en annan sak. Jag ar inte 
så modig som ni tror, herr Birger!" 

"Nå, Gud ske lof for det!" utbrast denne i det han 
tog ett dugtigt årtag, så att ekstocken verkligen vickade 
till litet. 

"Jaså, ni vill att en flicka ovilkorligcn skall vara rådd 
af sig?" frågade Lilly litet biet i det hon fattade tag med 
sina båda små hånder i båtkanten, "nå, då kan ni ju vara 
belåton nu, sedan ni verkligen lyekats att skråmma mig." 

"Forlåt mig!" utbrast Birger med en på samma gång 
så rorande och så skålmaktig min att Lilly inte kunde hålla 
sig från att skratta, hur ond hon också blef på sig sjelf 
for denna brist på sjelfbeherrskning, — "forlåt mig, men 
jag blef så glad bfver att ni kunde vara litet rådd, att 
jag tog i litet hårdt! ni kan visserligen saga att dot år 
bara egenkårlek af oss karlar, derfor att vi så gerna vilja 
visa oss modiga, och jag vill gerna medge att så år. Men 
det finns ingenting mera behagligt an en liten ofrivillig 
rorelse af rådslå hos en ung flicka . . . den klar henne lika 
bra som det liastiga lyftandet af vingen klar en dufva, som 
strax åter lågger ner den for att om en liten stund igen 
skråmmas opp af en liten småsak utan betydelse!" 

"Ja, men pappa har inte uppfostrat oss till någi'a rådda 
dufvor, han inte! . . ." 

'»Ert lilla tag i båtkanten nyss, bfvertygar mig om 
att ni, froken Lilly, lika litet kan forneka er natur som 
dufvan sin!" återtog Birger med en såkerhet som forefoll 
Lilly fasligt retsam ; men som hon foresatt sig att visa sig 



START PA HV1TT. 



riktigt alsKvåxd, låtsade hon likvid inte om att orden stuoko 
henne. 

<e JSi ar ju todd i Yermland?" fragåde kou. for att ge 
samtalet en amiau våndning. 

"Ja, vid sjelfVa stranden af'Klarelfven," svarade Birger. 

"Lefva edra foraldrar affnu?" 

"Min mor lefver! Ack, froken Lilly, om ni visste en 
sådan ålsklig, fortrafflig mor jag - har! En fattig, staekars 
komministerenka som i tio år cnsam stretat for sin slyngel 
till son, som nog gjort henne många sorger! Och som hon 
åndå aiskar så bmt, så innerligt!" 

"Ni ar lycklig ni, her* Birger, som har en mor! Jag 
har aldrig kant min, jag!" 

"Ack då vet ni inte hvad det vill saga att vara 
iilskad, froken Lilly! Ty en sann kårlek kan vara huru varm, 
huru hangifven som helst; men den uppvåger andå aldrig 
en mors! Och en ålskares, en makes kårlek kan ersatta 
mycket, men jag tror andå inte att den kan fylla den tom- 
het som den menniska kanner, hvilken aldrig haft en mo- 
ders iimhet att sola sig i, att karma sig styrkt och trostad 
och stålsatt utaf!" 

Lilly såg på sin roddare med forvåning. Hans oga 
strålade, hans kinder fargades, hela hans vasen lyste af 
hanfbrelse når han talade om sin mor. Han biet" så vac- 
ker af donna inre vårma, att Lilly vånde bort ogonen tor 
att inte bli blåndad och for att inte forgå ta sin håmd. 

"Se der borta i vassen sitter pappa och slantar," ro- 
pade hon hastigt i det hon viftade med sin hvita nåsduk. 
"Om vi skulle ro till honom i stallet?" 

"I)et vore bara att stora honom, — och nu ha vi ju 
dessutom inte långt qvar." 

"Ja men . . ." och Lilly viftade fortfarande åt fadren. 

"Ni ser ju sjelf, froken! Han marker det inte, han har 
beståmdt en gådda på kroken. Och do vackra neckrosorna 
sedan, då skulle vi ju gå miste om dem." 

"Tycker ni niycket om neckrosor!" fragåde Lilly som 
nu hade hemtat sig från sin lilla forvirring, och åter såg 
honom lugnt och obesvåradt i ogonen. 

"Ja, det ar den ålskligaste blomma jag vet. Det fiuns 
ingen annan som går upp mot henne, der hon ligger och 
gungar på den klara boljan. Har det nånsin funnits några 



A ELLER O. laf) 

najader till, så ha' de sakcrt blitVit forvandlade till neekrosor, 
sedan sagan var forbi, och vcrlden biet' prosaisk och tråkig." 

"Jaså, hen* Birger," fragåde Lilly som med glådje 
hakade sig fast vid detta gynnandc tilltalle att fa dispu- 
tera, t v som al la flickor, upptbstrade af fader, disputerade 
hon gerna, "ni anser verlden prosaisk och tråkig for dot 
•att sagan ar forbi. Mon verldcn ar aldrig prosaisk for 
•den som vill och kan tinna poesin der den finns — och 
hvar finns inte den? 

"Myeket sannt, min froken! En sådan har fard till 
•exempel, det ar poesi! En stor handling, en adel stråfvau, 
den har också poesi. Hen annars ar verlden nu lbr tiden 
alldeles fdrbålt prosaisk! V r i som gå deruppe i Upsala ha' 
tilltalle att se det, ska' ni tro! Hvar tror ni studentlif'vets 
poesi har tagit vågen V Bortblåst, min froken, nu ;f sjelfva 
studenterna blaserade, bo i maguifika våningar i stallet for 
i poetiska vindsrum och roinantiska dubletter, De lefva 
ett sorts fdrfinadt kammarlif i stallet for det forna fria lif- 
vet ute i fait och skog, på gator och torg, och studierna 
vinna ingenting på ombytet!" 

"Hor på, horr Birger," sporde Lilly plotsligt, litct 
ironiskt, "amnar ni studera till prost?" 

"M menar att jag ar på god vag att borja en predi- 
kan?" svaradc denne leende, "men så farligt ar det inte, 
och prest tanker jag inte bli. Jag vill bli uaiversiietslårare, 
om det ar mbjligt, och om jag kan fa råd att hgga qvar 
så lange. Helst skulle jag vilja bli låkai'e, men det ar en 
■så dyr kurs, och min kiira, fattiga mor behofver snart mitt 
understod, hon som så lange strafvat for mig. — Men se 
så, nu a' vi frainnie! Har ar gudomligt vackert. Och so 
•sådana neckrosor sedan! Ali, de å' fdrtjusande! Viinta nu, 
•så svanger jag till med ekstocken, och så plockar ni till- ' 
rackligt att binda en krans utal'! Vill ni det?" 

"Ja hvarfbr inte! Men svang inte for hastigt, jag blir 
_yr i hufvudet!" 

Men varningen kom for sent. 1 sin fdrtjusning tiinkto 
Birger inte på någon varsamhet vid sviingningen, och vid 
den hastiga knyck som ekstocken gjorde, forlorade Lilly 
jemvigten, och skulle ovilkorligen ha' fallit i vattnet, om 
inte Birger med blixtens snabbhet kastat årorna ifrån sig 
och med en rask bbjning framåt, ty ekstocken var icke ser- 



15fi 



SVART vl HVITT. 



deles lång, fait tag i heimes klådning och hållit henne qvar 
i båten. 

Och nu låg han på knå på botten af ekstocken och 
holl nastan i sina armar den unga flickan som ånnu inte 
riktigt sansat sig efter den ofverhangande faran. Birger 
var otrostlig, han visstc inte hvad han skulle taga sig till, 
han talade osammanhångande ord, ja, jag tror nastan att 
han i hojden af sin fdrsknickelse och forvirring mer an en 
gång utropade : "ålskade Lilly" — åtminstone kan jag inte 
beståmdt ansvara for motsatsen. 

Men inom ett ogonblick hade Lilly sansat sig, och 
modig som hon var af naturen, gjorde hon sig los från de 
armar som stbdde henne, och sade med ett forsok till 
leende, som dock nastan totalt misslyckades: 

"Det var ju ingenting! Jag vet inte hvad som kom- 
mer åt mig i dag. Var så god och återtag er plats, herr 
Birger, och laga att vi fa komma i land. Det skall åter- 
stålla mig helt och hållet." 

"På stunden, min froken!" stammade vår van Birger 
forvirrad, och makade sig baklånges tillbaka till sin plats. 
Han utstrackte handerna efter årorna, — ett utrop af bfver- 
raskning undslapp honom. 

"H^vad år det?" ropade Lilly. 

"Aroma å' borta! Jag glbmde att de inte voro fast- 
gjorda, utan suto losa mellan rodderna!" 

"Och nu å' vi inne i backen och drifva neråt qvarn- 
fallet!" utropade Lilly, rådd på Mit allvar. 

Kirger såg sig om, och hon hade verkligen rått. Medan 
han hade sokt återkalla henne till sans, hade strommen fort 
den låtta ekan med sig och den gick nu i full fart utfbre åt 
qvarnfallet, som visst inte var serdeles hogt, men som dock 
alltid kunde fdrskaff'a Lilly ett obehagligt bad och Birger 
eviga sjelfforebråelser for sin oskicklighet. 

"Var inte rådd. froken!" ropade han hastigt, kastade 
rocken af sig, och var med ett lått hopp i vattnet, fattande 
tag i ekans framstam, och med såkra simtag skjutande 
henne framfdr sig till stranden som icke var serdeles aflågsen. 

Lilly uppgaf inte något rop, hon satt alldeles tyst, och 
glbmde både sin håmd och sin fara, for att forstillet be- 
trakta den raske simmaren som inom några ogonblick lade 
ekan vålbehållen i land. 



i ELLER O. 



157 



Knappt hade de uuga tu konnnit val upp i land, fbrr 
an Lillys glada lynne ooh vanliga ofdrskråckthet åter togo 
ut sin rått, ooh hon med. ett muntert skratt rackte handen 
åt sin vattendrypande riddare. 

"Nu få vi lof att skynda oss upp till injolnarmor, så 
att ni lår byta om klader, herr Birger," sade hon strax 
derpå, som om hon nåstan skåmts bfver sin mimterhet. 

"Ah bah," svarade denne, i det han vred vattnet 
ur sin ljusa våst, "ett litet sommarbad! Det torkar af 
sig sjelf." 

"Och ni blir sjuk, ja . . . ooh det skulle jag få på mitt 
»anivete? Nej, jag tackar! Se der kommer just mor Kerstin! 
God dag, mor Kerstin lilla, hur står det till hos er i dag?" 
— och dermed skyndade Lilly fram till en liten trind och 
fryntlig gumma, som kom direkte emot dem med stick- 
strumpan i handen, och ideligen slog ihop sina hander, 
ropande på langt håll: 

"Nå så sanna mig, a' det inte den lilla rara froken 
'Lilian' som gbr sig så gemen och kommer och helsar på 
mig, fattig stackare! Aj for Jemine, så rart f'remmat det 
va'! Och en stor och farlia vacker herre har ho' med sig 
också, det Guds grynet! Herre Jesses! Gu'da', lilla rara 
froken! Men kors i alla tider, herrn ar ju så kontant 
lungbldt, så det rinner åfen!" 

"Jaja, kåra mor Kerstin," sade Lilly skrattande, "herr 
Birger har varit i sjon också. Ekan holl på att gå ned 
tor qvarnfallet, och då hoppade herr Birger i sjon och skot 
henne till land, tor vi hade tappat aroma." 

"Kors i alla mina evigaste tider!" beskamiade sig nu 
injolnarmor, "en tocken grynit raskcr herre det var! Men 
nu får han då rakt lof te titta innanfor hos vårt och få 
torrt på sig! Och litet varmt kaffe ska' han ha i sig, for 
annars kan han rakt af få fross-sjuka på halsen på sig!" 

"Har ingen fara, mor!" fdrsakrade Birger, "men om 
ni hade någon pojke som kunde tå ta' rittt på årorna åt 
oss, så vore det bra." 

"Usch ja! Det ska' Johannes gora som schas, det. 
Men me'n han gor det, ska' herrn ta' mig daleru stiga in, 



158 



SVART PA IH' ITT. 



och få på sig utal' Johanneses kliider, medan jag torkai' di 
der frainfor ugnen . . . for si, jag har just bak tor mig i 
dag, så det passar ackurat som det vore gjordt, det. Och 
lilla frokna kan just titta in te monnora under tiden, for 
hon långtar så Éiuda tbrl'asligt etter si' lilla 'raringe', som 
hon kallar'na!" 

Och dervid blef det. Mov Kerstin trippade torut, under 
oupphorligt pratande och nigande, och Birger måste gc sig 
af med, och till sanningeus, om också just icke till hjeltens 
heder, måste jag saga, att han gjorde det temligen gerna, 
ty de våta klådcma biirjade kånnas litet obehagliga, hnr 
varm och vaekcr iin dagen var. 

Iuom en qvart var vår unge studiosus iklådd 'Johan- 
neses' helgdagsklader af hemvafdt linne, och nar han på 
det sattét utstyrd kom ut i stugan, der Lilly redan satt 
vid det renskurade bordet med den rykande kaffepanuan 
på, och der mor Kerstin stod vid det gamla, blåmåladc 
hrirnskåpet och lade upp det allra gullgulaste smor på en 
liten tallrik med Rosendals -lnstslott midt i bottnen, så 
tyekte han sjelf att alltsammans såg så hemtrettigt ut, att 
han gerna velat vara mjolnar- Johannes i egen person, om 
nåmligen Lilly också kunnat tbrvandlas till en bygdens 
tarna, i stallet for att vara en fin froken. 

•'Xå kors i alla mina tider!" utropade mjolnarmor, och 
slog sig med ena handen på knat, i det hon holl smor- 
tallriken med den ancka, "allri' har då gossen mins klåder 
sctt så golika ut forr, det år då lifs lefvande sanninga, det." 

"Såg inte det, mor!" svarade Birger litet forlagen 
ofrer gummans bcundran, "så rara klåder som de har! 
lS T i har bestiimdt vaft dem sjelf?" 

"Ja det har jag med, och skam te sågandes har jag 
sytt dom också, fast ena mamsella i prcstgåln hjelpte mig 
te råtta med klippningen . . . tor si hon klapp dom efter 
bror sins, som å' deroppe vid studcringa i Uppsala, kan 
tåuka. Tycker inte lilla frokna att herm ser for innerlia 
rar ut?" 

Men Lilly hade just nu någonting mycket vigtigt att 
svssla med en balsamin som stod i en sned kruka i ion- 
stret bredvid bordet, så att hon horde inte på det brat. 

"Ja, nu slår jag i kaffetårn, jag," fortfor mor Kerstin, 
"och så ska' ungherrskapet doppa te, for både brb't och 
smbret så å' det tårskt, skam te sågandes. Och den rara 



A KLLEIl O. 169 

froken Blenda, som ska' te och torlofva sig, siijer di; ja, 
jag siiger ttill det, och det ma' lyktnanten te! Ja' tånkte 
ta.ll jag, nar di va' har te påskas, att det va' något på tok, 
tor ho' såg inte åt'cn på hela tiden medau han såg på henne, 
men barastc han titta' bort, så va' ho' der med ogona. 
Men hvad i alla tider ii' det åt lilla frbkna," at'brot gum- 
man torskriickt, "brønde ho' sig?" 

"Ja . . stammade Lilly, myeket brydd, "jag brande 
mig verkligen ;" men saken var den, att hon jnst ertappade 
sig sjelf med att se på Birger medan denne tittade ut 
genom tonstret på Johannes, som just nu kom tillbaka med 
årorria till ekstoeken; oeh detta ertappande gjorde att hon 
vid mor Kerstins knipsluga observation ryekte till som om 
hon brannt sig. 

"Det lår ifill inte droja liinge heller," fortfor don prat- 
samma mor Kerstin, "fdrrån de' kommer nå'n ung och rar 
herre oeh kniper bort lilla froken Lilian for majorn. For 
si det å' ett gammalt skrock har på orten, att når en flicka 
haller på te komma utfdr qvarnfallet, så drøjer det inte 
Hinge toir an ho' ramlar utfdr pvodikstoln med." 

"Jaså, tror man det, mor?" fragåde Birger lifligt, i 
det han tog sig en ny skifva brod. 

"Ja, det ii' då en så regal trosartikel som aldrig det!" 
fdrsakrade rnjolnarmor, "och en så rar flicka som froken, 
tår fa.ll inte liinge vara i fred, tanker jag." 

"Jag gifter mig aldrig, mor Kerstin!" sade Lilly me" 
ovanlig håftighet, i det hon skot ifrån sig katiekoppen. 

"Ahja, så siijer litet hvar, forstås," menade denna, 
"men når bara den dera 'råttingen' kommer, så blir 
det faU annat ljud i skalla"! Men si så ta' mej daleni 
ska' icke lilla frokna ha sig en titan påtår, tor annars blir 
det då aldrig val!" 

"Nej, taek, mor Kerstin," svarade Lilly, viinligt men 
heståmdt, "jag vill inte ha inera! Och som pappa troligt- 
vis blir orolig om vi å' for lange borta, så tar jag nu 
ekstoeken och ror tillbaks till honom, och herr Birger 
går kanske omkring i stallet, for att hålla sig varm;" 
— och det var inte utan ett litet ironiskt tonfall hon sad 
det sista. 

."Som froken Lilly behagar!" svarade denne mycke 
stott. "Ja^g vill visst inte besviira." 



160 



SVART 1>A HVITT. 



"Dot år inte for att ni besvårar mig, mon af omsorg' 
for er helsa!" svarade Lilly ntan att se på honom, "ni Kl- 
inte van vid att vara ute så har, ni! Adjo, mor Kerstin, 
tack for kaffet. G-lom inte bort att helsa på oss, når ni 
far till kyrkan." 

"Men kåraste lilla f'rokna, ska' hon såtta af så der 
som ett urvåder? Johannes kan fåll ro'na tebaks, efter ho' 
inte vill att den rara herrn hår ska' hjelpa'na . . . och han 
som åndå hjelpte'na att inte komma utfdr qvarnfallet . . ." 

"Adjo, mor Kerstin!" sade Lilly hastigt, tog sin liatt 
och skyndade ut. 

. "Det står ta' mig dalern aldrig rått till med fliok- 
ungen," tånkte mor Kerstin, i det hon skyndade efter 
henne ut. 

"Jag bedrog mig inte i min forstå uppfattning af henne," 
sade Birger for sig sjelf, i det han måkta fdrtornad trum- 
made med mor Kerstins basta tesked på bordskanten, "hon 
år beståmdt en satunge, och det en af vårsta sorten åndå! 
Mon hon skall också få vånta innan jag ser på henne eller 
talar henne till, det kan hon lita på!" 

Och i forargelsen tog var hjelte sig en kopp kaft'e 
till och doppade ånna en skifva af mor Kerstins pråk- 
tiga brod. 

Men under tiden hade Lilly redan skyndat ner i ekstoc- 
ken, satt ut densamma, trots alla mor Kerstins lamente- 
ringar, och rodde nu i rask fart emot strommen for att 
komma ut i sjon. Hennes kinder glddde, hennes pulsar 
slogo som om hon haft feber, och hon tyekte i donna stund 
att hon var ond på sig sjelf, på Birger, på mjolnarmor och 
på hela verlden. 

Når Birger hade druekit ur sin andra kopp kaffe, gick 
han ut ur stugan och upp på en liten baoke strax bredvid 
for att se efter om ekstocken iinnu var i sigte — ty Lilly 
ville han ju naturligtvis icke mera se på. Han såg också 
cn liten skymt af den just då den svångde ur båeken och 
ut i sjon; han kunde icke heller undvika att se den unga 
rodderskans hvita halmhatt blånka i solskenet; men hvad 
han inte såg, var den hogst besynnerliga omståndigheteu, 
att Lilly, sedan hon val kommit så långt ur sigte att hon 
visste sig icke kunna upptåekas från qvarnbyggnaderna, 
vånde sin lilla eka rått inåt vassen, och tog ett par raska 
årtag så att farkosten kilade in melian den alnshoga såfven. 



A ELLER O. 



161 



Når hon val komrnit in i donna rorliga berså, hvars grenar 
bqjdc sig bi'ver hennes huf'vud som ett grbnskande hvalf. 
lade hun årorna ifrån sig, satte sina små kander tor ansig- 
tet och bbrjade grata så bittert och hejdlbst, som om all 
verldens sorg och elånde hvilat på henues ljuslockiga 
huf'vud. 

Mon håftiga regnskurar gå snart bi'ver, det vet man 
ju, och når Lilly efter en god qvarts timme åter styrde 
ckan ut ur vassen, lekte det allra gladaste leende på hen- 
nes låppar, och det var val att Birger icke nu hade samma 
plats som på ditvageu, ty såkert hade han blil'vit alideles 
solblind af att blicka in i det klara bga, som nu stråladu 
dubbelt fagert genom den slbja som tårarnc kastat derbfver. 

Det var beståmdt mycket båttre for Birger, att ensam 
och fbrargad som han var, gå med åter torkade kliider don 
yackra vågen omkring sjbn, i den martialiska afsigten att 
hådanoftor i Lillys såliskap vara stum som en fisk och 
ståndaktig som en forlast magister. 



Mår Birger, bctydligt lugnad — ty en god promenad 
i en vacker natur har betydligt lugnaude egenskaj)er 
återkom till platson under alame vid sjbn, var middagen 
rodan uppdukad der af Stafetten; Lilly var redan återkom 
men och i full verksamhet, som om ingenting håndt, och 
åfven Blenda var syssolsatt med ordnandet af anråttnin- 
garno; men det tycktes som om ett lått moln af missmod 
hvilat bfver det hela. 

Birger gick derfor icke strax dit ned, utan staunade 
ett stycke derifrån for att bfvertånka hvad han skulle saga, 
ifall det blefve fråga om den tillåmnade fården utfbr qvarn- 
fallct, och .det- som dermed stod i sammanhang. Han våck- 
tes nr sitt grubbel genom ljudet af Haralds rost, som fråu 
en liten ekbacke, strax vid vågen, ropadc helt hbgt: 

•'Xej, se der ha vi honom! Kom hit, du vandrande 
riddare, så skall du lå en cigarr!" 



162 



SVART PÅ UVITT. 



Och nar Birger tittade uppåt backen, fick han se 
Harald och lojtnanten utstråckta i gråset under en stor 
och lummig ek, och rbkande hvar sin cigarr, hvilken åsyn 
iinnu mera lugnade hans ånnu något upprorda sinneu. Inom 
ett bgonblick var han hos dem, och etter ånnu några dgon- 
blick låg han, som de, utstråckt i graset och insog med 
begårligkct den låtta dof'ten af en oklanderlig Stoekholms- 
havanna. 

"Hvarifrån kommer du?" sporde Harald. "Och hvar- 
fdr har du varit så oartig att lemna kusiu Lilly åt sitt ode? 
Hon kom for en stund sedan roende ensam hem i ekan." 

"Ar majoren återkommen iinnu?" fragåde Eirger till- 
baka, utan att svara på Haralds fråga. 

"Ja, for langesedan. Men fisket hade varit dåligt! 
Fem gåddor hade gått ifrån honom. Traffen hade fått så 
mycket skrupens så han hade tomt hela sitt forråd utaf 
tuggtobak, och farbror sjclf var vid dot vårsta bcrserkalynne 
i verlden. Nu år han ute och går for att se på en ny- 
odling derborta i skogen. Men svara nu på min fråga." 

Och Birger redegjorde i lå, ord Kir hvad som passerat. 

"1S T å i dag år det då en riktig Tyeho-Brahedag," sade 
Harald skrattande, "det ar bara gamla Stafetten och jag 
som inte kommit oss ihop." 

"Ja, men lojtnanten och froken Blenda?" frågade Bir- 
ger fdrvånad, "de ha val inte . . . ?" 

"Jo du?" utbrast Harald triumferande, "de ha också 
kommit sig ihop! Se bara på den lyeklige fastmannen, hur 
han ser ut." 

Och Birger såg nu litet nogare på lojtnanten. Denne 
bolmade på sin cigarr som en tysk i en jernvågsvagn, och 
såg for resten ut som ett hotande åskmoln. 

"Kan du tånka dig att de ha grålat, du!" fortsatte 
Harald, "riktigt grålat." 

"Nu bfverdrifver du, kåra Harald," infoll lojtnanten 
med nibrk min, "det var bara en liten obetydlig tvist, ett 
litet lappri!" 

"Jo, jag tackar, jag! Och så se ni ut på det såttet 
båda två!" 

"Ja, ty fast det var ett lappri om man så vill, så 
galide det åndå en ganska vigtig sak," återtog lojtnanten. 

"Ja du Birger," sade Harald komiskt hogtidlig, i det 
han till hålften satte sig upp, "en riksvigtig sak, det kan 



A ELLER O. 



163 



du lita på. Han liar redau bppnat sitt hjorta for mig innan 
thi kom. Vånta skall du fa, hora." 

"Hvad ar det vårdt att prata om det der vidare!" sade 
lojtuanten med en suek, så djup, som om han forlorat en batalj. 

"Jo, hvaribr inte det," envisades Harald, "det kan 
vara lårorikt for den der unge mannen, i fall han också 
en dag tanker gå och forålska sig. De ha kommit ihop 
sig om eklateringen i morgon. Fastmannen, har nårvarande, 
vill att nar eklateringen ar gjord och skålen drucken, så 
ska' de nyfdrlofvade ta' hvarandra i famn infor alla de 
nårvarande; men fastmon, sysselsatt dernere vid sjdn, vill 
inte gå in på den saken. Der har du hela tvistefrdet." 

"Ja, och har jag inte ratt?" frugade lojtuanten lifligt, 
•'bevisar det inte ett misstroende hos Blenda, ett pryderi 
som jag inte trodde skulle finnas hos henne?" 

"Det kan jag inte finna," svarade Birger helt upp- 
riktigt, "jag tycker att det år en helt naturlig kånsla af 
blyghet hos en ung rlicka, som inte vill utstålla sin lycka 
till allmånt skårskådande." 

"Ja, men vid ett sådant tillfålle!" envisades lojtnanten, 
"det ser ja annars ut som om det vore en af de vanliga 
aftarerna som afslutas." 

"Hvad gdr det bur det ser ut, bara ni båda veta att 
inte så ar?" infdll Harald. 

"Men vi två å' inte ensamma i verlden, och så lange 
vi inte a' det, så måste vi fråga efter andras omdomen, 
om också herrarne båda två å' for mycket unga att begripa 
den saken." 

"Jaså, du såtter dig på dina hdga håstar?" fortfor 
Harald, muntert trotsande, "då går jag genast ofver på 
Birgers sida och ger dig obetingadt orått, och min lilla 
kusin ratt! Hade dot gållt Lilly, så kunde det ha varit en 
annan sak, ty hon år, som Birger påstår, en liten satunge, 
men Blenda deremot, det år en pråktig flicka . . ." 

"Ja, just derfdre så . . . så'. . ." 

"Så retar det din fafånga ja, att inte fa infor hela 
sållskapet visa, huru mycket hon ålskar sin ståtlige ldjt- 
nant ! Ah det der forstår man nog ; men jag skall sårskildt 
tacka min lilla kusin for att hon haller på sin qvinliga vår- 
dighet! Ja, det skall jag." 

Nu blef lojtuanten alldeles ursinnig. Mumlande några 
otydliga ord om 'studentpojkar', steg han upp och gick 



164 



SVART PÅ HVITT. 



med raska steg nedåt vågen, for afct gå emot majoren, 
som nu syntes uppc i skogsbrynot, ett bra stycke tran 
platsen, der våra två studenter iinnu sutto qvar, skrattande 
åt lojtnantcns håftighet. 

"Hvad alla kåra monniskor a' lustiga!" sado Harald, 
"hor du Birger, du tår into gå åfetad och bli kar, du också. 
Lof'va mig det." 

"Ahja, det kan jag tryggt lot'va dig!" svarade Birger 
med en harmsen blick nedåt sjon, der Lilly och Blonda 
arm i arm gingo fram och tillbaka, som det tyektos, inbe- 
gripna i ett mycket lifligt samtal, "jag år inte så eldfångd 
utal' mig." 

"Så mycket biittro, tor annars skall jag siiga dig att 
kusin Lilly år en ganska tårlig flicka." 

"Inte for mig!" fdrsåkrado Birger allvarligt, "dortill 
iir hon alldeles for mycket nyckfull." 

"Nå ån se'n da? En ung flicka kan val tå ha sina 
små nyeker. Men jag forstår, du iir forargad på henne 
for att hon rodde hem ensam. Forstår du då inte att lum 
biet' tyekmyeken for det att hon visat sig rådd? Mon se 
nu kommer Blenda hittit. Då år dot bcståmdt iniddagsbud. 
Kom och låt oss gå!" 

"Jag år inte hungrig," forklarade Birger. 

"Ja, så ligg hår då, om du har lust. Mig ska' det 
smaka forbaskadt bra deremot . . . jag har inte lått något 
kaffe af mjblnamtor, jag. Adjo med dig, tjurhufvud." 

Och dermed gick Harald, sjungande, sina f'årde emol 
Blenda, som styrde kosan emot ekbacken. Birger såg huru 
do båda kusinerna mottes, stannade ett ogonblick och tala- 
des vid, samt hur Harald skrattande visade åt kullen der 
han låg, och sedan fortsatte sin gång nedåt sjon, medan 
Blenda i stallet fortsatte sin direkte till den plats der vår 
missnojde hjelte ånnu låg, rokande sin cigarr. 

"Hvad kan hon vilja mig?" tånkte Birger med klap- 
pande hjerta, i det han hastigt reste sig upp ur sin lig- 
gande stållning, "tank om Lilly skickat henne for att gbra 
allt godt igen! Tank om jag gjort henne orått!" 

Om några ogonblick var Blenda franime vid foton 
af backen, der Birger mottog henne med sin hvita mbssa 
i handen. 

"Ar dot verkligen sannt, herr Birger, att ni inte vil] 
åta middag?" fragåde hon. 



A ELLER O. 



165 



"Jag fbrsiikrar er, froken Blenda, att jag orkar vérk- 
ligen inte." 

"Så ledsamt! Då blir pappa vid amm vårre lyimc 
au fdrut. Yill ni inte gora mig den tjensten oeh forsoka 
åtniinstone?" 

"Gema, om jag kan!" 

"Det var suallt, herr Birger! Kom då, så att vi alla 
uro i ordning dernere nar pappa kommer." 

Ouh dermed fattade hon Bh'gers erbjudna arm, och de 
gingo nedåt alarne, medan majoren och lojtnanten i sned 
riktning från skogsbaoken sigtade åt samma håll. Nar 
lojtnanten fick se sin tiistmo vid Birgers arm, ville han 
påskyuda farten; men majoren, som just då hbll på att 
utbreda sig bfver en forvantad priiktig hafreskbrd på, den 
nyodlade marken, hbll honom qyar vid armen, och den 
stackars fastmannen maste med spcladt tålamod åhbra majo- 
rens landtmannat'underingar, då han bra mycket hellrc velat 
vara derf'ramme hos siu [Ustmo, som han med en viss hem- 
lig oro såg vanda sitt lilla hufvud mot den unge studenten, 
som om hon haft något mycket vigtigt att saga honom. 

Och det var just då som Blenda holt hastigt, och 
som om det varit den likgiltigaste sak i vcrlden, sade till 
Birger: 

"A propos ! Det år kanske inte vårdt att nåinna något 
åt pappa om det der lilla olyckstillbudet vid qvarnfallet, — 
det skulle bara gbra honom orolig." 

"Jaså, f'rbken Lilly har omtalat for er . . ." 

"Ja, helt nyss. Hon skrattar sjelf åt alltsammans, och 
det var ju heller ingenting att bli rådd for." 

"Nej, det år sannt!" sade Birger, allt inera tortornad, 
fast han dolde det under ett sbtsurt lbje, "jag skall visst- 
ingenting saga." 

"Ja ja, forstå mig rått: 1 dag endast. Annars ha vi 
inga hemlighcter for pappa, och i morgon talar nog Lilly 
om alltsammars. Men se der ha vi nu pappa och min . . . 
och lojtnanten. Tack, herr Birger!" 

Och hon leumade honom helt hastigt, i det hon skyn- 
dade fram till Lilly, som till utseende alldeles lugn, men 
iindå inom sig helt orolig och tvekande stod framfbr det 
dukadc middagsbordet, sysslandc med att lågga en bruten 
servet omkring den valdiga potatiskarotten. 



166 



SVART 1>A IITITT. 



"Jaså, hon skrattar!" sade Birger for sig sjelf, "nå 
vånta hon! Jag skall också skratta, det vill jag loi'va! 
Tror hon att jag bryr mig om homies nycker, så skall jag 
visa henne att hon har oratt, det kan hon vara såker om!" 

Och dermed gick han emot majoren och lojtnanten. 

"Hm, så! A' ni hemma mi, edra storrymmare ?" ropadc 
denne redan på långt håll åt honom. "Nå hul gick fården? 
Lyokligt och bra? Hvasa?" 

"Fdrtråffligt!" svarade Birger i det han forsigtigt blin- 
kade åt lojtnanten, "alldelos utmårkt, basta farbror, och 
hvad der var vackert sedan borta vid qvarnen!" 

"Tror jag fdrbannadt val!" sade majoren, "vackrasfe 
biten i hcla trakten. Hade jag varit så slug och fdljt med 
er, så hade jag inte behott fdrarga mig åt de satans hiikt- 
makarne! Kan du tånka dig, den sista som gick if'rån mig 
var beståmdt på en femton marker . . . såg henne i vassen, 
der hon gick och våltade med morten . . . tjock dfver ryg- 
gen som en kalf. Auamma och regera ! Var Tråffens f'el . . . 
skulle ta' sig en buss, den fan . . . och så plaska han till 
mod venstra aran i vattnet... la' honom i skall'n med 
slantstången också... låttade mig litet i alla Ml, fast inte 
det var inycket. Men hur tusan ser du ut om bena? Har 
du legat i sjbn?" 

"Nej ... nej . . ." stammado Biiger forlagen, ty han 
hade mycket svårt for att ljuga, "men det var så att, når 
jag skulle skjuta ut ekan ... så . . . så . . ." 

"Så plaskado du i med ledamoterna, kan jag tro? 
Ha ha ha! Jojo, tockna der bokmalar duga inte te sjd- 
mån, inte. Men nu ska lilla rispen smaka konfekt! Kom 
nu, pojkar." 

Och som majoren nu tått den vissheten om att en 
annan också haft ett litet missbde — något som alltid 
trostar oss menniskor dfver våra egna — så blef han ski- 
nande glad igen, och middagen blef trefligare ån man kim- 
nat vånta. 

Birger fick tillfålle att saga lojtnanten att Blenda bedt 
honom tiga med åfventyrct vid qvarnen, och det lugnade 
denne. Han borjade redan vid andra ratten, som bestod 
af en pråktig pepparrotsgadda, den som hade stått i ryssjan, 
att kasta långtande och ångerfolla blickar dfver till Blenda, 
som visserligen ånnu hdll sig rak, men på hvars fprlagna 
och andå halft skålmska sått man tydligen kunde se att 



A ELLER O. 



Ifi7 



forsoningen icke var lång't borta. Harald talade om student- 
anekdoter for froken Stafva. som var fortjust och glad åt 
sin praktige gosse, och nar majoren vid slutet af måltiden 
drog korken ur en butclj gammalt portvin och uppmanade 
■de håda studenterna att sjunga for skålen, så stiimde de 
upp en af Wennerbergs gluntar, den bekanta: 



Majoren slog lortjust takten mot sitt glas, Stafetten 
nickade saligt leende åt sin ålskling, och løjtnanten och 
Klenda ljusnade allt mera vid tonernas klang. Endast 
Lilly såg annu lika sluten ut, och nar efter sangens slut 
alla taekade sångarne, sado hon icke ett ord och såg ickc 
på "Birger en enda gång under hela måltiden. 

Och hon såg icke på honom vid kaffot, icke på hcm- 
vagen, och icke en enda gång sedan vid bordet på verandan, 
■der sånger och muntert glam omvcxladc hola qvallen. 



Det var dagen efter eklateringen, som på sedvanligt 
vis lupit af stapeln utan några vidarc omstiindigheter. Pre- 
sten hade hållit ett temligen ski - alt tal, åt hvilket Stafet- 
ten gråtit, något, som majoren ansåg ganska naturligt, der- 
for 'att det vcrkligen var ett tal att gråta åt'; sjolf hade 
han hållit ett annat, som var att skratta åt i stallet, kort, 
kårnfullt och militåriskt som det var. 

Bl enda hade slutat med att gif'va med sig i fråga om 
■omfamningen och løjtnanten hade varit glad som en spol- 
man. Det kunde icke ens fdrarga honom att ett par af 
grannarne, en gammal tjock kapten och en bruksforvaltare, 
i ett obevakadt bgonblick kommit att yttra temligen hogt 
vid virabordet att 'det var en rasandc god affar for en 
lojtuantspojke, som inte hade något annat an ett par vackra 
mustascher och en smidig vext.' 



»Hvad det ar skont andå 

Har i naturens skote, 

Lfingt bort frun Fyris-å«, etc. etc. 




9. 



168 SVART PÅ HVITT. 

Lilly hade liela don dagen vant vid det miserablaste 
lynne. Hon kande en oupphorlig lust att grata, men det 
var hon for stolt till. Foljden af denna strid mellan stolt- 
lioten oeh gråtlusten var att hon gick och såg snr ut, något 
som kladde henne hogst illa, och var hogst ovanligt. Hon 
såg icke ens åt Birger, och denne på sitt håll sokte hålla 
sig så rak som mbjligt. Majoren hade for mycket att gora 
med sjelfva festen for att så noga lågga marke till sin 
Lillys fbråndrade skick, och om han också gjorde det ibland, 
så tillskref han allt en ganska vanlig liten afund, som 
forekommer atven cmellan de basta syskou. Han hade 
ingenting hbrt om åfventyret på sjon, och var således i det 
tallet helt och hållet lugn. Men på måndagsmorgonen bor- 
jade han smått fundera vid sin pipa, hvad det ogeutligcn 
sknlle kmma vara åt hans tos, och medan han gick f'ram 
och tillbaka nere i parken, tånkte han for sig sjelf: 

"Jag skall min sjal ta r flicknngon i majorsfdrhor, det 
kan hon lita på! Hon var inte sig lik i går. Och Birger 
— den var hon ackurat oartig emot! Anamma! Skulle poj- 
ken varit nåsvis på något satt? Får bf att ha reda på 
det der!" 

Och medan majoren funderade på detta, kom han, ntan 
att tanka derpå, nedåt parkgrindarne, och just som han. 
amnade vånda om igen, fick han se Mjiilnar-Johannes komma 
l'rån landsvågen och vika af for att oppna grinden och gå in. 

Majoren stannade. 

"Gu' morron, herr majorn," helsade Johannes och rat- 
tade på sig med mossan i handen; han hade året fefrnt 
exercerat bevaring och råttningen satt i honom annu. 

"God dag, kiira Johannes! Hvart ska' du styra af om 
du får rå dig sjelf? Vill du mig något?" 

menade Johannes litet forlagen, "det å' fall så 
som så att jag skulle tala ve' den der studentherrn so* - 
ii' ifrån Upsala." 

"Jaså, biwson min?" 

"Nej, den andre," sade Johannes, och tog ett betank- 
samt tag bakom orat. 

"Nå, hvad vill du honom då?" 

"Ja, si jag skulle fall lemna igen den håra boka, for 
den hade fall fallit ur ficka' når vi torka' klåderna åt 
honom i fredasse." 

"Torka' ni klåderna åt honom? Hvad vill det saga?" 



A ELLER O. 169 

"Kors! Vet inte majorn åf det?" fragåde Johanne, 
forvånad; "han var ju i sjon, vet jag! Det var cn okrist- 
ligt rasker herre, han t'rcda ju froken for qvarnfallet, vet jag!" 

"Hvad sju tusan! Qvarnfallet?" ropade majoren til 
helt håftigt; men han hejdade sig med detsamma, och til- 
lade, efter utseendet helt likg'iltigt: "Jaså.! Ja, jag vet! 
Det der skrånet!" 

"Ah, det var fall inte så skrap heller," påstod Johan- 
nes, "for jag såg alltihop hur det gick te . . . och det kunne 
ha gått med henne som det gick med Anders Pers Lisa 
i forfjol . . . ho' kom aldrig opp mera ho'. Men se den dera 
studenthcrrn, dot var dalem te karl! Han hoppa rakt i ån, 
han, och skot ekstocken till land, for si de hade tappat 
årorna, och froken var ackurat så hvit i syna som ett bleke- 
lårft, fast ho' inte precis ville låtsa om'et se'n, inte. Men 
si den har lilla boka måtte fallit ur ficka' på'n, tor vi såg'en 
ligga på golfvet strax efter, men si då hade vi inte tid te 
gå hit me'n, och i går så glomde jag kontant bort hela 
affårclen." 

"IV hit boken, så ska jag lemna honom den," sade 
majoren, som i en hast blifvit magta fundersam. 

"Ja, dot vore då riktigt bra, det," meuade Johannes, 
"for si jag har håsta dornere hos sme'n, och jag har allt 
litet brådt tor rexten." 

"Se der har du cn riksdaler till hittelon, kåre Johannes!' 

O 'O 

"Ah, tackar allra som mjukast, men det bchofs da 
rakt inte . . . det a' då konkaft for mycket . . ." 

"Seså, tag du! Dot år på studentens vågnar." 

"Ja, si det va' då on fasligt rar ung herre, och mun- 
ter va' han se'n, och sjnnga kunde han så det gråna i 
backarne når han gick ! Ajos, ajos herr majorn ! Tackar allra / 
odmjukast for drickspenga' ! Ajos, ajos!" 

Och Johannes råttade sig på nytt, och knallade sig af 
uer till smeden for att hemta sina håstar. 

Majoren fortsatte sin våg uppåt parken, dragande stora 
bloss ur sin pipa. 

"Fan vill det saga," mumlade han for sig sjelf, "ha 
de hållit på att ge sig af utfor qvarnfallet? Och det har 
inte Lilly talt om! Hm, hm! Skulle hon redan vara i det 
stadiet att hon tiger, till och med for mig? Nå, då ska' 
val tusan... Men vånta litet! Ingen hetta, gamle major! 
Tycker om pojken ! Kunde råka mycket såmre ut . . . Nånå ! 



170 



SVART PA HVITT. 



Det iv vSl kanske inte så farligt au. Men i alla t'all, ska" 
ta' reda på historien. De ha ju inte varit tilisammans mer 
iin i tre dar . . . jaja, men nar det vill sig, så går det raskt 
som fan. Blef ju kår i min Malin rakt på flåeken, jag. 
Aha, se der kommer froken! Ska' bli torbannadt roligt att 
hora om hon sager något nu." 

"Glod morgon, pappa!" ropade nu Lilly på långt håll. 
"hvar har du hållit hus, du stygge major?" 

"Ute och stofvat, tosen min! Hur ser du ut i dag? 
Får jag se? Glad som en lårka, tror jag?'' 

"Ja, pappa, i dag år jag åter den gamla Lilly! Nu, 
sedan det der tråkiga iorlofnmgsstokct år forbi, så ska' allt 
bli som det varit forut. Inte sannt, pappa?" 

"Hvad år det som har varit fdråndradt, då?" 

"Det kan jag inte saga dig; men jag tyeker att all- 
ting varit det." 

"Du sjelf mest, tror jag," sade majoren med en proft 
vande blick på henne, i det han satte sig ned på en bank. 

"Jag, pappa?" fragåde Lilly med sin mest oskyldiga 
blick, i det hon satte sig som vanligt på hans knå. 

"Hor på, Lilly," fortfor majoren alivarligt, i det han 
lade bort pipan, tog hennes loekiga hufyud mellan sina båda 
hånder ooh vånde det emot sig, "hvarfdr har du hemlig- 
heter for din gamle major?" 

"Har jag hemligheter for dig, pappa?" sade Lilly och 
fdrsokte se. modig ut, utan att likvål kunna hindra det fbr- 
rådiska blodet att ofvergjuta forst halsen och se'n kinderna 
med en den klaraste purpursky, "hvad menar du med dot?" 

"Jo, jag menar att du å' ute på marodering, din lilla 
byting! Hvarfdr har du inte talt om for mig håndeisen nere 
vid qvarnfallet, hvasa? Nå opp med dgonen! Ingen falsk 
rapport! Ut med språket bara!" 

"Fy, en sådan menniska!" utropade Lilly lifligt och 
med tårarne i dgonen, "han har sqvallrat! Jag kunde tro det!" 

"Hvem har sqvallrat?" 

"Kors, herr Birger, naturligtvis! Han har skrutit med 
sitt hjeltemod, kan jag tånka." 

"Tosen min, fy ! Du skulle skåmmas ! Aldrig ett qvitt 
har han sagt. Fick vetat nyss af mjdlnar-Johannes, som 
kom med den hår, som han hade tappat," och majoren 
visadc henne boken, kvarefter han fortfor: "hvarfdr har du 



A ELLER 6. 



171 



inte talat om det far din gamle major? Nå, ut med bckån- 
nelsen, det går inte af for mindre!" 

"Snålla pappa," hviskade Lilly helt sakta i det hou 
lutade sin brinnande kind emot majorens axel, "jag har inte 
kunnat det." 

"Och hvarfor det då?' 

"Det vet jag inte. Men hvar gång jag velat oppna 
munnen så har det varit som ett lås for den." 

"Jaså," tankte majoren, "står det så till !" Men hogt sade 
han: "jo, det ar vackert att inte ha lortroende for sin far!" 

"Vet du, pappa, jag tror nåstan mest att det var for 
att inte gbra dig orolig!" 

"Tror du det? Såå!" 

"Ja, ju mera jag tanker på saken," fortfor Lilly syn- 
barligen låfctad utaf att ha kommit in på en ginvåg, "desto 
mera inser jag att det måste ha varit bara af den orsaken. 
Tror inte du det också?" 

"Jag vet inte hvad jag ska' tro! Nå, du har val tac- 
kat pojkon for hans kurage, kan jag tanka. For du kunde 
ha fått gbra en fanders resa, du!" 

"Ja, visst har jag tackat honom!" svarade Lilly mycket 
kallt. "det kan du val forstå." 

"Det var då fan så val att jag fick tag i det har, så 
att jag oekså lår tacka honom innan han far." 

"Far? Skall han tara sin våg, pappa?" 

"Ja, det vet du val. Inte ska' han val bo hår." 

"Nej, det forstås; men jag tånkte . . . jag trodde . . ." 

"Du trodde att han skulle ligga hår och fbrsumma sina 
studier, bara for att hålla dig såliskap. Nej, både han och 
Harald ge sig af på eftermiddagen. Jag bråkade med honom 
i går att han skulle stanna ett par dar till, men han ville 
det inte. Det ser ut som han inte skulle trifvas hår rik 
tigt, eller hvad tror du, Lilly?" 

"Hvad vet jag om det, pappa lilla? Han har val det 
som år båttre i Upsala." 

"Jaja, det kan nog hånda det. Men for tusan, nu tår 
jag lof att gå ner i stallet och se på ona vagnshåsten. Tråf 
fen påstod att han hostade i går. Adjo med dig, tbsen min." 

"Adjo, lilla pappa. Och du år inte ond långre for att 
jag inte talade om det der lilla åfventyret?" 



172 



SVART PA UVITT. 



"Ahnej, efter det var for att inte gora mig orolig," 
svarade majoren med ett ironiskt leende, "så får jag val 
ingenting saga!'' 

"Vet du pappa, jag tycker det ska' bli riktigt trenigt 
att få bli cnsamma igen!" sade Lilly i det hon kysste 
honom en gång på hvardera mustasehen; "tycker inte du 
det också?" 

"Jo, det ar klart, det!" svarade majoren i det han 
tånkte for sig sjelf: "En sådan liten satunge att kunna dra 
strå for før sin! Men jag ar for gammal katt for att låta 
lura mig, min pulla lilla! Ser nog fan hur det å' fatt, he 
he he! Men tocke der ska' en låta dem skbta sjelfva . . . 
det ror mig inte, sa' Kallcnberg, nar hans båt sjonk . . . 
blir nog bra, om det ska' så vara; hvarom inte så blir det 
val bra andå." 

Och med den filosofiska tanken gick majoren ned åt 
stallet for att se hur det stod till med den ena vagnshå- 
sten, som hade fått hosta. Lilly satt under tiden qvar på 
sin plats, och den lilla blef allt mera drommande och tank- 
fijJI. Det gick omkring i hufvudet, och det klappade så 
underligt i hjertat. 

■'Han reser redan i dag," tånkte hon for sig sjelf; "nå, 
så myckct battre! Hvad skulle det gora mig? Hvad bryr 
jag mig om det? Men tank, om det skulle vara jag som 
fbrmått honom till det ... om min ovånlighet — ty jag tror 
att jag verkligen varit ovåulig omot honom! Men hvarfor 
skulle han också kalla mig satungc? Behofvér jag tåla det? 
Men tank andå, — det har aldrig forr fallit mig in, — 
men det vore ju inte ombjligt — om det inte var så han 
sade? Så, att han reser? Men, om jag skulle forsbka att 
iiudra hans beslut ? Om jag skulle visa mig vanlig och glad ? 
Skulle han månntro stanna då? Ah, jag år en toka! Hvad 
lu vr han sig om det? Ah, om han andå aldrig kommit hit ! 
Det hade varit mycket, mycket båttre for oss alla!" 

Och Lilly steg upp for att gå tillbaka till sitt rum, 
ty hon kande att det skulle bli gråta utaf, och det ville 
hon icke att någon menniska skulle se. 

Vid krokningen af en gångstig såg hon hastigt upp. 
Det var Harald som kom emot henne. 



A ELLEK (i. 



173 



lO. 

"Det var bra att jag tråftade dig, Lilly," sade kusi- 
nen, "jag har just några ord att saga dig." 
SfHåj hvad skulle det vara?" 

"Jo, jag vill griila på dig! Fy att du skulle vara så 
långsint af dig! Det kunde jag aldrig tro." 
"Hvad monar du?" 

"Åh, du vet nog hvad jag menar! For att Birger tap- 
pade årorna och holl på att vålta dig i sjbn, det rådde han 
ju inte for, så beniotcr du honom så der illa. Jag hade 
bespetsat mig på att få stanna har hela veckan, och nu 
vill han prompt resa i dag." 

"Och dot skulle vara for min skull?" 

"Ja, det sa' han sjelf i går afton, och detsamma sager 
han nu mod. Han vill inte vara gast på ett stalle, der 
dottern i huset går och ser snedt på honom, sa' han, och 
det undrar jag minsann inte på. Hur har du dig åt mot 
honom i går? Jo, når han bjod upp dig till valsen, så tac- 
kade du och sa' att du var uppbjuden; mon det var inte 
sannt, for løjtnanten kom efter honom, det såg både han 
och jag." 

"Men jag måtte val få dansa med hvom jag vill?" 

"Ja, men du far inte vara oai'tig mot Birger, som år 
min baste van, och som går utanpå både dig och ett dussin 
sådana o der småfroknar som du." 

"Ah, så artigt, min kåre kusin! Men hvad hindrar dig 
att stanna qvar, om också han reser?" 

"Derfor att jag har lofvat honom att vi ska' Ibljas åt. 
Och nar han inte blir hår, så vill jag inte heller vara hår. 
For jag håller af Birger; det år en pråktig pojke, han år 
mycket båttrc ån jag, och derfor tyeker jag om honom!" 

"Gudbevars, sådan vacker vanskap! Men jag hiudrar 
visst inte din van att vara qvar så lange han behagar." 

"Jaha, men ser du, Birger år stolt, och han stanuar 
inte for att bli sedd bfver axeln af en sådan der liton nyek- 
full satunge, som du!" 

"Han också!" tånkte Lilly alldeles handfallen, "jag 
måste således verkligen vara det! Hor på, Harald!" ut- 



174 



SVART PÅ HVITT. 



ropade hon helt plotsligt, nar hon såg kusinen på våg att 
lenma henne for att gå nedåt parken, "sag mig en sak!" 

"Nå hvad skulle det vara?" fragåde denne helt vårds- 
lost, i dot han vånde sig om, hvisslande en studentmelodi. 

"Kan du påminna dig hvad din van Birger sade i fredags- 
morgse, når jag red forbi or, och ni hdll på att skramma 
Alexander?" 

"Jo, han sa' : det var en li ten .satunge, — och det hade 
han al Ideles ofantligt rått uti!" svarade Harald, i det han 
gick sin våg, mycket fdrtdrnad på kusinen, som skulle forstora 
hans efterlåugtade åtta dagars 'far niente' på Torsåter. 

"Jaså, han sa' det verkligen!" tånkte Lilly i det hon 
fortsatte sin våg åt motsatt liåll, "och nyss sa' Harald det 
också! Det år f orskråckligt !" 

Ett stycke derifrån mdtte hon lojtnanten. Hon hade 
fdrsonat sig med honom i går afton, och sedan de nu vex- 
lat ett håndslag, sade Lilly helt hastigt: 

"Såg mig en sak, min blifvande svåger!" 

"Ja, bara det går fort! For jag skall ner till sjbn och 
ploeka fbrgåt-mig-ej åt Blonda, hon bnskade sig en sådan 
krans i går att ha i vatten i sitt fdnster." 

"Hvad år en satunge? Det år val någonting mycket 
styggt, mycket fult, mycket elakt! Ar det inte så?" 

"Det kommer an på," svarade lojtnanten skrattande, 
"sågs det om en liten vackcr flicka, som min blifvande 
svågerska till exempel, så kan det vara tvårtom också. 
Når vi karlar såga om en flicka att hon år en liten sat- 
unge, så mena vi oftast dermed att hon år en liten for- 
tjusande, farlig, ålsklig vareise, som man får akta sig vål 
att bli fdrålskad uti. Men adjo nu, lilla svågerskan, nu 
måste jag skynda." 

Och lbjnanten satte af nedåt grindarhe som om det 
gållt att erofra en fiendtlig stad, och icke några fredliga 
och blådgda små blommor for sin fastmos fdnster. Men 
frågan år om icke den brådskan år tornuftigare an den andra. 

Lilly fortsatte sin våg uppåt boningshuset, nu helt 
strålande och glad, som en rosig vårmorgon efter litet 
regn om natten. Framkommen till verandan, åmnade hon 
sig upp på sitt rum; men hon åndrade hastigt tankar, och 
vek i stållet af till venster der parken åtcrigen vidtog och 
stråekte sig med slingrande gångar och tåta trådgrupper 
nedåt ekonomibyggnaderna vid gården. Hon åmnade sig 



A ELLER 6. 



17 5 



direkte till stallet, for att till yttormcra visso hora hvad 
heimes gamle major hade ' att ge henne for definition på 
den der satungen, som fortf'arande låg henne i hågen. 

2sår hon kommit ett stycke ifrån byggningen fdrde 
den slingrande gångstigon omkring en liten kulle, plan- 
terad med unga, rakstammiga lbnnar, under hvilka en liten 
bppeh rund plats fanns, omgifven af bånkar och med ett 
jernbord i midten. Detta var Lillys ålsklingsplats, oeh hon 
hade åfven nu svart att gå forbi. Bet kunde ju vara skont 
att har uppe alideles ostbrd fa fundera annu litet mera på 
det der forargliga ordet. Sagdt och gjordt. Lilly gick 
upp for den lilla gångstigen, oeh just som hon trådde upp 
på kullens spets, undfdll henne ett litet utrop af forvåning 
— platsen var upptagen. 

Det var Birger, som satt der. 

Lilly var i den rysligaste villrådighet. Skulle hon gå 
eller stanna qvar. Gick hon, så vore hon ju lika oartig 
som i går; stannado hon åter, så kunde han ju tro att 
hon hade sbkt upp honom, kanske for att ursakta sig, och 
den forikluijukelsen kunde hon naturligtvis icke utsåtta 
sig for. 

"Jag visste inte . ... jag trodde inte . . ." stammade hon; 
ty något måste sagas, det kande hon alideles af'gjordt, 
annars hade belagenheten varit annu tårre, "jag tankte . . ." 

"Ni tankte såtta er har, min frbkcn," sade Birger i 
det han steg upp, "var så god, jag skall visst inte stbra 
er." Och dermed tog han ett par steg for att gå. 

"~Si stor mig inte, herr Birger," svarade Lilly helt 
sakta, "men jag blef litet håpen, for jag visste inte att 
någon var hår. Men skall någon gå, så blir det val jag, 
och inte ni." 

"Nej, jag år bara en trending hår, då ni deremot år 
hemma." 

"Min kusins van kan val aldrig betraktas som en 
rreinling i hans farbrors hus. Vill ni inte sitta ner igen, 
herr Birger, så går jag också." 

"I så Ml, min froken," svarade Birger mycket kallt, 
i det han satte sig på det mest vbrdnadsfulla afstånd i 
verlden från henne. 

Och så tego båda två. 

Lilly bbrjade plocka blad af den nårmaste lbnnen, for 
att sedan konstfårdigt hopfoga dem till en af de der små 



176 



START PA HVITT. 



vackra korgarne soin man laggor blommor i. Birger å sin 
sida, ritade med eua tåspetsen i sanden. Det var en hogst 
intressant duett uppe på den lilla kullen under lonnarne. 

"Ki tanker resa i dag, herr Birger?" fragåde slutli- 
gen Lilly med något osaker rost, i det hon tog uågra nya 
blad t'rån triidet, "ar det verkligen så?" 

"Ja, min froken, jag måstc tillbaka till Upsala for 
att fortsåtta mina studier." 

"Har ni så brådtom?" 

"Ja." 

Och så blef det en ny paus, lika lång som den forstå. 
Lilly kåmpado en fdrtviliad strid med sin stolthet, och den 
iir hos en sådan satunge, som hon, into liten. Till slut 
antriidde stoltheten återtåget, och den qvinliga skalkaktig- 
heten och dot goda hjertat gjorde sitt intåg på borgen med 
nygande fanor och klingande spol. 

"Herr Birger!" sadc hon slutligen i det hon strackto 
ut sin hand, och nu var hennes rost så ljuf som den Ijul- 
vaste musik, och de blå ogonen blickade så bedjaude ooh 
så fuktiga på den unge mannen, "forlåt mig!" 

"Min . . . min froken! . . . jag . . ." utropade Birger hiipen 
och nastan solbliud af den der blicken, och nu var dot hans 
tur att stamma; "jag . . . jag forstår . . . inte . . ." 

"Vill ni inte forlåta mig?" 

Och den lilla hvita handen hblls ånnu utstriickt merl 
honom, och det skulle varit ctt crimen læse niot alla beha- 
gens makter att låta den langre vanta på att mbtas af haus. 
Och salvningen att saga, så drojde det icke heller sardeles 
lange forran den lilla handen fattades af en annan, stbrre 
och kraftigare, men varm och mjuk Éifven den. 

Men det, som var markvårdigarc ån detta, var att 
sedan de båda handei-na val mbtts en gång, så hade de 
sedan icke den allra ringastc lust att skiljas åt igen. 
Jag kan visserligcn icke fullt ansvara for hur det var med 
don Lilla; hvad den andra åter betraffar, så kan jag tryggt 
påstå att den icke på minsta vis ville slappa sitt tag. Den 
var. tviirtom så djerf att den efter en kort stund tog den 
lilla handen och forde den med sig emot ett par brinnande 
lappar, som icke hade den ringaste forsyn frir att holja den 
lilla handen med de mest eldiga kyssar. 

Hvad vidarc passorade uppe på kulien, vet jag san- 
ncrligen icke, men det sakra ar, att nar majoren en qvart 



A ELLER O. 



177 



derefter kom tillbaka från stallet oeli skulle gå upp till 
boningshuset, så horde han, just då han skulle gå forbi den 
lilla kullen, en skiilmsk oeli halft skrattande rost som sade: 

"Bekånn genast! Neka inte att det var satunge." 

"Nej, så sannt jag lefver!" svarade en annan rost. 
också skrattande, "sotunge var det!" 

"Det år inte sannt, och det år mycket fult att ljuga. 
Medgif att det var a!" 

"Nej, det kan jag inte, ty det var 6!" 

"A var det!" 

"Nej, o, 6, o! Och om jag också lef'de i hundra år, 
ålskade Lilly, så blir det åndå aldrig annat ån 6!" 

Och derpå hordes mycket tydligt ljudet af en kyss. 

"Nå så fdrbanna mig blir det inte nu jag som kom- 
mer att saga både a och 6!" utropade majoren, i det lian 
steg in i den fortrollade kretsen, alideles lagom for att se 
sin Lilly rod som en ros slita sig ur armarne på Birger, 
som just nyss tryckt en kyss på hennes svållande låppar; 
"jo det hår år snygga tablåvi vanger på morgonq visten, mitt 
unga herrskap. Hvad fan vill det hår saga?" 

"Pappa, lilla ålskade pappa!" hviskade Lilly i det hon, 
ånnu mera rod, kastade sig i faderns armar. 

"Nå får jag något svar, min unge herre?" 

"Baste farbror," svarade Birger, frimodigt seende gub- 
ben in i ogat, "Lilly och jag ålska hvarandra! Vi ha just 
nu kommit underfund dermed båda två!" 

"Jaså, just nu? Jo, kan mårka det! Har gått fan så 
fort det der." 

"Ja, men det skall råeka så mycket långre." 

"Vore val det! Men ha ni också tånkt på hvad det 
ska bli af for framtiden? Hvasa? Man lefver inte af 
kyssar och vackert våder, inte!" 

"Nej, farbror, men jag skall låsa och arbeta som 
fyra! Om ett par år skall jag vara docent, och då kan 
jag gifta mig." 

"Visst bra det, — men tyeker inte om tocken hår 
raketkårlek, inte! Och nu ska ni hora på hvad jag såger. 
Birger reser, som sagdt var, i eftermiddag!" 

"Basta pappa!" hviskade Lilly, och såg på majoren 
med en blick som kunnat smålta sten. "Redan i efter- 
middag?" 

Svart på hvitt* 12 



178 



SY AKT PÅ HVITT. 



"Jaha! Fast, det å' sannt, det tir varmt att gå på 
eftermidda'n . . . kan stanna tilis i morgon bitti'. Och så 
far ni inte se hvarann forr an till hosten." 

"Snalla, snalla pappa!" 

"8eså, tafsa inte hit med fingrame! Hjelper inte! 
Vill se om ni har allvar med er. Får skrifVa en gang 
i veckan . . . mangen får lefVa på mindre. A' ni af samma 
tankar i host så få vi se! Dermed basta! Kom nu och 
drick kaffe! Satans historier! Gå och fdrålska sig så der 
som ett skott krat!" 

Och dermed gick majoren, till ntseendet måkta fdr- 
grymmad, men i sjelfva verket hjertligt fdrndjd, fdrut ned- 
for vågen och framåt boningshuset, och de unga tu fdljde 
dfverlyckliga efter. Så lange de icke sågo boningshuset, 
gingo de arm i arm, sedan skiljdes de hastigt åt, men 
icke:. så hastigt åndå, att icke majoren, som sneglat åt sidan, 
hade mårkt hela mandvern. 

"Moget åpple faller fort," tånkte han for sig sjelf, 
"kunde ha fallit på såmre jord! . . . Vill ihop! Å' som det 
ska vara! Får ett par bra karlar åt mina flickor, och då 
å' det ingen ndd att ta afsked och få traffa Malin min! 
Ser nog det hår hon; hoppas hon tyeker att hennes gamla 
major handlat rått! Talar om det nu for pojkarne våra, 
som gick fore henne! Karlek ska det vara, riktig kårlok 
bara, så går det bra! Det år både a och o det, begynnel- 
sen och slutet!" 

Och icke sannt, min låsare, den gamle majoren hade 
ju rått? 

Nar han några år derefter på sitt gamla Torsåter tog- 
afsked af sina båda ddttrar och sina båda mågar, kaptenen 
och professorn, så kunde han med lugn lågga sina dgon till- 
hopa, ty han visste nu att deras kårlek var af ratta slaget, 
just af den goda sorten, som fdrenat hononi och hans Malin : 
lust och lek, och hi och hej, och a och o. 



1. 



Det var en stor dag i det Andersonska huset. Katten 
till donna mårkvårdiga dag hade fru Anderson icke kunnat 
sofva godt. Hon hade dromt att hon ville flyga; men som 
fru Anderson var en ganska stadig gumma, så hade sig 
detta icke så rasande lått; så fort hon forsokte taga ett 
par vingtag, så fdll hon alitid rått ner i smutsen, och detta 
retade henne fasligt. Hon kraflade sig upp igen, forsokte 
ånyo och fdll på samma sått som forut, och så gick det 
liela natten. 

Herr Anderson deremot sof de oskyldiges sonin; sof 
så som endast en f. d. kryddkråmare kan sofva, sedan han 
shitat xipp med handeln och vet att hans 200,000 riksdaler 
stå sakert och ge tio å tolf procents rånta i enskilda ban- 
ken. Det hade bara en gång i hans lif håndt honom att 
han dromt, och det var natten efter sedan han ofvorlenmat 
boden. och varulagret åt unge Svensson, som tjenat honom 
troget i sexton år, — och då droinde han att han lyekades 
lura en roslagsbonde på ett halft skålpund kaffe. Men nar 
bonden hade gått, miækte heiT Anderson att denne lurat 
honom vid vexlingen i stallet och det på en hel riksdaler, — 
och efter den betan droinde han icke mera. 

Hvad de båda makarnes enda barn, froken Mina Ander- 
son, betråffar, så . droinde hon åmru lifligare ån hermes 
respektabla foråldrar. Och det var icke underligt. Hon 
var nyss fylda femton år, och når skall man val dromma, 
om icke då? Och nu hade hon ett ytterligare skål till att 
dromma, och dromma på det mest fantastiska sått, om 
kadetter, vaktparaderande lojtnanter, skolbocker, blommor 
och katekeslexor, forlofhingsringar och brollopsmarskalkar, 
blandade om hvarandra i en stor potpurrikruka af Sévre- 
porslin, som alitid hade sin plats i formaltet uti ett horn. 



180 



SV AKT PA HVITT. 



Sakcn var nåmligen den att dag'en derpå skulle froken 
Mina få i huset sin nya guvernant, och detta ar nåstan 
lika vigtigt for en femton års flicka, som en ny friare for 
en tjugufemårig. Man gbr sig naturligtvis en mangd frå- 
gor och fdrestållningar om den nya guvernantens personlig- 
het, om hennas satt, om hon år mycket ful, eller om hon 
till all olycka skulle råka att vara lika vacker som eleven, 
— vackrare kan naturligtvis ioko komma i fråga. Froken 
Mina Anderson var likvål i det fallet lugn; ty det sista 
hon hade drbmt så der framåt morgonsidan, var att den 
nya guvernanten hade så lång nåsa, att hon begagnade 
den att vånda notbladen med når hon satt vid pianot och 
spelade en Beethowens sonat, — och lilla frbken Mina 
trodde obetingadt på den drommen, ty det var ju den sista 
på morgonen, och den hade hennes mor en g'ång for alla 
sagt vara den som måde slå in. 

Men det var icke allenast for att den nya guvernan- 
ten skulle komma, som dagen var så stor. Det hade håndt 
någonting annat, något hvarofver fru Anderson nåra på hade 
sagt som Simeon: "Herre, nu låter du din tjenare," etc. etc. 
det hade håndt ingenting mer och ingenting mindre ån att 
herr Anderson hade blifvit vald till landstingsman, — och 
hvar och en vet att derifrån och till forstå kammaren år 
ju bara ett litet steg. Atniinstone visste fru Anderson det, 
och hon var lika strålande och stolt som en viss liten gross- 
handlare då han blef vicekonsul, och besvarade lyckonsk- 
ningsskålen med fdljande om sann blygsamhet vittnande 
uttryck: "Jag tackar er, mina herrar, ehuru detta endast 
ar det forstå steget på den diplomatiska banan . . ." 

Fru Anderson hade redan tidigt på morgonen våckt 
sin man, och hållit for honom en grundlig fdrelåsning om 
hvad han nu hade att iakttaga, sedan han tagit statens 
affårer om hand. Det forstå vore naturligtvis att genast 
bestålla sig en ny svart frack, — "ty tro du mig," — hade 
frun sagt — "nu drejer det minsanu inte långe forrån Vasen 
kommer efter, och då år du alldeles tvungen att ha en ny 
frack att fåsta den på." Det andra som herr Anderson 
hade att gora, vove att genast upphbra med att på 'Hoppet' 
sållskapa med några af yrkeskamraterne som ånnu icke 
"upphbrt med handeln" — "ty," resonnerade fra Anderson, 
"ponerera att landshbfdingen tår se dig i såliskap med kreti 
och pleti, hvad i Herrans namn ska' han tånka och tro?" 



TVA l'ROKNAK. 



181 



•'Ja, men," hade då herr Anderson mycket betånk- 
samt vågat invånda, "di å' ja hederlige kai'lar, fast di ha 
bod annu." 

"Det ar detsamma," fdrklarade då frun med den gamla 
skårpan både i ton-vigt och rost, mot hvilken herr Ander- 
son sedan tjugu år vant van att tche opponera sig, "nar 
jag sager att det inte passar sig, så passar det sig inte, 
så mycket du vet det." 

"Jaha, min gumma lilla," hade då herr Anderson sva- 
rat, i det han tagit af sig nattmossan for att satta på sig 
peruken, "jag ska saga dom att det inte går an nu sedan 
jag blifvit landsfiskal." 

"Landstingsman !" råttade frun. 

"Jaha, landstingsman, ja . . . det ska jag saga dom i 
morgon dag." 

"Herre Gud, lille Anderson, hvad du år dum!" hade 
då frun utropat, "du ska ingenting saga dom; du ska bara 
låtsa som det aldrig var, och inte gå dit mera, och så ska 
du i stallet laga att du kan komma in på 'sållskapet'." 

"Ja, men der har di inte så goda tutingar som på 
'Hoppet'." 

"Men di har så mycket finare gentiliteter der i stål- 
let," fdrklarade frun, "och nu gor du som jag sager och 
dermed val!" 

"Jaha, min gumma lilla." 

"Och efter som vi nu får hit den der nya guvernan- 
ten, och hon till på kopet lår vara en riktig adelsfroken, 
så får du allt lof att bli litet gentilare i mun också, lille 
Anderson! For du ska veta att hådanefter tanker jag ha 
salong och stalla till med mottagningar hvar onsdag, och 
då får du lof te kunna gora 'les horror 1 eller hvad det 
heter på franska, och for att kunna det, så får du lof att 
vara gentil. Begriper du?" 

"Jaa, nog begriper jag det," hade då herr Anderson 
svarat med vidoppen mun, "men ser du, de der horrorerna 
di lår jag komma att ta mig knussligt ut med, min gumma 
lilla! Ska i alla fall forsoka; kan val inte vara vårre ån 
att vara landsfiskal." 

"Landstingsman !" 

"Jaha, landstingsman, ja . . . Du får allt skrifva opp det 
der åt mig i 'alnackan' for annars lår jag mig det aldrig!" 



182 



START PÅ HTIIT. 



"Gud, Anderson," hade då frun utbrustit i det hon 
slagit ut den något tunna hårfiåtan ofver natt-trbjan, och 
fbrtviflad knåppt ihop sina hånder med fingrarne Mia at' 
ringar, "om jag visste hur jag skulle få dig som annat 
folk, åndå!" 

"A' jag inte skapad som annat folk jag då, min gumma 
lilla?" hade då herr Anderson sagt i det han gravitetiskt 
stigit upp ur sangen. 

"Du å' — du a' ett not!" Och dermed hade frun 
rusat ut och utgjutit sin galla bfver huspigan som hade 
stållt fonstrct i salen oppet, hvarvid ett hastigt luftdrag 
slagit en af de vackraste porslinsblomla'ukorna i golfvet. 
Och utan att på minsta vis låta stora sig i sitt stoiska 
lugn, hade herr Anderson derpå bbrjat kla' på sig nattroc- 
ken och tofflorna, icke de under hvilka han stod, utan ett 
par andra, som froken Mina sytt åt honom till den fore- 
gående julen. Han var så val van vid orkaner, den heder- 
lige landstingsmannen, att han med storsta lugn i verlden 
lat dem stornia omkring sig och nar dot ibland tyektes 
honom allt for svårt, så trostade han sig dock med att 
Regina, så hette frun, var don fdrståndigaste hustru han 
kunnat få, och att hon styrde och stållde så bra for honom 
i huset, så att aliting fauns på sin råtta plats, i sitt råtta 
skick, på sin rtitta tid, just når man behbfde det. 

Och detta år också något att såtta varde på, i syn- 
nerhet tor naturer sådana som herr Andersons. Ty herr 
Anderson var icke poetisk, han var prosan sjelf. Han hade 
som mycket ung kommit upp till Stockholm från Vester- 
gotland, hade fått tjenst hos en gammal kryddkråmare på 
soder, forst som springpojke, sedan bakom disken och slut- 
ligen som fbrste bokhållai'e och kompanjon, och den syssel- 
såttning han på detta sått haft under de forstå tretio åren 
af sitt lif, hade icke gifvit honom tillfållo till några poe- 
tiska funderingar. Det erotiska elementet i hans natur 
hade ånda till hans fyllda tretio år nbjt sig mod några 
oskyldiga små galanterier, såsom att ofver disken knyta 
upp forklådsbandet for de handlande små jungfrurna, eller 
att i storsta hast stoppa ett par sviskon eller ett styeke 
brostsocker innanfbr schalen hos någon synnerligen nåpen 
favorit; langi'e stråekte sig icke hans artighet mot konet. 
Men vid hans tretionde år dog den gamla husbonden och 
kompanjonen, och når han val var begrafven, befanns An- 



TVÅ FKOKNAR. 183 

derson vara insatt till arfvingc af hela boden med varu- 
lager, fordringar och allt. Den ofriga formogenheten gick 
till en brorsdotter, en något avancerad mo om 35 år, som 
hade kladstånd på Oxtorgsgatan, och som Anderson var 
en slug karl nar det galde affaror, så raknade han génast 
ut, att nar mer kommer till mor så blir det mycket utal'; 
— och en vacker dag tog han Gud i hagen och Made till 
kliidståndsmamsellen. Hon hade visserligen, enligt hvad 
hon sjclt' påstod, att våtja mcllan en sergeant vid stadsvak- 
ten och en understyrman vid fiottan; men som hon var van 
vid kommersen, så tog hou farvål af den blifvande general- 
eller amiralskan, och blef kryddkråmarfru i stallet. 

Och hon ångrade inte hvad hon gjort. Efter nåra 
tjugu års strafvan i den lilla boden, innanfbr hvilken en 
liten våning om tre nedrokta och fuktiga rum fanns, kunde 
Anderson nedliigga handcln med en samlad styfver af om- 
kring 200,000 riksdaler. Bodhandeln hade varit gifvande, 
och fru Regina hade ickc upphort med kliidståndsaftiiren 
fastån hon gifte sig. Hon hade en fattig moster som skotte 
den for hennes råkning, och under de forstå tio å femton 
åren af deras jiktenskap satt hon sjelf på alla auktioner 
och inropade nytt och gammalt skrap, som hon sedan såldc 
till ganska vackra priser i den lilla boden på Oxtorgsgatan. 

Men efter femtonde året fbrsiggick en stor foriindring 
mod fru llegina Anderson. Hon bbrjade bli arelysten. 
Årolystnaden hade visserligen alitid legat som groende fr" 
i hennes sjal; men nu intraffade en hiindelse, som gjorde 
att den med ens steg upp i dagen som fullfardig blomma. 
Hon hade namligen en ungdomsvan, en mamsell Karin 
Bobei-g, som hade haft sitt kladstånd i många år bredvid 
hennes eget, och som var af sainma ålder som hon sjclf. 
Vid leintio års ålder gifte sig nu mamsell Karin med en 
vaktmåstare vid auktionsverket, som i många år skott hen- 
nes inrop, nar hon icke sjelf kunnat vai - a tillstades, och 
ett halft år efter giftermålet tog vaktmåstaren afsked tir 
stadens tjenst, kopte sig en landtegendom och kalladc sig 
brukspatron. 

En vacker dag stannar ett elegant ekipage utanfd 
boden. Ett fruntimmer i gredelin moire-antik stiger ur. 
Hon frågar bodbetjenten om fru Anderson år honima, och 
på haus nekande svar lemnar hon ett guldkantadt visitkort 
på hvilket med blå bokstafver stod preiitadt: 'Brukspatro- 



184 



SVART PA HVITT. 



nessan Kumlander'. Derpå steg hon upp i vagnen igen, 
och det bar af så att det gnistrade om håsthofvame, och 
allt hvad lif och anda hade i trårucklena på gatan skyn- 
dade till fbnstren for att se på ståten. 

Nar fru Regina Anderson kom hem, holl hon på att 
få slag. 

Efter den dagen gaf hon sig ingen ro inera. Boden 
skulle saljas, handeln skulle upphora, och Anderson skulle 
prompt kopa sig en landtegcndom han också. "Hvad qvin- 
nan vill, Gud vill", sager ctt gammalt ordspråk och det 
besannade sig också har. Ett halft år derefter var allt 
i ordning som fru Regina ville ha det. Handeln var upp- 
hord; den lilla våningen borta på soder utbytt mot en stor 
våning vid Regeringsgatan, och cn liten natt landtegcndom 
inkbpt i trakten af Norrtelje. Anderson tyekte visserligen 
att allt det der var 'ett onodigt krångel', att han gerna 
kande haft boden qvar och stått innanfor disken som ibrut; 
men han trostade sig med att det der forstod Regina battre 
fin han, och bara han fick gå ner åt 'Hoppet' om qvållarno 
och tråffa sina gamla bckanta och dricka sin lilla tuting, 
så var han nojd. 

Men 'noblesse oblige' har i vovlden, och det fick också 
han erfara, når han val blifvit installcrad i den nya vånin- 
gen ■ på Regeringsgatan, och ånnu mera sedan han blifvit 
— Gud vet huru — vald till landstingsman for Stockholms 
lån. Det var en mångd nya ordningar i huset som han 
hade svart att vånja sig vid. Det vårsta var att tapeterna 
vor o ljusa och att det inte fuktade; ty det hade han nu 
cn gång varit van vid i tretio år, och man vet hvad vanan 
år for en tyrann. Så måstc man ge kalaser ett par tre 
ganger om vintern, fdrutom på sommarcn då man måste se 
alla grannarne kring sitt nya landtgods, och Gud vet om 
det icke var efter ett sådant kalas, på hvilket man bjod 
på både graflax, ostron och champanj, som han blef vald 
till landstingsman. Eolket tyeker i allmånhet om sådana 
som veta att lefva, och fru Regina hade haft den omtank- 
samheten att skaffa sig en hushållerska som lagade ypper- 
liga middagar. Anderson tyekte visserligen for sin del att 
cn portion god slarfsylta eller en tallrik arter med fiåsk i, 
smakade båttre an alla verldens raguer; men det teg han 
visligen med, for att slippa hora den gamla vanliga åkta 
refrången: "Gud, Anderson, hvad du år dum!" 



TVA i'ROKNAli. 



185 



Så skulle Alina, som i forbigående sagdt, var Ander- 
sons bgonsten, såttas i pension for att låra sig l'ranska och 
engelska och spela piano och brodcra, och allt det der som 
anses nbdvåndigt i en modei'n qvinnouppfbstran mi for tiden. 
Hon sattes också dit; men snart var intc heller det i fru 
Reginas ogon 'gentilt' nog, utan nu skulle man ha en lara- 
rinna i huset, som på samina gång skulle vara sallskaps- 
dam och kunna gbra 'horrbrerna' nar det var frammande, 
som fru Regina uttryekte sig. 

Detta tyekte Anderson var på siitt och vis det fbr- 
nuftigaste af allt det fbmuftiga som hans kåra hustru ytt- 
rat; ty på det såttet fick han ju ha fiickan henmia, och så 
fick han 'nå'nting gentilt' i huset, som han också uttryekte 
sig, ty han insåg mer an val att om han ån blef lumdra 
gånger landstingsman och vasariddare, så satt åndå både 
vestgbten och kryddkråmaren i honom, så lange han lefde. 

Och nu var dagen inne då den nya lårarinnan skulle 
tilltrada sin plats, och åfvenså var dagen inne då herr 
Anderson skulle intråda i landstinget. Jag hade således 
alla mcijliga skål att saga att det var en stor dag ) Ånder- 
sonska huset. 

Det var inte utan att herr Anderson med ganska 
mycken hjertklappning tånkte på sitt forstå upptrådande i 
landstinget, och att han der skulle komma bga mot bga med 
sjelfva landshofdingen. Han foresatte sig likvål att mota 
sitt ode som en man, och att hvad som ån måtte hånda, 
icke oppna sin mun, och efter fattande af den foresatsen 
kande han sig lugnare. Han åt sig en bastant frukost 
klockan nio och nar han kloekan half tio vandrade hemifrån 
for att begifva sig af till landtbruksakademicns lokal, der 
tinget hade sina sammankomster, så gick han med temligen 
fasta och såkra steg, och han kande ånnu omkring sina 
armar fru Reginas våldiga omfamning, nar hon hade tagit 
afsked af honom och sagt de minnesvårda orden: 

"Anderson, Gud! Anderson! I dag tyeker jag riktigt 
att du ser bra ut, så glad år jag! Bar dig nu inte åt som 
ett not, utan bocka dig gentilt for landshofdingen, och se 
ut som en menniska, och kommer det nå'nting i fråga så 
var med om allting och visa att du år en karl som såtter 
varde på att iå vara i gentilt såliskap ! Och spotta inte på 
golfvet, utan i nåsduken, for så gbra gentila menniskor — 



186 



SVART PÅ IIVITT. 



och adjb med dig nu, och det sager jag, att får du inte 
Vasaorden, så ar det ditt eget fel!" 

Det sista sades gråtande, ty fru Regina hade mycket 
lått for att gråta. Och gubben Anderson gick, inom sig 
i'underande på hur han skulle båra sig åt for att icko 
glonmia alla de dyrbara vishetsregler som hans hustru 
inplantat hos honom. 

Sedan fru Regina annu en gang i rcfiexionsspegclu 
nickat honom ett sista farvål, gick hon med hogt svållande 
hjerta in till sin dotter, froken Mina, som just nu holl på 
att dfver sitt lilla vackra lmfvud fåsta den ljusbruna hår- 
fiåtan å la grécque, och dcrvid kastade en profvande blick 
i spegeln, tånkande att den nya lårarinnan skulle vara bra 
vacker, om hon skulle kunna fordunkla henne. 

Och detsamma tånkte fru Regina Anderson sjelf der 
hon stod bakom sin blomstrande dotter, och såg hur honnes 
smidiga gestalt bojde och vånde sig framfor spegeln. 

Hon åmnade just yttra något om sin fiirtjusning, då 
i detsamma tamburklockan ringdo, ocli huspigan brådskande 
intrådde och anmåldc den nya guvernanten. 



S. 

"Stråck på dig, Mina lilla!" uppmanade fru Anderson 
sin dotter; "man får lof att 'impenera' i forstå ogonblicket!" 

"Ja, men vet mamma, jag år nåstan litet rådd!" fdr- 
såkrade froken Mina. 

"For att hon ar adelsfroken ?" frågade frun mod skiirjia 
i tonen. "Gudbevars, det år val iute så farligt med adel- 
skapet når hon får lof att ta' tjenst for att kunna lefva ! 
Och det sager jag dig, min fiicka, håll henne på afstånd! 
Kom ihog att du år rike Andersons dotter, och att hon 
tjenar i huset." 

"Ja men, mamma, en guvernant . . ." 

"A' i alla fall ett tjenstehjon, kåra barn! Gud bevars, 
vi ska' visst inte vara sturska emot henne; men nog ska' 
hon få veta sin plats, det kan hon glåda sig åt." 

I detsamma oppnades dbrren, och in trådde den nya 
guvernanten. Det var en lang, vacker och mycket enkelt 



TVA FKSKNAR. 



18 



klådd flicka, mod on liten nattsåck i handon; dot något 
bleka ansigtet omslbts af ett rikt, mbrkbrunt hår, ofvanpå 
hvilket en temligen stor halmhatt med en liten tornros- 
knopp uti, tronade så ledigt och så smakfiillt på samma 
gång, att frbken Mina biet' alldeles forvånad och knappt 
kunde taga sina bgon ifrån den. Den nykomna gick utéin 
all fdrlågenhct, på samma gång enkelt och vårdigt t'ram 
till fm Anderson, som inbnstrade henne mod en forvånad 
och ieke så sårdeles vanlig blick, och sado med on lått nig- 
ning, lika vidt skild ifrån bdmjukhet som från ofvormod: 

"Jag fdrmodar att det år fru Anderson som jag har 
don åran att tala med?" 

"Jo, det slår in, det," genmålde frun och forsbkte att 
go sina anletsdrag uttryek af ett sotsurt vålkommen, "och 
hon år val den nya guvernanten, kan jag tånka?" 

"Ja, jag år froken Ståle, och har blifvit rekommende- 
rad af majorskan Skbldeinan!" svai - ade den nykomua, i det 
de niorkblå bgonen blixtrade till vid benåmningen 'hon'. 

"Nå, då år det rått, och jag bnskar froken Ståle vål- 
kommen!" svarade fru Anderson, mot sin vilja litet generad 
af den nya guvernantens på samma gång fina och bestamda 
sått; "hår får jag presentera min dotter, froken Mina!" 

"Min blifvande elev, gissar jag?" sade guvernanten, i 
det hon kastade en prbfvande blick på Mina, som stod der 
mycket mera forlågen ån hon hade fdresatt sig att vara. 

"Ja, så år det!" sade frun i det hon tog plats i stora 
eanman och visade guvernanten på on mindre stol ett styeke 
derifrån. "Var så god och sitt! Frbken kan val vara trbtt. 
tånkerjag, eftersom hon kommer från resa." 

"Ah, det år inte så farligt!" svarade guvernanten i 
det hon helt obesvåradt satte ifrån sig nattsåeken och gick 
fram till Mina, hvars hand hon fattade, i det hon med 
hjertlig ton sade: "Det glådcr mig att få gbra Minas be- 
kantskap, och jag hoppas att vi ska' komma val bfverens!" 

Fru Anderson trodde inte sina brou. Mina, sade hon 
holt enkelt; inte frbken! 

"Åh, vånta mig!" tånkte frun inom sig, "jag ska' min- 
sann låra dig annat, jag, min stolta adelsmamsell !" 

Men som hon hbll på att bppna sin inun, blof hon 
ånnu mera forvånad, då hon fick se guvernanten helt van- 
ligt och obesvåradt tryeka Mina i sina armar, och saga 
med den gladaste min i verlden: 



183 



START PA HYITT. 



"Och nu tir bekantskapen gjord, min lilla elev ! Hådan- 
efter kallar Mina mig helt enkelt tor Julie; det går all tid 
battre vid lektionerna då man slipper alla titlar, och jag 
vill gerna stå på vånskaplig tot med mina elever!" 

"Men jag ska' be' att tå saga froken," utbrast frun 
med sin skarpaste ståmma, "att har i huset . . . !" 

"Nyttjas naturligtvis inte annat," infoll guvernanten 
leende; "herrskapet ar ju enkla och borgerliga rnenniskor, 
och detsamma ar jag, fast jag råkat få ett adligt namn, 
utan motsvarande formogenhet. Och nu med fru Ander- 
sons tillåtelse sager jag tant från och med i dag." 

Och den unga fiickan såg hårvid så leende och hjerte- 
god ut, att frun inte kunde komma sig for med något svar, 
utan satt endast med vidoppen mun som den mest lyckade 
bild af en oerhord fdrvåning. 

"Och sedan nu den omsesidiga bekantskapen år gjord," 
fortsatte den nya guvernanten, "så ville jag be att Mina 
fick visa mig till mitt rum, ty jag år verkligen litet trdtt 
och behofver hjelpa upp min toalett efter resan. Lektio- 
nerna borja vi inte fdrr ån i morgon, och jag skall i efter- 
middag taga mig friheten att understålla tant min metod 
for undervisningen." 

"Jaså, jaha . . . det . . . vore i;oligt," stammade fru An- 
derson, for, forstå gangen i sitt lif nåstan torstummad, "det 
vore mycket roligt ... Gå med du, Mina lilla, och visa . . . 
frdken . . . hennes rum !" 

"Julie får tant lof att saga!" sade guvernanten, med 
en skålmaktig hotelse af fingret, "annars bli vi inte goda 
rønner! Hor tant det!" 

Och dermed svåfvade hon ut ur rummet, lått som en 
olfva och majeståtisk som en drottning, och froken Mina 
larfvade efter som en annan liten kammarjungfru, i det 
hon ånmi i dorren vånde sig om till modren med en blick 
och en uppsyn, som om hon velat saga: "Herre Gud, 
mamma, hvad skall det hår bli utaf?" 

Och imgefår detsamma tånkte fru Anderson sedan hon 
val blifvit ensam i sitt chamianta, fastån något dfverlastade 
fdrmak. Hon satt åmm qyar på sanmia plats i emman, 
och bara stirrade åt dorren. 

"Det vår mig en oforskåmd, intrikat slyna!" tånkte 
hon for sig sjelf. "Men vånta mig! De der fasonerna ska' 
vi val ta ur henne! Helt enkelt Mina; precis som dotter 



TVA i'KOKKAK. 



189 



min vore den fattiga och hon den rika! Och tant till niig, 
som hon val egentligen borde kalla 'nådig fru"." 

Det var nåmligen en svaghet hos fru Anderson att få 
heta 'nådig fru'. Anda sedan handeln upphbrde, hade hon 
sbkt inplanta denna ståtliga titel hos sina pigor, och de 
hade visserligen lyckats med hushållerskan som var e 
smula bgontjenarinna, men huspigan och kbksan, som tjen 
i huset i många år, kunde icke formå sig dertil!, hvarfor 
de också blifvit uppsagda till hosten. Kbksan var till och 
med ofbrskåmd nog att saga frun midt i synen då hon fick 
sitt betyg, att 'sådana nådig' fruar kunde en riktigt bli 
skral åt!' något som fra Anderson aldrig kunde fbrlåta 
henne. 

Efter ett bgonblick återkom frbken Mina och såg måkta 
forlagen ut. 

"Kommer du så fort igen?" frågade fru Anderson, i 
det hon med en riktig jåtteanstrångning reste sig upp ur 
emman, "visade du henne inte rummet, kara barn?" 

"Jo, mamma; men som vi kom' in så sa' hon: 'Ja nu 
behbfver jag inte Mina langre 1 , och så giek jag,- och så laste 
hon igen dbrren." 

"Hvad i Herrans namn sager du? Sa' hon: ISu behbf- 
ver jag inte Mina langre?' Sa' hon verkligen det?" 

"Ja, mamma, det sa' hon; men hon såg så sot ut når 
hon sa' det, så jag giek utan att saga ett ord." 

"Det var dumt af dig, Mina lilla! Du skulle helt en- 
kelt ha sagt: jag låter inte befalla mig af en tocken der! 
— och dermed punkt! Kors, ett så'nt hbgfårdigt stycke! 
Men vånta mig bara!" 

"Mamma lilla," sade Mina betånksamt, i det hon tittade 
sig i spegehi, "år hon vackrare an jag?" 

"Det der långa sjåpet?" utbrast frun med skårpa. 
"Hon ser ju ut som en urlakad sill! Och du, min Ulla fhcka, 
du år ju den vackraste flicka i Stockholms stad! Det sa' 
ju kungli' sektern sist når vi hade fråmmande." 

"Ja, ja; men vet mamma, att Julie år allt bra vac- 
ker . . . det såg jag når hon tog af sig hatten. Hon ser 
så fin och elegant ut. Och jag som trodde att hon skulle 
vara ful; att hon skulle se ut ungefår som ma bonne i 
pensionen! Vet mamma, jag tror att vi få skaffa en ny 
guvernant." 



190 



SVART TÅ 1IVIIT. 



"Sedan då, kåra barn; men inte kan vi val skicka af 
menniskan for att hon ser ut som folket år mest, heller. 
Ahnej, min flieka lilla, lita på mig du! Låt henne vara så 
lange, jag skall, min sjal, lara henne hvar David kopte olet, 
jag! I dag, efter det år forstå dagen, ska' det fa vara som 
det år; men i morgon — vånta mig hon?" 

"Såg du, mamma, så bra hennes Madning satt, och 
hvad den der lilla koftan var vacker." 

o 

"Åhja, gudbevars, hon hade kantånka spokat ut sig 
nu for att impenera på oss, forstås. Men hennes råf biter 
inte min gås! Satt på dig hatton du, Mina lilla, så gå vi ut 
till Thunborgs och ser efter ett nytt klådningstyg och en 
ny kofta åt dig också! Hur var dot bandena satt? Var 
det inte i uddar du, Mina lilla?" 

"Jo, mamma, det var det!" 

"Kantånka! En tocken der fattiglapp, som far lof att 
ta tjonst hos andra. Vi ska' laga att vi fa en riktigt vac- 
ker och dyr kofta, du!" 

"Men mamma lilla, skulle vi inte, innan vi gå, skicka 
in Lina och hora om hon behofver någonting? Hon har 
kanske inte åtit frukost, du mamma, hon såg så blek och 
medtagen ut!" 

"Herre Gud, barn, hvad sager du? Tror du att hon 
skulle kunna vara hungrig? Det vore då ett elåndo ; stursk 
var hon, men stursk å' jag också, och inte ska' hon ta 
springa kring stan och saga att hon sval ter i vårt hus, inte! 
Lina du!" och frun sprang till donen och ropadc så att 
det gaf eko i huset. 

"Ja frun, hvad år det om?" sade Lina, som kom ut 
från sångkammaren, der hon holl på att ståda. 

"Har jag inte sagt dig att du ska' saga "nådig frun', 
når du svarar mig?" 

"Jo, men si det kan jag då rakt inte komma mig te 
med," fbrsåkrade Lina helt uppriktigt. 

"!Nanå, det år då, ingen evighet till oktober. Gå genast 
in i koket och såg till att do gor i ordning en bricka med 
smor och brod och litet kali fågel och ett glas vin, och 
det bar du in te nya guvernanten. Svålta ska' hon inte 
i milt hus, hor du det! Och du år artig mot'na, for hon å' 
i alla fall en menniska som har talanger och tocke der, 
och froken å' hon med!" 



TVA FROEKAR. 



191 



"Kors, och jag som tånkte att hon var en vanlig skol- 
mamsell!" sade Lina fdrvånad, i det hon forsvann i koks- 
dorren. 

"Svålta ska' hon inte i mitt hus !" återtog fru Regina, 
i det hon tog på sig hatt och schal. "Kom, Mina lilla! I 
morgou dag stiger jag åt henne att hon skall kalla dig 
froken Mina, och mig for 'nådig frun' — men mat ska' hon 
få, Mit opp hvad hon bebofver, så inte ska' hon behofva 
se ut som en sådan der tana, inte! Stackars mcnniska! Hon 
har val inte haft det for fett, kan jag tanka ! Vet du, Mina 
lilla, jag tror allt att du borde ha håret så der som hon, 
och ta bort skinnjongen, for det skulle allt klå' dig du! 
Kom nu kåra barn!" 

Och dermed begåfvo mor och dotter sig ut tor att hos 
Thunborg skaffa sig kliidningstyg och kofta — efter mon- 
ster af den fattiga froken. 

Men hon då, hvad gjorde hon under tiden? 

Låt oss se efter, hur djerft det ån år att tråda in i 
den lilla jungfruburen åt gåi'den. , Det var ett ganska en- 
kelt och tarfiigt rum med mbrkblå tapeter, och dess hela 
moblemang utgjordes af en sang, en liten sofi'a, en gam- 
malmodig valnbtsbyrå, ett bord vid fonstret, samt fyra stolar. 
På byrån stod en liten spegel med låda, och ofver soffan 
hångde en tvårummad bokhylla på sina snoren. Dessa voro 
gulbruna och stamde icke ratt dfverens med de blå tape- 
terna. Fonstret, som var bohangt mod hvita gardiner, vette 
som sagdt åt gården, men som det var två trappar upp, 
så hade det en toml igen fri utsigt ofver ett par tak tUl 
en bredvid liggande gård på hvilken stodo ett par lindar. 

Den unga guvernanten hade oppnat fonstret, och lin- 
darne voro fulla af gråsparfvar, som qvittrade så gladt och 
hemtrefligt i den klara hostsolens sken. Den unga flickan 
satt vid bordet, med kinden stbdd mot handen, och den 
drbmmande blicken svåfvande utan mål ut i det oåndliga. 
Det låg ett drag af djup sorgsonhot bfvor hela den fina 
och behagliga gestalten. Den låtta resdragtcn hade hon 
kastat på soffan, och drommeriet tycktes hafva ofverraskat 
henne midt under hennes sysselsåttning att knyta upp och 
ordna det vackra håret, som nu f oli i rika, morkbruna 
vågor ofver den hvita halsen och ned på don tungt bol- 
jande barmen, som blygsanit doldes af den morka, hbghalsade 
idiidningen. 



192 



SVART PA HVITT. 



Hon var strålande vacker der lion satt, men det låg' 
ett så djupt drag af svårmod och sorg ofver det bleka an- 
letet, som om all verldens smårta i detta ogonblick hade 
stroinniat otVer och hotat att qvåfva det uuga hjertat. 

"O, mitt glada, mitt ljusa i'adershem!" hviskade hon, 
nåstan ntau att veta det sjelf. "Det gick storm och åska 
bfver dig, och nu står jag hår ensam och utkastad i verl- 
den! Detta skall hådanefter bli mitt hem; bland dessa fråm- 
mande menniskor skall jag l'ramsliipa mitt lif!" 

Och stora, heta tårar tillrade utåt de fina kinderna; 
men hon borttorkade dem icke — hon tycktes icke veta 
af att de folio. Men allt efter som de folio allt fier och 
flor, så blef det Ijus ofver anletet, och barmens våldsamma 
hdjning och sankning stillades så småningom, och efter några 
ogonblick strok hon håret tillbaka, knåppte ihop sina hvitu 
hånder och suckade med en blick uppåt, en blick som nu 
mera icke dromde, utan visste hvad den sokto: 

"Gud skall ge mig styrka att rått uppfylla mitt kali! 
Gud skall vålsigna min stråfvan, och min far skall fråu 
Hans ljusa himmel se ned på sitt bfvergifna barn!" 

Och nu torkade hon bort tårarne och log åter. 

En liten gråsparf, djerfvare år kamratei'ne, kom fly- 
gande och satte sig i det oppna fonstret; han såg på henne 
så undrande med sina små kloka ogon, och nar hon ur sin 
ficka tog upp några brbdsmulor och kastade åt honom, ocli 
han forst blef skråmd mon strax derpå kom igen och ploc- 
kade upp smulorna från fbnsterkarmen; då var hon icke 
långrc ensam, tyckte hon, och nu bbrjade hon att se sig 
omkring i den nya bostaden. 

"Men hår år ju rått trefiigt," sade hon for sig sjelf, 
"hår kommer jag nog att finna mig!" 

Och i detsanima bultade det på dorren. 

"Stig in!" ropade den unga fiickan. 

"Ja, men dorren år låst," svarade en qvinlig rost 
utanfore. 

"Ack ja, det år sauut! Men hvem ar det?" 

"Jo, det år bara jag, Lina . . . och frun skicka mig for 
att fråga om inte froken skulle vilja ha litet frukost iune 
på sitt rum." 

"Jo tack, hvarfor inte!" och hon oppnade dorren åt 
Lina, som inkom med den val forsedda frukostbrickan, satte 
den på bordet, och nigande gick ut igen, sedan hon forst 



TVA FROKN.pt. 



193 



frågat om det var något som 'nådig' froken annars befallde. 
Ja, denna samma Lina, som aldrig kimnat vanja sig vid 
att saga 'nådig fru' åt fim Anderson, hon sade nu sjelf- 
mant 'nådig froken' åt den fattiga guvernanten. 

"Men de åro ju ratt hyggliga och uppmarksanima," 
sade Julio for sig sjelf, "och kanske blir det battre an jag 
forestallt mig! Gud gifve det! Modren såg vissorligen litet 
bcsynnerlig ut; men flickan tyekte jag om! Åhja, det blir 
nog båttre ån jag tå'nkte." 

Och den unga flickan skyndade med ungdomens snabba 
bfvergång från sorg till glådje, att med latt men frisk aptit 
smaka på den framsatta frukosten. Vid åsynen af brickan 
kom den lilla gråsparfven tillbaka och han hade nu fyra 
kamrater till med sig, och inom kort knaprade de små nab- 
barne lika muntert ])å brodsmulorna som den unga flickans 
hvita och perlglånsande tander på den kalla fågeln, och det 
var sol och qvitter och ungdomligt skratt i det lilla guvcr- 
nantrummet åt gården. 



3. 

Middagen kom, och mod den herr Anderson, den nye 
landstingsmannen, som hemkom strålande glad. Han hade 
vissorligen så mycket som mojligt tagit sin hustrus råd i 
akt; men markvårdigt nog hade han icko kimnat tiga holt 
och hållet, och hvad som var ånnu mårkvårdigare, han 
hade som talarc vackt ett visst uppscendo. 

Saken var nåmligcn den, att på tinget hade vackts en 
motion om inskraukande af landthandeln, hvars fdrderfliga 
infiytande på befolkningens ekonomiska och nioraliska ståll- 
ning i bjerta farger framhblls af en af tingets utmårktarc 
medlemmar. Detta var en fråga som Anderson forstod, 
och som intrcsscrade honom på det hogsta. Samlingen 
kråfver det medgifvande, att hen - Anderson brydde sig 
ganska litet om sakens nioraliska, men så mycket mer om 
dess ekonomiska sida. Han hade sjelf mer an val markt 
huru som bondhandeln betydligt aftagit under de sista åren, 
och han båfvado nu for att den skulle iinnu mera aftaga 

Svart på hvitt. 13 



191 



SVART PA HVI'I'T. 



for unge Svenson, som fått boden och varulagret på afbetal- 
ningar, och som på dot såttet kansko icke skulle kunna lu II- 
gbra sina prestanda. 

Det "var således icke precis hjertat som gjorde herr 
Anderson våltalig, det Tar plånboken. Men undras kan, 
om det icke ofta nog år så hår i verlden, och om icke 
mången som slår sig på venstra sidan af brbstet når han 
sager några vaekra fraser om mensklighet oeh civilisa- 
tion och framåtskridande, alls icke tar sina inspirationer så 
djupt nerifrån som ur hjertat, utan i stallet från brostfic- 
kan. År der fullt och vålfdrsedt så tyeker man att allting 
år bra; år der tomt och tidsligt så vill man reforniera eller 
revolutionera hela verlden. 

Herr Anderson talade alltså, och talade icke grannt, 
det skall Gud veta, men han talade sundt och praktiskt 
och ogrammatikaliskt, som en kryddkråmare af den gamla 
tiden borde gora. Nar han slutade hordes till och med ett 
par 'bravo' från några liktånkande, som också hade for- 
lorat på landthandeln, och ioljdcn af herr Andersons upp- 
trådande blef att han invaldes som ledamot af lånets tor- 
valtningsutskott. Ho kan således undra på att lian kom 
hem, skinande som solen i Profeten? 

Fru Anderson var också måkta blid till sinnes når 
bon kom hem från sin utflygt tillsammane med froken Mina. 
Handoln hade lyekats val. Mina var fdrtjust bfver koftan 
och klådningstyget; frun likaså. 

Nu skulle Mina riktigt grundligt kunna fordunkla den 
fina froken derinnc. Och fin Anderson hade ånnu tvånne 
skål till att vara blid som en majdag: for det forstå hade 
hon lått pruta innc i boden icke mindre ån fem riksdaler, 
och for det andra hade hon på henivågen latt helsa på de 
kungliga. 

Hon kom således i salen emot sin gubbe med det allra 
fryntligastc leende, och hon behagade till och med att med 
hbgst egen hand torka svetten af hans panna, och bjuda 
honom munncn till en åktenskaplig kyss — och det var 
minsann icke hvardagsmat for gubben Anderson. 

"Så, min gubbe!" myste den lyckliga frun, "hur har 
det nu varit med afStrerna deroppe i landstinget? 

"Jo du, gumman min!" svarade herr Anderson helt 
stolt i sin nya vårdighet som talare: "det har varit riktigt 
finemang du! Jag har hållit tal du, och di har ropat bravo 



TVA FllOKNAIt. 



19 



fyra styckén, och sjelfva landshofdingen sa' når jag gick: 
'det hors att herr Anderson har rcda på aifårcrna', sa han." 

"Nej, hvad stiger du, Anderson? Sa' han det?" 

"Jo, du ar så siiker!" 

"Men hvad i alla tider holl du tal om for slag då?" 

"Kors, om landthandeln, vet jag. Jag gaf dom på 
pelsen, ska' du tro, for ja sa', jag, att det var en skandal 
rakt åf alltihopa, det sa' jag. For si di der, sa' jag, di 
sitter der utc på bondlandet och betalar ingen kontribition, 
sa' jag, och knappt någon hyrå heller, sa' jag — for det 
mesta så rar di om stallet, sa' jag — och så saljer di 
under dom som sitter i stan och far betala for att di går 
på gatan, sa' jag, ■ — och det ar en skandal, det sa' jag." 

"Sa' du verkligon det, min gubbe lilla?" 

"Jo jo men du! Och jag sa' val mer till, når jag bara 
kom i farten. For si jag sa', att når bonden kunde kora 
in till stan frirut, når det inte fanns några jernvågar, sa' 
jag — så kan lian gema gbra't nu med, når det firmes 
jernvågar och tocke der! Och fick han då litet brånvin i 
sig, sa' jag, ' så hami det gå åfen' innan han kom hem, sa' 
jag — mon nu sitter han komma och skåpsuper, for si 
brånvinet får han på dille . . . dilletion åf landthandlarn, sa' 
jag. Och det år orått, sa' jag, for rått ska vara ratt, och 
landet ska' vara landet och stan ska' vara stan, sa' jag! 
Och då ropte di bravo, och det satte jag mig på — det 
gjorde jag!" 

"Kors i alla tider, kåra Anderson, att du var så ka- 
tig af dig — det kunde jag val aldrig tro. Du ska få si 
att det var i en lycklig stund som du kom in i landstin- 
get, det ska' du få si ! Men hor du, Anderson, du — vi ha 
tått hit nya guvernanten vi, medan du var oppe i lands- 
tinget." 

"Ha' ni? Nå hur dan å' den?" 

"Ah, kåra du, som folket år mest. Men ett hogfårdigt 
styeke måtte hon vara! Kan du tnnka dig att hon sa' bums 
Mina åt dotter min." 

"Ja, hon heter ju Mina, vet jag?" 

"Nej, hon lietcr frolem Mina !" sade fru Anderson med 
sin skarpaste rost, "det ska' jag min sjal låra damen veta, 
jag! Och mig fiog hon genast på och kalla' tant — kan 
du tånka dig tocke' påfluget styeke?" 



19ti 



SVAET 1>A UVITT. 



"Kors, det tyeker jag var snållt af flickan, jag'," sade 
herr Anderson lugnt, "och mig' ska' hon ia saga farbror åt 
så myckot hon vill!" 

"Andei'son! jag' forbehållcr mig' . . ." 

"Tyst du, min gamma, jag forbchåller mig att du inte 
bråkar i dag, utan i stallet sager te åt Lina att bon tar 
opp en butelj portvin, for i dag ska vi dricka vin vid bor- 
det, for jag har hållit tal och det har aldrig handt mig fbrr. 
Hvar a Mina nånstans?" 

"Hon ar innc hos sig och profvar nya silkessammets- 
koftan." 

"Jaså, då går jag in te henne medan du sager te om 
portvinet och lagar att vi få midda'n i rappet, for jag å' 
hungrig som en varg! Det kostar på te hålla tal, ska 
du veta!" 

Och dermed gick herr Anderson med stolta steg in i 
fbrmaket, for att derifrån bege sig af in i dotterns rum, 
och frun såg efter honom storlig-en forvånad. 

"Hvad i Herrans nanm går åt Anderson?" tanktc 
hon for sig sjelf. "Han understår sig' te svara mig? Han 
har bestamdt iatt nån'ting i sig på iormidda'n! Nåja, i dag 
bryr jag mig inte om'ot, efter som han har hållit tal; — 
mon vånta han mig i morgon!" 

Och dermed gick fru Anderson ut i koket der hon 
snart holl ett fdrskrackligt vasen med pigor, pannor och 
kastruller. Hon var visserligen icke fullt nbjd med sin 
man,- men hon var icke heller så alldeles komplett miss- 
nojd, ty hon tankte kanske som skalden sager: 'det starka 
år det skona vårdt", utan att så noga gora reda for hvad 
hon kande. 

Far herr Anderson kom till dorren af dotterns ruin, 
horde han derinne ett friskt, klingaude skratt, men, som 
han tyekte icke af en, utan af tvenne personer. Han stan- 
nade forvånad och horde på den silfverklara klangen, men 
sedan han bcsinnat sig en stund, bppnadc han dorren och 
steg in. 

ilidt framfdr dorren stod froken Minas toalettbord vid 
lbnstret och framfdr spegeln stod hans dotter i egen hbg 
person och profvade sin nya kofta, med de mest koketta 
och barnsliga svångningar och vridningar på sin lilla, knub- 
biga lekamen. Bakom henne såg herr Anderson ett annat 
ungt fruntimmer, hufvudet hogre iin frciken Mina, och tm- 



TYA FROKNAK. 197 

hon just vid dorrcns oppnaude vånde sig om, blcf herr An- 
derson alldeles ha'pen btver hennes skonhet. JSagonting s 
vackert hade han aldrig - sett innanfbr disken i sin bod, det 
maste han erkånna for sig sjelf. 

De båda fliekoma sago litet forlågna ut, når de så der 
plbtsligt blef'vo bfverraskade under profningcn, och froken 
Mina, som forst troddo att det var fru mamma sjelf, blek- 
nadc synbarligen i det hon tånkte på mammas sista ord 
att hålla guvernanten på afstand — något som den senares 
vånliga glådtighet redan kommit henne att glomma; — ty 
saga om ungdomen hvad man vill, men don glbmmer lått 
alla afstånd och alla beråkningar hår i verlden. Når Mina 
mårktc att det var pappa, hemtadc hon sig likvål snart, 
sprang fram till honom och kastade sig om hans hals i dot 
hon- utropade: 

"Nej, se pappa! Vålkommen hem igen, herr lands- 
tingsman !" 

"God middag, min flicka!" 

"Har, pappa lilla, år min nya guvernant, froken Julie 
Ståle!" 

"M juka tjenare, froken! Hm . . . lågnar mig mycket . . . 
hm . . . har litet svårt te vara så der gentil åf mig . . . men 
i alla fall så — mycket vålkommen!" 

Hela hen* Andersons sått var mycket tafatt och for- 
låget; men det låg en viss hjertlighet och årlighet deruti, 
som slog an på den unga guvernanten. 

"Jag tackar herr Anderson så hjortligt for detta vål- 
kommen," sade hon, i det hon giek cmot honom och råekte 
honom sin lilla hvita hand, som han dugtigt kramadc i sin 
breda och roda, "och jag hoppas att kunna vara till nbjos 
på min plats som lårarinna for or dotter." 

"Hm, det hoppas jag med; se flickan min behbfver allt 
hvad hon kan få åf bildning och tockc der! Mor hennes 
och jag ha fått hjclpa oss utan, vi . . . va' inte så'na tider 
då, inte . . . och nu så ska' lilla froken låtsa som hon vore 
heminå hår, och efter som — hm, hm, — efter som — 

Hår stannadc Anderson mycket forlagen, och tummade 
på sin klockkedja. 

"Hvad menar herr Anderson," frågade Julie, i det 
hon på en gång frågande och skalkaktigt på honom faste 
sina klara bgon. 



198 



SVAllT PA UVITT. 



"Jo, jag nienar att . . . att . . . hm, att efter som lilla 
froken stiger Mina åt dotter min, hm! — ooh tant åt hustru 
min, så kimde gerna lilla froken saga — hm. ..!" 

"Saga farbror åt pappa!" interfolicradc Mina. 

"Ja, det var just inte så alldeles utan att jag mente 
just som så!" forklarade hcrr Anderson, och såg nu lika 
forlaget på guvernanten som han på formiddagen sett på 
landshbfdingcn ; "och visst ii' vi råbarkade af oss, det for- 
stås, och ha inte nå'n annan bildning an den en lår innan- 
ior disken, och den å' det både si och så med, — men 
nog ska' lilla froken få ctt godt heru hår, det kan jag lofva!" 

"Det loftet tar jag fasta på, baste farbror!" svarade 
den unga guvernanten, i det hon ånyo råekte honom sin hand. 

"Gdr det, froken lilla!" utbrast Anderson helt lortjust. 

"Julie!" råttade guvernanten. 

"Fasligt krångligt det der! fdrsåkrade Anderson, mon 
såg iindå mycket fdrtjust ut. "Ska' val forsoka att komma 
ut me't, Schuli lilla!" — och dervid tog horr Anderson 
mumien full med sch-ljudet, - "fast det ar val franska 
eller tocke der, som jag just inte har precis någon fallen- 
het for, men det reder sig val, det också. Nu ville jag 
bara saga ctt ord så godt som två — hor du, Miua lilla, 
jag tyekte att maimna ropa' på dig!" 

"Ifej, det horde jag inte, pappa!" 

"Jo, min sjal, gjorde hon så! Gå ut och hor efter du, 
min fiicka!" 

Och Mina, bedragen af herr Andersons allvarliga min, 
skyndade sig ut i det angrånsande fdrmaket. 

Hon hade icke v vål kommit ut fort ån herr Anderson 
vånde sig till den nya guvernanten, sågande helt trohjer- 
tadt och beskedligt: 

"Hor nu, Sckuli lilla, ett ord så godt som två. Se, 
gumman min å' så der litet . . . litet kort om hufv'et och 
litet rakt bus på, men hjertat å' det ingen fara med, ser 
lilla Schuli . . . och var derfor inte ond på'na, utan det ger 
sig nog. Lilla Schuli ser for resten ut att kunna vånda 
ut och in på både hvitt och svart" — hår plirade hcrr 
Anderson helt godmodigt på den vackra guvernanten, — 
"så det ger sig nog. Men nu hor jag gumman min komma, 
ta' nu mig under armen, så gå vi rakt ut i salen och få 
oss lite i oss med detsamma." 



TVA FKOKNATi. 



199 



Oeh innan Julie hann svara, drog han henne med sig 
ut i fdrmaket, der fru Anderson just kom gående på vag 
in till dotterns rum. Hou såg sårdeles mild ut, det måste 
jag sanningen likmåtigt bekånna, och just som hon fick 
sigte på sin man och guvernanten, sade hon helt skarpt i 
det hon stålide sig med armarne i sidorua, midt framtor dem : 

"Hvad ar det hår for maskopi melian dig och t'roke 
Ståle, hvasa? Der skickar ni ut flickan, och . . ." 

"Kej men se på gunmiau min !" utbrast herr Anderson, 
och låtsade skratta, hvilket inte lyekades så illa for en så 
pass ny landstingsman som han var, "så hon kan skapa sig 
i'yrkantig! Ser, lilla Schuli," fortsatte han vånd till guver- 
nanten, "vi bruka ha sådana der små paschaser for oss 
ibland når vi å' ensamma. Det roar gnmman min så mycket." 

"Hva . . . hvasa?" stammade fru Anderson allt mora for- 
blullåd, "har jag . . . har jag . . ." 

"Det var utmårkt val speladt!" forsåkrade Julie och 
klappade hånderna, i dot hon helt vanligt såg på herr An- 
derson, hvars lilla list hon forstod och vårderade. 

"Ja, lilla Schuli ska' lå se att hustru min kan nog 
å de det och mer till," forsåkrade herr Anderson, i det han 
helt godmodigt rriekado åt frun, och tog hennes arm under 
sin andra, samt fbrdc så båda två ut i matsalen, der Mina 
redan stod fdrut och med ibrvåning såg på de iukommandc. 

Och så satte man sig till bords; frun inom sig tån- 
kande: "Ah, vånta bara, tilis i morgon!" och Anderson 
innerligt sjolfiornojd ofver att han så bra lyekats afvånda 
det ovåder som hotade att bryta ut. Under middagen var 
Julio så uppmårksam, utan att vara krypando, så glad, 
utan att vara nårgången, och så full af takt, utan att vara 
stel, att hon helt och kaliet crofrade både Andersons och 
Almas hjertan. Det var till och med inte utan att frun 
sjelf glomdc en smula af sin sårade vårdighet, och bbrjado 
se litet mildai'e ut ån fdrut. Och når efter middagens 
slut Julie borjade omtala litet af sina foregående oden, om 
sin far, som ruinerat sig på landtbruksspekulationer och 
dott i fdrtvifian derofver, oeh om modern, som underhållit 
sig och trenne barn med handarbete och sdmnad, så bor- 
jade fru Anderson tyeka att det inte var så farligt med 
aclelskapet, och det gjorde henne betydligt blidare till sin- 
nes. Den unga guvernanten råekte dessutom till for alla; 
hon talado med Anderson om- handeln, med frun om hus- 



200 



SVART l'A HVITT. 



hållet, och med Mina om moder och nya klåder, och allt 
dctta så osokt oclx så naturligt att man skulle varit stock 
och sten om man inte låtit fång'a sig af henne. 

Når det derfor vid kaff'ct blef fråga om huru lårotim- 
marne skulle inråttas, så fdrklarade fru Anderson, på goda 
skål for resten, att "det finge Julie styra te med som hon 
ville, for det forstod val hon i alla fall båttre ån någon. 
annam" — ett medgifvando som Anderson inståmde uti 
med ett hogljudt: "ja, forbaska mig gor hon inte det, isyn- 
net når det år fråga om tockna dnmskallar som vi." 

Och den mårkvårdiga dagen slutades dermed, att herr 
Anderson skickade ut att kopa biljetter till kungliga teatern 
der Afrikanskan' gafs; att Julie var fortjust i den prakt- 
fulla uppsåttningcn ; att froken Mina hofl på att bli sjosjuk 
i tredje akten; att herr Anderson sonmade under den fjerde, 
och att frun var i sjunde himlen ofver alla de teaterkikare 
som riktades mot logen der de suto, och som hon i sin 
ådla modersstolthct ansåg vara riktade på sin lilla froken 
Mina, — då de i sjelfva verkct riktades på guvernanten. 



4. 



Atta dagar hade forgått sedan den nya guvernantens 
intråde i det Andersonska huset, och dessa åtta dagar hade 
ieke varit utan sina ganska egendomliga foreteelser inom 
detsamma. Denna jemforelsevis korta tid hade varit till- 
råcklig tor henne att forsåkra sig om ett vålde iifver sin 
unga elev, som denna såkert icke ens ville erkånna for sig 
sjelf, och som guvernanten ieke någonsin på minsta sått 
missbrukade. Hon hade också på den tiden lyckats. till 
don grad fdrtrolla den hederlige landstingsmannen herr An- 
derson, att han inte såg mod några andra ogon ån hennes, 
och icke - tånlrte med någon annans hufvud, icke en gång- 
sin Reginas. Tio ganger om dagen, så visst som en, upp- 
repade han "att Schuli var den mårkvårdigaste flicka han 
sett, for allting visste hon och aliting hade hon reda på, 
och vacker var hon te på kopet som en riktig Glids engel. 



TTÅ TROKNAJl. 



201 



Men hade non också fdrtrollat de andra? Fru Regina 
sjelf hade hon visst icke lyckats att få till sin van. Fru 
Liegina kande for den unga guvernanten en instinktlik 
l'ruktan, blandad med någonting som man nåstan skulle 
kunna kalla for hat. Men det mårkvårdiga i saken var 
att bredvid dessa mindre fdrdelaktiga kånslor, så byste fru 
Anderson for den unga guvernanten en viss respekt, hvars 
grund hon icke kunde fdrklara. Hon trodde naturligtvis sjelf 
att det var for det guvernanten var froken och hade något 
idrnamt i sitt skick, och detta retade henne ånnu mera. 
Det fdll henne aldrig in att tanka sig att det var den unga 
Hickans enkla och naturliga satt samt den hdgre bildnings- 
grad på hvilken hon stod, som gjorde den omtalade effek- 
ten. Hvarenda dag hade fru B,egina Anderson något nytt 
att anmårka på den unga fliekan, och hvarenda dag sade 
hon både till sin man och sig sjelf: "Vånta mig hon tilis 
i morgon!" 

Men den morgondagen kom aldrig. Hvarje gång hon 
ville oppna sin niun for att hårdt eller ovånligt tilltala sin 
dotters lårarinna, såg denna på henne med en så enkel och 
på samma gång så bestånid och fdrvånad min, att hon omdj- 
ligt kunde komma sig fore. Och detta retade henne rys- 
ligt. Hon gick omkring den unga fliekan som en polis- 
spion, sdkande af alla sina krafter att få reda på någon- 
ting som kunde begagnas som fdrevandning for ett utbrott; 
men det ville icke lyekas. Julie gick aldrig ut ensam, 
tog aldrig emot några besdk, och visade i hela sitt upp- 
(orande en sådan tillbakadragen vardighet, att fru Ander- 
son blef alldeles utom sig. Hon nedlåt sig till och med 
till att lyssna utanfdr guvernantens ddrr då Lina om morg- 
narne var inne for att ståda, i fall de håndolsevis skulle 
utbyta några fdrtroendon; men icke heller det ville lyekas. 
Mon hade strångeligen befallt Mina att når hon var inne 
hos sin lårarinna, ha dgonen oppna, frir att so om denna 
hade några bref eller något annat som kunde tyda på att 
hon ginge olofliga vågar; "ty," sade fru Anderson for sig 
sjelf, "det står aldrig rått till med den der damen, det år 
uBkert." 

En dag var hon inne vid en af pianolektionerna i for- 
matet, och satt vid fdnstret, for att titta i reflexionsspe- 
geln medan hon horde på hur Mina spelade. Då blef hon 
varse en ung man på trottoaren midt framfdr huset; en 



202 



S VAKT 1>Å nVITT. 



ung, elegant klåcld man, som med lorgnetten i dgat oupp- 
hdrligt blickade upp till doras fdnster. Fru Regina tånkte 
naturligtvis i forstå ogonblicket att han tittade upp dit for 
att se om Mina var i fdnstret, och det gladde naturligtvis 
hennes moderliga hjerta; men så liade Julie något att iiudra 
på det skrifna notbladet efter hvilket Mina spelade, och 
som det var något skumt iune i rummet, så gick hon fram 
till det andra fdnstret mod blyertspennan i hand for att 
andra den oriktiga noten. Och då såg fru lioginas spejando 
falkoga att den unge mannen dernere på gatan holt lifligt 
tog ett par steg framåt, och tittade ånnu envisare uppåt, 
och hon såg Julie som af en håndelse titta utåt gatan och 
blifva rod som blod, och hastigt afiågsna sig från fdnstret. 

"Aha!" tånkte fru Regina med den ljufvaste skade- 
glådje i verlden. "]S T u har jag dig, min iornåma docka! 
Vånta du mig!" 

Och sedan hon kastat en ny blick nedåt gatan och 
sett att den unge mannen ånnu var qvar, sade hon med 
sin allrasotasto ton: 

"Huru var det, Julie lilla? Såg du någon bekant?" 

"Nej, basta tant," svarade guvernanten lugnt i det 
hon med en min af frågande forvåning vande sig om ifrån 
fdnstret, dit hon hastigt återgått. "Hvarfdr frågar tant det?" 

"Kors, jag tyckte du biet' så rod som en kråfta i synen 
nar du tittade ned på gatan!" sad a fru Anderson med skårpa 
i tonen. "Och der nere står någon som jag tånkte att du 
kande, efter som han står och ser så angelågen ut!" 

"Jag kånner ingen hår i Stockholm," svarade Julio 
lika lugnt. som fdrut, "och jag såg inte att någon stod 
utanforc !" 

"får jag se, lilla mamma!" ropade Mina nyfiket, i det 
hon skvndade upp ifrån pianot och sprang till fdnstret. 
"Får jag se!" 

"Du går genast och såtter dig igen!" svarade modern 
håftigt. "Min dotter får inte springa och titta i fdnsterna 
efter gatkavaljerer! Det kan passa for tjenstfolk och sådant 
der, men inte for en hederlig fiieka, som har båttre folk 
till fdråldrar!" 

"Jag år alldeles af tants åsigt," sade Julie lika lugn 
som fdrut, "och jag tror inte det passar någon fiieka, hon 
må vara båttre eller samre. Men det vore också temligen 



TVÅ FKOKNAK. 



203 



hårdt om inte on ung flicka skulle kunna tå se ut genom 
ett fbnster, derfor att det lim stå någon nedanfbr på gatan. 
Kom nu, Mina, ofningen ar inte slut ånnu, ooh vi måste 
vara flitiga!" 

Ocli Mina som verkligen hunnit fram till fbnstret, 
skyndade mycket hastigt att vånda om tillbaka till pianot, 
der guvernanten i hast fiok många anmarkningar att gora 
vid tempot, som blef alltmera 'rubato' ju langre Mina 
spelade. 

Om det var utaf ledsnad ofver anmårkningame, eller 
af något annat skål; men fastån Mina hade ansigtet vandt 
från dagen, såg man åndå på halsen och bronen att hon 
också var rod, ooh att modems liknelse om kråftan passade 
mycket båttre in på henne ån på guvernanten. 

Men fru Anderson var så upptagen af sin idé att 
kunna komma på guvernanten med något snedsprång, att 
hon icke gaf akt på sin dotter. Hon blef derfor inte litet 
forvånad når stycket var slut, och Mina reste sig upp från 
pianot ånnu lika rod och biossande som forut. 

"Hvad i herrans namn år det åt dig, flicka? Har du 
feber?" frågade hon. 

"Nej, mamma," stammade Mina brydd; "men jag blir 
alltid så fasligt varm når jag spelar!" 

"Ja, det måtte vara ett fasligt gbra," sade fru Ander- 
son, "det vet jag då att jag fdrsokte håromda'n med 'gub- 
ben Koach' ooh det varkte i fingrarna hela efterniidda'n ! 
Men tror inte Julie att man skulle kunna ta' ett par spel- 
timmar mindre i veckan, efter Mina tycker att det år så 
besvårligt?" 

"Det går inte an, tant lilla," svarade guvernanten 
lugnt men beståmdt, "ty om det år meningen att Mina 
skall komma någonstans med sin spelning så måste hon 
arbeta ofdrtrutet. Det år det enda såttet att kunna vinna 
sitt mål." 

"Jaja, gudbevars, det der forstår Julio båttre ån jag; 
men jag tycker i - alla fall att det år ett riktigt Marstrands- 
arbete." 

"Ahnej, mamma lilla, jag vill så gerna bli skicklig!" 
utbrast Mina, oeh gick fram till modern for att smeka 
henne, men passade på att kasta ånnu en blick ner på 
gatan, for att se om den unge mannen stod qvar. 



204 



START PÅ HVITT. 



Och ganska riktigt, han stod qvar på sin post. Nan 
han fick se Mina, så tog lian med handen åt brtistfickan 
liksom for att soka något; detta ofversatte Mina med att 
han lade handen på hjertat, och att hon icke blef blekare 
vid den tanken ar naturligt. 

Men fru Anderson såg ingenting, ty den sluga fik-kan 
omfamnade henne och lutade sitt hufvud bfver hennes axel, 
just åt fonstret till. 

"Ja, nog vore det roligt att få dig skicklig," sade fru 
Anderson, i det hon tryckte dottcrn till sitt hjerta; "men 
jag tycker det ar fasligt att du ska' arbeta så mycket!" 

"Tank då på dem som ska bli artister, tant lilla," sade 
Julie, "och som få arbeta sina 10 å 12 timmar om dagen 
vid instrumentet. Det ar vårre det, skulle jag tro." 

"Ja, mig skulle det då ta' lifvet af!" forsåkradc frun 
afgorande; "jag vet jag bara hvad det kostade på att sitta 
i Mad" . . . standet holl hon på att saga; men hejdade sig 
hastigt, . och fortsatte något osakert: "i kladningssomnad, 
som en fattig menniska får gora ibland. Det ar min sjal 
inte det roligaste." 

1 detsamma ringde det haftigt på tamburdcirren, och 
fru Anderson skyndade ut af dubbel anledning. Forst och 
framst for att dblja sin forlagenhet ofvor att hon holl på 
att tvetala sig, och for det andra for att se om inte hon 
nu skulle kumia få något Tapen mot guvernanten. 

Knappt hade de unga fiickorna blifvit ensamma, forran 
Mina skyndade frain till Julio, fattade båda hennes håndcr 
och sade med af glådje vibrerandc stamma: 

"Såg du, såg du, Julie, att det var han?" 

"Ja, jag såg det och jag blef mycket ledsen derofver," 
svarade denne allvaiiigt. 

"Och jag blef så ledsen bfvér att mamma misstånker 
att det galde dig!" hviskade Mina. 

"Låt henne gerna tiinlia det," svarade Julie, "och kom 
ihog, Mina, att det inte passar sig for en ung fiicka att 
uppmuntrå en sådan djerfliet." 

"Ja, men om han tycker om mig på fullt allvar?" 

"Du ar ju ånnu endast ett barn! Och antingon upp- 
hor du från och med i dag att bry dig om den der unge 
herrns fonsterpOsteringar, eller också omtalar jag allt for 
din mor!" 



TVA l'HOKNAK. 



205 



"Ja gudbevars!" utbrast Mina mod en raissnojd knyck 
på det egensinniga hufvudet. "Sqvallra gerna, du! Fy 
ukam ut dig, Julie, och jag' som troddo att du skulle vara 
min van!" 

"Just derfor att jag på saninia gång ar din verkliga 
viin och din lårarinna, så kan jag intc tillåta någon sådan 
der intrig bakom din mors rygg. Och hor derfdre mitt 
iista ord, antingen tir det slut med den der barnsligheten 
från i dag, eller också omtalar jag alltsammans i morgon." 

"Men inte kan jag hindra honom fråu att gå efter 
mig, når vi gå ut och gå?" 

"Det skall jag åta' mig att soka hindra!" sade Julie 
heståmdt. 

I detsamma intriidde fru Anderson mod triumferaude 
ansigte, och med ett bref i handen. 

"Se hår å' ett brof till Julie!" sade hon i det hon 
hdll upp det mellan tvånnc fingrar. "Det måtte vara 
myckct långvåga ifrån, och en så vacker atanskrift se'n. 
Dot år karlstil, det syns då genast!" 

"Frøn mm mor!" ropade Julie i det hon tog brefvet 
iii(!cl gladjestrålande blickar, och betåckte dot med kyssar. 

"Jaså, från Julies mor!" utbrast fru Anderson fdr- 
Hinådligt. "Skrifver hon tocken stil, hon? Det var då 
nndci-ligt, det måtte jag saga," 

"Det år min bror som skrifvit utanskrifton," sade Julie 
alivarligt i det hon dppnade brefvet; "men om uu tant 
tillåtor, så går jag in i mitt rum och låser min mors bref. 
medan Mina hvilar sig till lektionen i franska." 

"Ja gudbcvars, det gdr Julie naturligtvis som hon 
vill!" sade frun lika fdrsmådligt. "Fast jag kan inte neka 
till att det skulle vara roligt att hbra hvad en så rar mor 
kan skrifva, nån man tar emot hennes bref så der fasligt 
iimt och rbrande!" 

"Tant tror således inte, att Mina skulle på sanima sått 
laga emot ett bref ifrån sin mor?" frågade Julie ituuu mera 
allvarligt an fdrut; "jag Ibreståller mig att det kåraste bref 
en dotter kan få år just från hennes mor, och dertill når hon 
iir i sorg och bedrofvelse och inte har något annat stod ån 
just den dotter som hon skrifver till." 

Och med tårfylda dgon gick den unga guvernanten 
in till sig. 



206 



SVART PA HYITT. 



"Vånta mig!" mumlade fru Anderson. "Den der sken- 
heligheten ska' vi nog komma på spåren! Bref från modem 
det der? Var det inte ett karl bref så spotta mig i synen! 
Men hvad i Herrans namn gor du der," utbrast hon hastigt 
i det hon vande sig mot fonstret och fick se Mina som satt 
och såg i reflexionsspcgeln oeh nickade utåt och såg så 
innerligt glad ut. 

"Jag . . . jag, mamma?" 

"Ja, just du! Hvem nicka' du åt?" 

"Jo . . . jag nicka', åt . . . åt pappa, kiira mamma !" sade 
Mina i borjan mycket brydd, men sedan med mårklig siiker- 
het, ty hon upptåckte just i detsamma sin varde far som 
kom gående på trottoaren. 

"Jaså, ar han redan kemma? Såg han dig då, efter 
du såg så glad ut? Det var nuirkvårdigt, for han brukar 
då annars aldrig titta opp åt fdnsterna." 

"Ja, nog tyckte jag att han nickade, mamma lilla!" 

"Tyckte du? Hvad vill det saga?" och fru Anderson 
skyndade fram till refiexionsspegeln, och kastade on hastig 
och misstånksam blick nedåt gatan. Men hon blef hastigt 
lika lugn igen, ty den unge karlen med lorgnetten syntes 
icke mera till, men i stallet såg hon sin kare landstings- 
man, som med stora steg nårmade sig porten. 

"Hor du, Mina lilla," sade hon derfor helt fryntligt, 
men litet hemlighetsfullt till sin dotter, "har du aldrig 
markt nar du ar ute och går med Julie, att hon hru- 
kar helsa på någon, eller att någon fdljer efter er, eller 
tocke der?" •f^f 

"Nej, mamma lilla!" svarade Mina med den oskyl- 
digaste min man kan tanka sig, "det har jag aldrig niarkt. 
.loho, fast det var sannt det . . ." 

"M, nå?" 

"Hårom da'n så mdtte vi en gråhårig herre med band 
i knapphålet, och han tog af sig hatten mycket artigt och 
helsade på henne." 

"En gråhårig herre, sager du? Nå, hur såg hon ut 
nar han helsade på henne?" 

"Jag tyckte att hon såg likadan ut då som hon alitid 
gor, mamma lilla!" 

"Ah, du ser då aldrig någonting heller!" utbrast frun 
forargad, "Gud vet hvar du har bgonen nånstans. Men 
tyst nu, hår kommer pappa! Kom ihog att du har bgona 



TVA FROKNAR. 20 



>7 

■ rln 



oppe nåsta gång når någon helsar på henne, och att du 
talar om for mig hur hon ser ut." 

"God dag - , min gumma!' - utropade herr Anderson helt 
l'ryntligt i det han steg in i rummet, "nu ska' jag saga 
dig att det blir att rappa sig! Jag ska' ha spellremmande 
har i qvall, du, Regina lilla!" 

"Hvad i alla tider sager du, Anderson? Spelfrem- 
mande? Och det såger du till om nu forst?" 

"Ja, jag kunde val inte saga till om 'et, fdrr an det 
blef afgjordt att de skulle komma, heller?" 

"Det ar val dina vålsignade kryddkråmarbekanta dn 
har bjudit nu igen!" 

"Nej, battre opp, gnmman min! Det år landstings- 
kamraterne, du!" 

"Ah, herre Gud! Anderson," utbrast frun, nu skinaude 
som ett sommarsolskcn, "hvad i alla tider sager du? Det 
skulle val inte vara . . . vara landshot'dingen sjell' heller 
som å' så gemen?" 

"Nej, inte den hfir gangen; men det år annat godt 
folk i stallet du — ■ en brukspatron och en lojtnaut och 
en konsul, du . . . och några stycken te . . . och nu ska' 
du riktigt visa fkimfotterna, Ilegina lilla, så vi få något 
godt i oss till supen, du. Se'n ska' vi ha oss en stor 
middag, och då kan det hånda att sjolfve landshofdmgen 
kommer, du!" 

"Sker det, Anderson!" svarade frun gråtande. "Då 
ska' jag do nojd, min vålsignade gubbe!" 

Och dermed satte fru Regina af i full fart ut i koket, 
glommande både guvernant och forargelse och allt, bara 
vid tanken på att fa se något gentilt i huset. 



5. 

Klockan 7 var våningen hos herrskapet Anderson 
lysande eklårerad, och spelborden voro redan framsatta i 
salen. Herr Anderson gick sjelf omkring och såg efter att 
marklådoma A r oro i ordning, att protokollspapper fanns fram- 
lagt på wiraborden, i fall man -icke ville spela patent-wira, 



208 



SVAttT TA HVITT. 



och att punschtillbringaren var riktigt fyld med Gronstedts 
basta vara, hvilken han var ofvertygad om skulle smaka 
landstingsmanneu val. 

Frun satfj anau vid sin toalctt, det vill då egentligon 
saga att lion stod framfor den, ty huru gentil an fru liegina 
ville vara, kunde hon åndå aldrig vanja sig vid att sitta 
ooh klåda sig. Hon hade i for många år varit van att 
gora detta raskt och på ståonde fot, for att så der helt 
hastigt vanja sig af dermed. Mina var redan i, ordning, 
och den unga guvernanten var inne på sitt rum. 

Alltsedan hon emottagit det der af fru Anderson miss- 
tiinkta brefvet hade hon ioke synts till, och som man genom 
herr Andersons spoli'remmande fått annat att tanka på i 
huset, så hade heller ingen frågat efter henne. Det var 
dessutom så med lektionstimmarne, att påminde icke Julie 
sjelf om att de skulle hållas ordentligt, så icke brydde sig 
någon annan derom. Bildningen ansågs bctydligt mora som 
en lyx ån som en nodvåndighet i det Andersonska huset, 
och om oekså icke sjelfva eleven ansåg dem så, fann hon 
timmarne likval icke så ofantligt roliga att hon sjelf på- 
minde derom. Julio flok således vara i fred i sin lilla kam- 
mare, och hon satt nu och laste for val tionde gången 
igenom brefvet från sin mor. 

Hon låste det med tårfulla ogon. Det inneholl ingen 
klagan; men åndå låg det så mycken återhållen sorg i de 
kårleksfulla raderna. På slutet underråttade hon sin dotter 
om att sonen beslutat sig for att lemna låroverket i W. 
for att i stallet taga plats i handel, och modern gladde sig 
åt detta beslut emedan han då lattaro skulle kunna få sin 
utkomst och slippa en lång och kostsam studietid. 

"Stackars mamma!" hviskade don unga fiickan for 
sig sjelf, i det de tillbakahållna tåi'arne strommade ofver. 
"Stackars mamma! Hur fåfångt hon sbker dblja den sorg 
som detta gor henne. Jag vet jn också att det var hen- 
nes kåraste tanke, och att bror Ernst har storsta anlagen 
for att studera! Och jag som ingenting formår! Min Gud, 
min Gud! att inte kunna gora något for de sina!" 

Och bittra voro de tårar som denna tanke kostade 
henne, och de strommade ånnu oupphorligt, då det i det- 
samma bultade på dorren. 

"Ar Schuli inneV" hordes herr Andersons rost utanfdre. 



TVÅ FROKNAH. 



209 



"Ja, jag kommer strax!" svarade den unga fiickan i 
dot hon torkade bort tårame, och forsokte ge' sin stamma 
så mycken sakerhet som mdjligt. "Jag ar i ordning om 
ett bgonblick, baste farbror!" 

"Skont! Då våntar jag en inomang, Schuli lilla! Fjåska 
inte! Det ar inte så farligt." 

Och herr Anderson giok for nittondo gangen in i fdr- 
makot och såg efter om marklådorna voro i ordning. 

Kar han efter en liten stnnd kom tillbaka, var guver- 
nantens dorr oppen, och han klef in. 

"Go' afton, Schuli lilla/'' sade han helt fryntligt; "hor 
står det till på gyållqvisten ? Hvad nu då? Hur ser hon 
ut, kåfa barn? Ogonen å' ju roda som på en mort! Hur 
i alla tider å' det fatt?" 

"Ingenting, baste farbror . . . jag har bara litet ondt 
i hufvudet . . . men det går val snart bfver, bara jag far 
sofva." 

"Sofva? Kors så rasande iorargligt det var!" utbrast 
herr Anderson, klående sig bakom brat. "Och jag som just 
tånkte be' lilla Schuli om en sak. Men si, det hor då till 
min tur det, sa' han som . . ." 

"Hvad tiinkte farbror be' mig om?" 

"Jo, ser lilla Schuli, saken ar den att jag har litet 
spelfremmande i aftdn . . . n ; gra kamrater nere i landstin- 
get, och det skulle ha varit så bra om lilla Schuli ville 
varit ute med och gjort di der ... di der horrbrerna, som 
gumman min brukar saga. Ser Schuli, hustru min och 
jag, vi å' inte så riktigt slångda med det der vi, och 
derfor så . . ." 

"Snalla farbror, det skulle jag så gerna velat, om jag 
bara inte hade den fdrskrackliga hufvudvarken . . . men jag 
kan knappt se opp, så svår ar den." 

"Ja, det var fasligt ledsamt det . . .• men hur ar det, 
Schuli hlla . . . har Schuli blifvit ledsen bfver någonting?" 

"Nej, inte det ringaste." 

"Jaså, kors jag tiinkte det, jag . . . for si gumman min 
talte om nyss att Schuli fått ett bref ifrån sin mor . . . och 
jag tiinkte att det var något i det brefvet, som . . . och b§ 
tiinkte jag att om det vore något som jag kunde bistråeka 
med, så skulle det då aldrig komma i frågan, Schuli lilla! 
Jaja, bli nu inte stott bfver det, inte . . . nog kan jag forstå 

Svart på hvitU 14 



210 



SVAItT TÅ I1V1TT. 



att nar on sådan flicka som lilla Schuli ska' behofva ta' 
plats hos andra, så sker det inte for roskuli, inte! Och har 
Schuli nånting - på hjertat, så tala hon oin'et, barn lilla . . . 
for fast jag' bara har varit kryddkråmare, så år jng inte 
utan hjerta for det, inte!" 

Och herr Anderson såg, under det han talade, så god- 
modig, så vålvillig och hjertlig ut, att Julie inte kunde 
raotstå så mycket deltagande, utan svarade i det bon lade 
siu lilla hånd i hans: 

"Ack ja, farbror! Det år verkligen så att min mors 
brcf gor mig mycket bekymmer! Min bror maste sluta 
sin skolgång, och gifva sig i handel i »tallet. Ja, biiste 
farbror!" fortfor hon brydd, ty hon tånkte på hvad herr 
Auderson ' varit. "Forstå mig rått . . . jag anser inte hari- 
deln for någon dålig våg; men min bror har så godt lås- 
Imfvud, och han skulle såkert komma att gå långt på den 
banan, om han bara finge fortsåtta." 

"Jaja, jag forstår, kåra barn! Och det år val brist 
på njtedelj kan jag tåaka . . . Herre (xud, Schuli lilla, bli 
mi inte som en blod i synen for det; ingen mcnniska rår 
for att man år fattig, och ingen skam år det heller, last, 
det precis inte år någon frojd, det skall Gud vota! — 
Men siig mig nu, utan krus, »Schuli lilla, kan inte jag lå 
hjelpa den der saken?" 

"Kej, baste farbror! Tack for er godhet, men det går 
inte an . . . jag kan inte ta' emot . . ." 

"Någon skank, nej! Det kan jag vål forstå! Men 
jag kan vål undra hvad som skulle kunna hindra lilla 
Schuli från att ta' emot ett halft eller ett helt års Ion i 
Ibrskott, om hon behofver det! Och det kan jag vål tå lof 
te leinna lilla Schuli i morgon, och så skrifver lilla Schuli 
hcm till sin mamnia, och så får lilla Sclmlis bror fortsåtta 
i skoln, och så blir han en dngtig karl med tiden, och då 
har jag ja gjort en god affiir." 

"Tack, hjertlig tack!" var allt hvad den unga guver- 
nanten kunde framstamma. 

"Seså, det vet jag visst!" svarade herr Anderson hjort- 
ligt fomojd. "J-ngenting att tacka for! Jag tanker inte 
gbra det for intet." 

"Farbror vill att jag skall vara ute i qvåll når frem- 
mimdet kommer?" 



TVA l'ROKNAU. 



211 



"Ja, det -vore allt rasande snållt, Schuli lilla! Men si, 
det beror val på om den der vålsignade huf'vudvårken . . ." 

"Jag tror att don redan har gifvit sig litet," sade 
■lulio, leende och lycklig. 

"Na, se det var ju galant! Då går jag ut och ser 
tilter om gnmman min ar klar . . . och hor nu, Schuli 
lilla, om det annars år någon tocken der... tocken der 
hul'vudvårk i faggorna, så talar lilla Schuli om'et for mig! 
Ilvasa? Och så ska' vi fdrsbka te kurera'n igen!" 

"Farbror år den basta, den mest varmhjertade men- 
niska jag lårt kiinna!" sade Julie varmt, i det hon tryckte 
hans hånder i sina. 

"Ah, det vet jag visst!" brummade herr Anderson 
i det han vånde sig bort. "Jag å' en gammal tok te 
kryddkråmaro som hade bort bli vid min låst — och 
som far tacka Gud om inte folk skrattar ut honom till 
på kbpot!" 

Och dermed gick herr Anderson ut i frirmaket igen. 

Der tråffade han fru Regina, som i nystarkt mossa 
med ponsoroda band och on pråktig blå sidenklådning med 
viidt garnityr, stod och kråmade sig framfor trymåen. 

"Nå, Anderson!" sade frun triumferande, då hon fick 
sig-l.o på maunen. "Hvad sager du om det hår? Duger 
dot hår for ditt spellråminande?" 

"Tror jag det, rasande val, min gumma lilla! Du ar 
ju grann som .en majstång, vet jag!" 

"Anderson, du å' då faslig att tala gement och simpelt. 
Ser jag ut som en majstång, jag?" 

"Ja, inte mente jag något ondt med dot, gumman min! 
Majstången å' det vackraste jag vet, och jag tånkte på 
nar vi som barn kladde honom i Vestergylln! Men hor du, 
gumman min, jag var nyss inne hos Schuli." 

"Det år fasligt hvad du springer hos henne, Anderson ! 
Du skammer rakt bort den intrikata vareisen!" 

"Ja, så skammer du då inte bort henne, du!" 

"Hvad vågar du snga for slag, Anderson?" 

"Ingenting, gumman min; men jag tyeker du kunde 
vara litet hyggligare mot henne ån hvad du år. Tank på 
att hon år båttro ån vi, och . . ." 

"Hon båttro ån vi? En tocken der fattiglapp!" 

"Ja, hvad va' vi, når vi borjade, Regina du?" 



212 



SVART l'l UVITT. 



"Det kan val så vara dot, men det ar into det jag 
faster mig vid. Men jag ska' tala om nå'nting snyggt 
for dig . . . kan du tånka dig att . . . på eftermidda'n — 
åh, det år riktigt fasligt, dot å' det! — På eftermidda'n. 
nar Mina spelte på portefianot, så fick jag se en ung horre 
stå utanfor på traktoarn, och så gjorde det intrikata styc- 
ket sig iirnde att gå te fonstret, och så biet' hon som en 
blod i synen, du!" 

"Mina?" frågadc Anderson orolig. 

"Ah, du år ett dumhufvud som vanligt! Jag talar ju 
om Julie, vet jag. Och att det år något maskopi melian 
henne och den unge karlen, det år såkert åndå! Pass på 
om inte det var ifråu honom som brefvet var, fast det 
skulle hetas att det var från modren, gu'bevars. Jag fbr- 
sbkte val att titta i det i tamburn, men det var sån't der 
kuvert som var så val igensatt, gu'bevars . . ." 

"Nu å' du allt bra stygg, Regina, som inte kan tro 
det stackars barnet derinne om godt! Tycker du hon sor 
ut som hon skulle vai - a en tocken en, den rlickan?" 

"Ja gudbevars, ni karlar å' alitid tokiga, bara ni ser 
ctt någoiiunda vackort unsigte!" snåste fru Rogina; ty att 
medge att guvernanten var riktigt vacker, det var for 
henne en omojlighet. 

Och Grud vet om inte herr och fru Anderson råkat i 
fullt gral om den saken, så vida ickc i detsamma Julie 
och Mina inkommit och gjort slut på tvisten. Julio hade 
klådt sig i en enkel, grå sidenklådning, och hade ett band 
af samma fårg omkring det morka håret, och det såkra ar 
att hon var vacker som en dag. Herr Anderson intygade 
det genom den oforstålda beundran som han med gapande 
liuui uttryekte, och fru Anderson genom den stegrade snåsig- 
het, hvarmed hon besvarade guvernantens vånliga hclsning. 
Hvad Mina betråffade, så sade henncs något afimdsjuka 
snedblickar på guvernanten ungefar detsamma som modems 
snåsighet. 

Och strax derpå kommo spclherrarne, den ene efter 
den andre, och herr Anderson hade ett fasligt gbra att 
presentera sin hustru, sin dotter och dotterns guvernant. 
Och fru Anderson var glådjen och kruserligheten sjelf; 
men hade for hvar ny gast som kom den stora forargelsen 
att se huru de som allra hastigast helsade på den forlågna 
Mina, ungefår som man helsar på ett barn, och genast med 



TVA FUOKNAR. 



213 



ofbrståld beundrau liårmade sig till den unga guvernanten, 
som utan den ringasce fdrlågenhet, som om hon hela sitt 
lif rort sig i stora vorlden, helsade på och talade med dem. 
Brukspatronen, i forbigående sagdt, en fin och belefvad 
karl på ett par och t'yrtio år, visade sig isynnerhet nryc- 
ket in tresserad af Julies samtal, och han forklarade sig 
genast afstå från spelet for att hålla damerna såliskap. 

Vid ett tillfalle då Julie gick ut for att tilise att några 
uya forfriskningar skulle komma in, hade fru Anderson den 
gråsliga harmen att hiira brukspatronen yttra till sig: 

"I sanning, min fru, jag far på det kogsta gratulera 
er till att ha tråffat på ett så charmant och vackert oeh 
bildadt fruntimmor som liirarinna åt er dotter! Hon skulle 
kunna gora heder åt hvilket hus som helst, åfven det alka 
finaste." 

"Ja, hon for sig som en drottning!" ropade lojtnanten 
frin wirabordct. 

"Ja, det år visst och- sannt," svarade fru Anderson 
med ett sotsurt leende, "att vi å' bra lyckliga, som ha fått 
en tocken skatt i huset." Men inom sig tånkte hon : vånta 
du tilis i moi'gon! 

"Lilla frbkon Miua profiterar val också mycket af 
hennes undervisning?" fortsatte brukspatronen, våndande 
sig ånyo till frun. 

"Ja, naturligtvis, herr brukspatron !" myste frun. "Det 
år klart det att hon profeterar! Men tår jag inte visa herr 
brukspatron det hår albumet med portråtter i ? Der å' både 
Kristina Nilsson och fru Hvasser och . . . jag å' så rysligt 
chargorad for tockua hår fotografier, så!" 

"Jaså, fru Anderson år charmerad af sådant'!" sade 
brukspatronen med lått ironi. "Det undrar jag också inte 
på. Det år mycket trefiigt!" 

Nu, återkom Julie, och sedan konversationen fortgått 
en stund, blef hon ombedd att såtta sig till pianot. Hon 
gjorde det utau all forlågcnhet, och hon spelade — icke 
något af dessa bravurstyeken, som man merendcls alitid 
får hbra dunkas igenom liksom på beting, och till hvilka 
man ropar bravo egentligen af tacksamhet når bronpinan 
val år slut — ■ utan ett par vackra, något melankoliska oeh 
helt korta tonstyeken, hvarpå hon, ackornpanjerande sig 
sjelf, med vacker, om ock något svag rost, sjbng ett par 
af våra vackraste l'olkvisor. Når hon hade slutat, utbrot 



214 



START l'A HTITT. 



ott allrnånt jubel bland gasterne. De stego upp från spel- 
borden och tackade henne allesammans, ooh hon mottog 
dei'as artigheter utan all tillgjordhet, men också utan allt 
skryt med någon ofverdrifven blygsamhet. Med ett ord, 
Julie var aftonens lejoninna, och fru Anderson och Mina 
voro af henne alideles forclunklade, hvilket icko litet fdrtrot 
åtminstone den fcirra. 

Vid supén foreslog brukspatronen en skål for vårdinnan 
i huset, om hvars goda omdome och sinne for bildning och 
uppfostran, hennes val af lårarhma for sin dotter bar ett 
så lysande vittnesbtird. Fru Anderson neg och tackade och 
skulle låtsa se glad ut, men var lardig att spricka af harm. 

Herr Anderson hol också tal, och det inte mindre 
i'iu tre stycken. Forst for gasterne, och så for landstinget, 
och till slut — fru Anderson trodde att hon skulle sjunka 
— for guvernanten. 

Dot sista talet var dot basta af alla tre, ty der kom 
hjertat med i spelet, och det gjorde herr Anderson våltalig 
på sitt vis. 

"Forut, ser ni, mina horrar," sade herr Anderson och 
tittade an i taket och iin i chanipagneglaset •; ty det dracks 
champagne i Andersonska huset den qvållen; "så hade jag 
bara en hustru — och det kunde då vara nog som det 
var — och en dotter, hm! och det kunde också vara lagom; 
men si nu så har jag två diittrar; for si fast vi a' sådor 
som folket ar mest, och lilla froken Bchuli å' utaf annan 
kaliber, så håller jag åndå af henne som en dotter, och . 
det gor gumman min med, och Mina också — jaja, det 
forstås hon håller åfna som en syster, hon, — och vi 
skattar oss lyckliga att ha tått henne i huset! Och vill 
hon stanna hos oss tilis det vaxor mossa ofver henne, så 
gema for mig!" 

Och fast man skrattade litet åt såttet hvarpå skålen . 
foreslogs, så drack man den med ji jel i botten for fore- 
målet. Och når Julie svarade, att hon kande sig så inner- 
ligt tacksam ofver att hår ha fatt ett hem, och att hon 
skulle gora allt for att visa sig vårdig detsamma — så 
gret herr Anderson, och gåsterna ropade "hor, hor!" och 
Mina sag lbrvånad ut, och fru Anderson tånkte sitt van- 
liga: "vånta hon mig till i morgon!" 



TVA KR0KNAR. 



215 



s. 

Några dagar efter sedan spelfråmmandet varit henmia 
hos herrskap*et Andersons, tycktes den af fru Regina så 
mycket efterlangtade morgondagen åndtligen hafva korn- 
mit. Det ville sig nåniligen inte battre an att på morgo- 
nen till den dagen liade en åktenskaplig tvist uppstått 
emellan herr ooh fru Anderson, och ehuru detta visst icke 
var något så sardeles ovanligt, så hade den denna gång 
varit af mycket mera hiiftig natur an eljest — och herr 
Anderson hade begått det oforlåtliga felet att vilja ta' den 
unga guvernanten till skiljedomare i tvisten. 

Det var i fråga om Alina som de begge akta makarne 
hade kommit ihop sig. Fru Regina tyokte att guvernan- 
ten var alldcles for strång mot fiickan, "ty," sade frun, 
"om fiickan också får lof att ha sig några talangor i skal- 
len pil sig, så ska' hon val inte derfor arbota som en hast 
heller, ooh guvernanten ska' inte, vara den som bofallcr 
henne!" 

"Jo, det ska' hon visst!" iorklarade herr Anderson, 
"for si hon begriper mycket mer sin vi allihopa!" 

"Ja, i fråga om sattyg, då!" svaracle fru Anderson 
mycket ond. "Jag har lange haft mina funderingar om 
den saken, och nu har jag fått bevis på't! Vet du hvar den 
der fina damen var i går aftør, du ?'■' 

"Nej, det vet jag inte," svarade herr Anderson, "och 
inte angår det mig heller!" 

• "Jo du, hon gjorde sig årende mod att hon skulle gå 
ut och kopa nå'nting åt modron, som skulle skickas med 
paketposten i dag, sa' hon, och så gick hon och hade mote 
med en ung karl i stallet, och om jag inte såg galet så 
var det den der som for en tid se'n stod och kikade uppåt 
fonsterna har! Jo, det år snyggt, dot år riktigt gentilt, det 
ar det; men hon ska' ur huset ånnu i dag!" 

"Men hur kan du vota allt dot der?" fragåde herr 
Anderson forvånad. 

"Hur jag kan veta? hvad du år dum, Anderson. Der- 
for att jag kasta' på mig kappan och gick efter henne, 
vet jag!" 



216 



SVATtT PA HVtTT. 



"Spionera? på herme? Fy fcusafi, min gumma, det var 
simpelt gjordt! Det va' det!" 

"Jaså, du tyckcr det?I svarade fra Regina hånftiHt. 
"Men det bryr jag mig inte om! For si, jag vill ha hygg- 
ligt fojk i huset, och >nte så'na der mamseller — och om 
du också tycker att det inte gb'r någonting, derfor att hon 
inte ser så illa ut, gubovars — så ' tar det inte på mig, det 
ska' jag saga dig!" 

"Ja, men år du såker på att det var hon?" 

"Visst var det hon! Jag såg henne lika bra som jag 
rer dig! Och en tocken en skulle få vara guvernant åt 
mitt snålla oskyldiga fiickkråk? Nej!, det kommer då aldrig 
i frågan ! Hon ska' ur huset, och det ånnu i dag, sager jag !" 

"Jaha, men hor du Regina lilla, nu sager jag också 
en sak, och det år att om hon kan gora reda tor den saken, 
och det kan hon nog, så blir hon qvar, tor båttrc lårarinna 
kan vi aldrig tå tor vår Mina ån hon. Du skulle hiiva 
bara hvad herrarne i landstinget saga — di som va' håtfj 
Brukspatron, du, han ar alldeles rakt fortjust i'na, och han 
sa' till mig, att om han vore tio år yngre, sa' han, så skulle 
han fria till henne, sa' han!" 

"Ja, ni karlar å' då galna hvareviga en!" fråste tru 
Anderson. "Och brukspatron må fria te'na eller gora hvad 
han vill nie'na, men si ur mitt hus ska' hon och det i ry- 
kande rappet! Klåd på dig, Anderson, och kom ut i tor- 
maket, så ska' jag kalla in damen och har ska' bli annat 
af, det lofvai jag!" 

"Men, min kåra Regina, -ståll inte till något spekta- 
kel, det sager jag dig! Tank på att . . ." 

"Jag tanker på hvad jag vill, så mycket du vet det! 
Och nu kommer du bara så fort som mojligt! Jag går in 
te Mina under tiden; det stackars fattiga barnet! Jo, det 
var just on skon guvernant, som hon fick sig." 

Och fru Anderson satte af ut ifrån sångkammaren, och 
slog igen dorron så det sjong om henne. 

Hcrr Anderson klådde sig betånksamt bakom drat, i 
det han fortsatte att klåda sig. 

"Det vore då bra underligt," sade han for sig sjelf, 
"om jag skulle kunnat missta' mig så på flickungen! Det 
vet jag då annars se'n jag hade bo'n, att når de såg ut 
som Schuli gor, så var de Iryggliga flickor, det år sakert! 
Men det år någon ung glop som narrat flickan att han 



TTÅ FROKNAK. 



217 



tycker om henne ! Kanske också . . . hon sa' ju att hon hade 
en bror . . . kanske att det var han? Ahja, jag tanker att 
det reder sig nog'!" 

Och trostad af den tanken fullbordade herr Anderson 
sin toalett, och gick nt i fdrmaket. 

Der satt redan fra Regina i soff'an och trummade otåligt 
på divansbordet, medan Mina med mycket fdrstamdt utse- 
encle satt vid fdnstret och laste i franska granmiatikan, i 
det hon litet emellan kastade en blidt nt genom fdnstret, 
som om hon våntat någon. 

"2>få kommer du då åndtligen en gång i dag!" snaste 
tru Anderson sin kåre man. "Det ar hiskligt hvad du ar 
långsam af dig!" 

"Åh, den kommer också fram, som kor med oxar!" 
menade herr Anderson. 

"Inga koqvickheter, Anderson, dem fdrbehåller jag mig," 
torklarade frun. "Satt dig nu hår i soffan bredvid mig och 
se allvarsam ut, for jag skicka' nyss in Lina te henne och 
bad henne komma hit ut. Och det sager jag dig, An- 
derson, inga 'sota Schuli' och inga artigheter åt henne, for 
det passar sig inte!" 

"Ja, men mamma lilla," vågade Mina att yttra med 
skygg ton, "hur kan mamma tro . . ." 

"Tyst du, jag tror hvad jag tror och vet hvad jag 
vet! Det der begriper du inte, barn lilla, och tocket kom- 
mer mitt barn aldrig attbegripa, hoppas jag! Kandutånka 
dig, Anderson, att Mina viU ta' henne i forsvar, du!" 

"Ja, det å' val inte mer ån hennes sakramenskade skyl- 
dighet!" fdrklarade herr Anderson, och såg vanligt på sin 
dotter. 

. "Jaså, du tycker det? Vet du, Anderson, att det år . . . 
det år . . . ja, gjorde jag rått så sa' jag dig att det år . . . 
det år . . ." 

Fru Anderson tånkte beståmdt hugga till med någon- 
ting riktigt dråpande, men i detsamma oppnades fdrmaks- 
dorren, och Julie intrådde. Hon var kanske litet blckare 
iin vanhgt, men hon såg både lugn och obesvårad ut, når 
hon helt vanhgt helsade på de ganila, och sedan gick fram 
for att taga Minas hand, så som hon alitid brukade. 

"God morgon, froken Ståle," borjade dervid fru An- 
derson mycket hogtidligt, och tonen låt så egendomligt hvass, 
att den unga fiickan ovilkorligen vånde sig om och såg på 



218 



SVAKT PÅ HV1TT. 



den som talade. "Det ar inte vårdt att froken Ståle gor 
sig till att helsa så der kårvånligt på min dotter, for hår 
ha vi andra saker att tala om, det ska' jag låta froken vota." 

"Jaså," svarade Julie lugnt, i det hennes bliek blef 
ånnu mera fdrvånad, "hvad vill detta mottagande saga, och 
hvad skalle vi ha att tala om?" 

"Svar var froken i går afton, om jag lår lof att fråga?" 
Spordé fru Anderson så giftigt hon kunde. 

"Ute, som tant vet," svarade Julie. 

"Var så god oeh sag mitt namn, jag låter inte kalla 
mig tant af hvem som helst!" 

"Xånå, Regina! Vet litet hvad du sager!" erinrado 
herr Anderson. 

"Jag vet både hvad jag sager och gor, det kan du 
lita på, som det vore tryckt! Hvar var froken går afton, 
når hon skulle gå at och kopa do der sakerna åt sin mor, 
gudbevars, som dot skulle heta? Var så god oeh svara, 
det fordrar jag, och kom inte med några krumbugtningar, 
for den kuren duger inte!" 

"Jag var ute," svarade Julie lugnt och boståmdt. "Jag 
hade slutat mina goromål for dagen, jag torde ha råttige 
het att sjelf råda ofver mina fristnnder, och jag svarar int- 
på frågor som framstållas på detta sått." 

Och dermed vånde hon sig om for att gå. 

Detta var mer ån fru Anderson kunde smålta; mer 
ån hon någonsin fdrestållt sig att en tjenarinna skulle kumia 
understå sig i hennes uårvaro. Som en pil var hon tippe 
ur sofi'an och innan Julie hunnit taga i dorren, stod fru 
Anderson framfor den och henne, eldrod i ansigtet och mod 
uppsynen af en retad megæra. 

"Man går inte på det såttet, når ens matmor frågar," 
skrek hon, "och man tar inte på sig några fdrnåma miner 
når man år ett intrikat stycke, en . . . en . . ." 

"Nej, sluta nu upp, du, Regina," sade herr Anderson, 
i det han också steg upp, fattade Julies hand och fdrde 
henne med mildt våld fram till soffan, der han nodgade 
henne att såtta sig. "Kom ihåg att du inte har några bevis 
for hvad du sager!" 

"Har jag inte bevis? ropade fru Anderson, i det hon 
alldelcs likblek af ilska rasade från dorren och midt fram 
i rammet; "har jag inte bevis? Det vore mark vårdigt! 



TVA l'ROKSAK. 



219 



Har jag inte med egna ogon sett att lion motte kai'lsloken 
nere Tid Gustaf Adolfs torg, i hornet, att han helsade på'na, 
ooh att herrskapet gjorde såliskap anda till Vesterlånggatan 
der hon gick in i garnboden, ooh att han våntade utanfdr 
tilis hon kom ut igen, och fdljde med'na tillbaks, fast han 
skiides vid'na på torget igen, for att inte någon skulle få 
se dom tilisammans, kantånka! Ar det inte bevis det? 
Hvasa? Våga neka till hon, min stolta froken, att det inte 
a' så som jag sager, och som jag sett med mina egna ogon ! 
Våga, om hon kan!" 

"Jaså, man roar sig med att spionora på mig?" fra- 
gåde Julie, i det hon med fast bliok betraktade fru An- 
derson, som stod framfor henne med armarno i sidorna, så 
som hon fdrut plågade gora i klådståndet, nar någon ville 
pruta for mycket. "Och med hvad rått gor fru Anderson dot?" 

"Det var den ofdrsyiitaste vareise jag nå'nsin råkat 
ut for! Hon frågar med hvad rå'tt jag — jag spionerar på 
min dotters guvernant!" 

"Ja, det undrar jag inte på att hon frågar," interib- 
lierade herr Anderson. "Du borde komma ihog, att froken 
Bchuli inte ar något tjenstehjon i huset, utan . . ." 

"Jaså, hvad å' hon då, om jag får gora mig så nåsvis 
och fråga?" sade fru Anderson, forsmådligt nigande for dem 
båda. "Ar det jag kanske som år hennes piga? Ar det så 
du vill ha det? Men då har du lurat dig, min kåre An- 
derson, så mycket du vet det! Och froken med, ifall hon 
trodde att hon skulle få spela herre i mitt hus! Det kan 
hon lugna sig åt!" 

"Jag har kommit hit i huset som lårarinna åt er dot- 
ter; men inte som tjenstehjon," sade Julie i det don sårade 
stoltheten dref blodet upp på hennes kinder; "och hellre ån 
att underkasta mig ett sådant behandlingssått, aftågsnar jag 
mig amra i dag!" 

"Det låter hon bli, min stolta frdken !" utbrast fru An- 
derson. "Hon går inte fbrr ån jag befaller, det skall jag 
visa henne! Om vill jag att hon skall bli qvai*, så blir hon 
qvar, det skall jag visa henne! Men hon skall låta bli att 
såtta sig på sina hoga håstar, det ska' jag visa henne! Var 
så god och kom nu inte med några krumbugter, utan be- 
kånn att hon hade kaiisållskap i går afton, når hon var ute." 

"Ja, det år sannt," svarade Juhe lika lugnt som fdrut. 



•220 



SVAKT PÅ HVITT. 



"5få, och hveru vai - den der unge kavaleren? Hvasa? 
Uet var naturligtvis en bror, eller en kusin eller något tocke' 
der adligt och fbrnåmt, kan jag tånka." 

"JSej, det var hvarken min bror eller kusin. Det var 
en helt fremniande person." 

"Såå? Det ar ju riktigt snyggt! Æ, och hvad ville 
han t'rbken, om man far lof att fragå?" 

"Det år min hemlighet !" 

"Ja, men den vill jag veta, och den skall jag veta, 
forstår hon sig på det, frbken Ståle!" 

"Jag forstår inte alls ett sådant uppfdrande som ert, 
och vill inte annu en gång utsatta mig derfor ! Jag ar inte 
något barn, jag år van att taga vara på inig sjelf, och jag 
skulle fbrlora all aktning for mig sjelf om jag skulle tåla 
ett sådant bembtandc. Jag hoppas herr Anderson inser 
att jag inte långre kan stanna qvar hår i huset," fortfor 
hon, vandande sig till den hederlige landstingsmannen, som 
satt der alldeles tillintotgjord, "och jag anhåller att iå lemna 
min plats iinnu i dag." 

"Det år jag som afgbr den saken, och inte den der 
nattmbssan !" utbrast fru Anderson, som nu gldmde all mbj- 
lig fbrsigtighet. "Och det år inte vårdt att frbken sjåpar 
sig lbr houom!" 

Men nu fbrsiggick en fdrvånande forandring med herr 
Anderson. Vid benåmniugen "nattmbssan" spratt han till 
som huggen af en orm, och i*este sig upp ur soffau alide- 
les pionrbd af vrede, samt utropade i dot han slog den 
knutna handen i divansbordet så att den stora fotogenlam- 
pan hoppade hbgt i vådret, och fruns album med alla por- 
tråtterna i tog retrått under bordet: "Xehej! Stopp nu och 
belågg, fru Anderson! Ku går skammen på torra landet, 
och nu å' det jag som sager att du tiger och att det år 
jag som å' herre i huset ! Har jag vant nattmbssa till dato, 
och det vill jag inte disputera, så ska' det vara slut från 
och med i dag, det kan du såtta dig på! Skams du inte 
en lefvandes smula att båra dig åt som en tocken ragata, 
och komma med ord som kunde passa i klådståndet, men 
inte i mitt formak ! Fy tusan fan ! Du borde skåmmas bgonen 
nr dig, det sager jag dig! Och nu vill jag att det ska 1 bli 
klart med det hår, och nu vill jag att du ber frbken Ståle 
om ursåkt for ditt ohemula beteende, och att hon i sin tur 
talar om for oss hvad det år for slag med det der i går 



TVÅ FROKNAK. 221 

afse, och så få vi saken på rcdiga lbtter, och bockerna 
klai'a ! Och nu går Mina ut, och så lagar vi att allting blir 
i ordning!" 

"Ivekej, Mina stannar qvar, och du . . . du borde bly- 
gas, Anderson! Tycker du det ti' menskligt att ta ; parti at' 
ett så'nt der styeke, och att komma med sådana ord te din 
hustru, . . . som ..." — och nu tog fru Anderson till tårarne, 
då ingenting annat ville hjelpa — "som varit dig en tro- 
gen hjelp i nod och lu . . . hu . . . hust!" 

"Jag vill for ingen del vara något tratofro i herrska- 
pets hus," forklarade Julie, i det hon steg upp, "och fastiin 
jag vet med mig sjelf, att jag ingenting gjort, som jag be- 
hbfver blygas for, så behofver jag heller inte for någon 
yppa hvad som endast ror mig sjelf. Jag går nu in och 
lagger mina saker i ordning, och i eftermiddag skall jag 
bege mig utaf, sedan jag forst skaffat igen de penningar, 
som herr Anderson var så god och gaf mig i forskott harom- 
dagen. !Nar "herrskapet båda blir litet lugnare ån nu, så 
hoppas jag ni ska' inse att jag inte varit oviirdig att vistas 
i ert hus, och att jag kanske varit viird ett battre bemo- 
tandc an det som kommit mig till del." 

Och dermed gick hon, nu "alldclcs obehindradt, åt dcir- 
rcn, oppnade den lugnt och forsvann lika enkel, lika tysi 
och vårdig som hon kommit. De båda makarne Anderson 
sågo på henne, sågo på hvarandra, sågo måkta fbrlagna ut, 
och visste inte hvad de skulle saga. JFrun mårkte att hon 
gått for långt, och att hon kanske inte så alldeles låtit 
tonen ståmmas efter formaket och den nya samhiillsståll- 
ningen; herm blef fdrvånad ofvef sin egen djerl'het, och 
visste icke ratt huru han skulle kunna uppriitthålla sin nya 
vardighet af herre i huset. Båda två funno sig måkta gene- 
rade, och de åmnade just att så småningom borja ursakta 
sig for hvarandra, då de helt plotsligt horde en djup snyft- 
ning ifrån fonstret der Mina satt, och når de tittade dit, 
sågo de till sin stora fbrskråckelse, huru den unga flickan 
stod upp från sin plats, famlade for sig med handerna, som 
om hon velat fmna ett stod, rorde på liipparne som om hon 
velat saga något, och derpå foll framstupa till golfvet. 

"Gud i himmelen !" rojiade fru Regina utom sig af fdr- 
skråckelse. "Mina, mitt barn! Min flicka, hvad i Herrans 
namn ar det? Hon går åt! Anderson, spring efter ådor- 
kolongen! Spring efter doktom! Spring efter aptekot!" 



222 



8 VAKT PA 3IVITT. 



Och lion skyndade fram till Mina, och lyfte upp hen- 
nes hufviid, och nu var det slut med den vredgade klåd- 
ståndsfrun, och den bekymrade modem intog honnes plats. 
Det var rorande att se med hvilken omsorg hon lade dot- 
terns hufvud i sitt kna, hur hon forsokte allt mojligt for att 
återkalla henne till lif, medan herr Anderson sprang ut i 
koket, skickade Lina efter doktorn, och skyndade derifrån 
in till guvernanten, som han fann badande i tårar, och 
ropade till henne med en rost, som kom henne att glomma 
allt hvad som nyss passerat! "Herre Gud, Schuli lilla, kom 
tor all del in! Mona haller på att do!" 



7>. 

Julie skyndade hastigt att torka sina tårar och att 
folja Anderson in i formaket. Mina var ånnu helt och hål- 
let sanslos och den fortvifiade modern satt ånnu qvar på 
sanmia stalle, hållande hennes hufvud i sitt knå. 

"Var lugn, basta tant," hviskade Juhe, i det hon kande 
på den unga nickans puls. "Det år val inte så farligt! 
Låt oss hjelpas åt att få henne upp på soffan, och att håkta 
upp hennes klådning!" 

"Ja ja — låt oss gora det . . . Herre Glud, Julie lilla, 
hon måtte val inte såtta lifvet till," hviskade fru Kegina 
ångcstfullt, nu en helt annan menmska an torut. "Hon 
måtte val inte ha fått slag heller . . . Gud i himmelen, det 
skulle jag aldrig kunna ofverlefva!" 

"Ah nej, det år bara en vanlig svimning, kåra tant," 
lugnade henne Julie, i det alla tre med fdrenade krafter 
lyftadc den afsvimmade upp i soffan, och Juhe skyndade 
sig att losa upp band och knutar for att skafTa henne luft. 
"Ser tant, hon ror på sig igen. . . hon kommer sig!" 

"Hår å' ådekolongen," ropade herr Anderson som varit 
inne i sångkammarcn efter en flaska, "badda hennes tinnin- 
gar, Schuli lilla! Hvad i herrans namn kan det vara åt 
iiickungen?" 

"Hon måtte val aldrig få scharlakansfebern heller," 
utbrast fru xVnderson ånnu mera orolig, i det tårame rul- 



TVÅ FBOKN'AK. 



223 



lade utfdr hermes kinder, "hon har inte haft'en som barn, 
och den lår ju gå så fasligt!" 

"Ahnej, kiira du," utbrast lierr Anderson, "då skulle 
hon ju vara flåekig- i synen, och hon år ju blek som ett lik, 
vet jag! Men vånta du, hon slår upp dgona, hon lef'ver, 
Regina lilla!" 

Och i ofvormåttet af sin glådje orafanmade herr An- 
derson sin Regina, som han nyss grålat så bra med, och 
tru Regina omfainnade sin gubbe som hon nyss kallat en 
nattmosSffi, och fdll derpå ned på knå framfor soffan hos sin 
i lotter, hvars hufvud lion fattadc mcllau sina hånder och 
betåckte med kyssar. 

"Hur år det, min flicka lilla? Hur år det?" stammado 
hon utom sig af glådje och oro på en gång. "Gud vare 
tack och lo? att du tittar upp igen! Hur år det?" 

"Ingenting, mamma lilla!" hviskade Mina och såg ånnu 
fdrvirråd omkring. "Men hvar ar Julie? Hon har val inte 
gått?" 

"Nej, Mina lilla, jag år hår!" svarade hon i det hon tittado 
l'ram bakom fru Reginas axel, och smålog så vanligt åt sin 
elev. "Jag år ju hår." 

"Och du går inte?" f rå-gade Mina ångestfullt, i det 
hon faste sina stora ogon på guvernanten och biet' ånnu 
blekare. "Inte sannt, du går ju inte hårifrån?" 

' "2sej, kiira barn!" svarade modren i det hon vånde sig 
om och såg på Julie med en blick så bedjande att man icke 
skulle kunnat tro fru Anderson om att ega en sådan blick 
till sin disposition. "Xej, Julie blir'nog qvar om vi . . . om 
jag ber henne derom!" 

"Om Mina bnskar det," svarade Julie undvikande. 

"Ja, ja . . . du får inte gå . . . det skulle dodamig!" kvi- 
skade Mina med ett uttryck af den hdgsta forfåran, i det 
hon sbkte resa sig upp. "Hor du, Julie, du får inte lemna 
oss, fdrrån jag sagt mamma ..." 

"Tyst!" sado Julie i det han lade fingret på sin mim. 
"Du får inte tala mera; tyst, tyst!" 

"Ja, mitt kåra, ålskade barn!" återtog fru Anderson, 
"Julie har rått, du får inte tala så mycket. Men hvad gor 
då Lina som inte kommer igen med doktorn? Titta efter i 
Imistret, Anderson du, så springer jag ut efter litct vatten 
och saft. Håll i henne, Julie lilla, hall i henne tilis jag 
kummer igen!" 



■2U 



SVART PÅ HV1TT. 



Och tru Anderson skyndade ut. Knappt hade hon stångt 
dorren, och Mina sett att fadr'en tagit posto vid rertexions- 
spegeln, forr an Mina med on strom af tårar slog sina armar 
om Julies hals och hviskade: 

"Goda, goda Julie ! . . . Och det ar tor mig du lider så 
mycken torbdmjukelse . . . men jag skall tala om tor mamma . . . 
jag skall saga . . ." 

"Du skall ingenting siiga, Mina lilla! Du skall bara 
loi'va mig att aldrig återso honom. Han ar det inte yard, 
tro mig . . . tro din syster och din van !" 

"Ja ja, jag tror dig; men dot ar bra hårdt, dot år 
grymt att — nej, se inte så fdrebrående på mig, jag lof 
var allt hvad du vill, bara du inte lemnar oss . . . hor du 
det. . . du tår inte gå; ty om du går it'rån mig så blir jag- 
en elak, sjell'visk vareise ... ja, Gud vet hvad det blir af 
mig, om du går!" 

"Du dåraktiga, lilla barn," svarade Julie bmt, i det 
hon kyssto hennes briinnande panna. "Jag skall inte gå, 
jag skall gerna underkasta mig hvad som helst for din skulk 
Det var en dum stolthot hos mig, som nyss — men det 
skall inte handa inera! Jag har nu sett en vrå af din mors 
hjerta, som fbrsonar mig mod alla hennes bi'riga fol." 

"Nu kommer doktorn!" ropado herr Anderson l'rån 
fbnstret. 

"Nå Gud ske lof!" svarade frun ifrån dorren. "Och 
hår har jag vatten och citronsaft. Drick nu litet, min shSlla 
flicka, drick bara en endaste mun, så ska' du få so att du 
blir båttre." 

Och Mina torsbkte att dricka tor att gbra modern till 
viljes. I detsamma intråddc doktorn, en helt ung man, som 
bodde några hus derifrån, och som Lina sprungit upp till och 
håndelsevis råkat, just som han kom i trappan tor att gifva 
sig af ut på sjukbesbken for dagen. 

Han helsade artigt men kort, och utan att akta på fru 
Andersons många frågor och beskånnelser, gick han rakt 
frain till den skjuka, fattade hennes arm, och såg forskando 
på henne i det han kande på hennes puls. 

"Hår har varit någon stark sinnesrorelse som lororsa- 
kat svimningen," sade han. "Jag hoppas på att det skall 
gå ofver snart nog. Har ni blifvit lodsen bfver något ? Soså, 
såg rent ut, ty annars har jag svårt att ordinera något." 



TTA FBOKNAE. 



225 



"Ja, jag har blifvit ledsen," staniniade Mina matt, "och 
mitt hufvud vårker så fasligt." 

"Hm ! Måtte ha varit någon mycket stark sinnesrbrelse ;" 
mumlade doktorn, "pulsen okas bara ni talar om den." 

"Ja, ser doktorn," svarade herr Anderson, "det rar så 
att froken har, dotter mins guvernant, skulle lemna oss,' 
och det . . . det . . ." 

"Det gjorde henne så bedrbfvad?" sade doktorn i det 
han forskande såg på patienten, som blef allt blekare ooh 
blekare. "Nånå, sådan kan vånskapen vara! Jag skall 
skrifva ett recept . . . men har måste framfbr allt vara still- 
het och ro. Derfor ska' ni badda ner henne," fortfor han 
våndande sig till fru Regina, "så att hon får riktigt lugn, 
och så kan ju frdken stanna inne i dag, om det ar mbjligt !" 
Och den unge doktorn gjorde en aktningsfull bugning for Julie. 

"I dag och hur lange som helst," fbrsakrade denna, 
i det hon tryckte Minas hand. 

"Får jag lof att stiga in i herr Andersons rum for att 
skrifva receptet, medan damerna laga att lilla mamsell 
kommer i sin sang?" frågade doktorn. Och herr Ånder- 
son gick fdrut och visade vågen, och fru Anderson horde 
inte ens att doktorn kailade Mina for mamsell, så bekym- 
rad var. hon. 

"Mitt kara, valsignade barn!" sade hon, i det hon med 
Julies och den tillkallade Linås hjelp fbrde henne in i sitt 
rum, der de borjade klada af henne, "du får inte bli sjuk 
for oss, hor du det?" 

"Nej mamma," hviskade Mina knappt hbrbart, "jag 
blir inte sjuk, bara inte Julie kommer harifrån! Men gbr 
hon det, så tror jag att jag dbr, mamma ... ja, dot gbr jag!" 

"Hon ska' inte komma harifrån, kara barn, om du inte 
vill det!" hviskade fru Anderson ifrigt, och då nu Julie 
narmade sig dem, tillade hon i det hon såg på denna med 
bedjande min: "Inte sannt, Julie lilla, allt det der som vi 
nyss talade om, det ar ju inte fråga om det mera?" 

"Det har jag redan glbmt," svarade Julie med ett på 
samma gång mildt och fint smålbje, "och jag hoppas att 
tant har detsamma." 

Fra Anderson åmnade just svara att det aldrig kunde 
komma i fråga, då doktorn i detsamma intradde for att ge 
sina tbreskrifter om Minas behandling. 

Svart på hvitt. • 15 



SVART PÅ HVIXT. 



"OlU "fiskeri "stannar inne hos henne," sade han fdr- 
bindligt till Julie, "så laga att det finris litet"- 'is -i bered- 
skap, i fall kalla omslag skulle behofyas på hufvudet. For 
dfrigt, stillhet och lugn bara, så hoppas jag att antallet 
skall gå ofver lått nog. 

' Och i dét han Sade detta, tog han afsked ooli fdljdes 
ut i fonnaket af fru Anderson. 

"Tror doktorn att det blir något farligt?" fragåde hon 
ångestfullt i det hon fattade hans båda hånder och tryekte 
dem i sina. "Det blir val aldrig skarlakansfeber heller?" 

'"Ahriej, vi ska' val inte tro det!" sade doktorn lngnt. 
"Men nog kan det val hånda att det blir litet yrsel ntaf. 
Det tycks lia yarit någon mycket stiark sinnesrorelse som 
hon yarit ritsatt for. Låt nu bara den unga guvernanten 
varå inne hos henne, efter hon synes ha så mycken till- 
gifvenhet for henne. Det tycks' vara ett utmårkt ungt 
fruntimmer, och jag riktigt gratulerar herrskapet att ha 
fått en sådan lårarinna i huset." 

' "Ja, hori år alldeles ... alideles utmårkt!" sUmmade 
fru Anderson med ungefår samma min sonl om hon svåljt 
ett surt åpple. 

Och doktorn hade icke val kommit utom ddrren jorr 
ån fru Anderson skyndade in till sin gubbe, som, liignad 
af doktorn, hade satt sig ned i sitt rum, att tor tionde 
gångeri tugga igenom en af landstingets motioner rorande 
folkskolesaken. Herr Anderson var nog både skrif- och 
låskunnig — på sitt sått; men hår fdrekommo så många 
fråmmande ord som han hade litet krångligt att reda sig 
med och ' ingen må derfor undra på att han hade litet myror 
i hufvudet. 

"Herre Gud, Anderson!" utbrast frun och slog ihop 
hånderna. "Sitter du nu der igen med dina vålsignade 
luntor, o når du vet att fiickan ligger dodssjuk deiinne!" 

"Ah, det år inte så farligt, sa' doktorn," menade herr 
Anderson lugnt; "och ser du, det allmånnas affårer, sa' 
landshdfdingen håromda'n, iå lof att gå framfdr de enskikla, 
sa' han. Alen hur å' det nu, ha ni klådt af henne och 
ligger hon redan?" 

"Ja, visst ligger hon!" 

"Nå och Schuli å' inne hos 'na?" 

"Ja, visst å' hon inne! Det ser då ut som jag aldrig 
skulle kunna bli af med det intrikate stycket!" Fru Anderson 



TVA FEfiKXAK. 



227 



hade redan repat sig Iltet, som SbQtÉin" hor. "Men vfii&tå mig 
• hon, bara Mina blir.. frisk så. . 

.'"Så tånker du kora herme på porten? Det vore då 
åtmiufetoiie myeket tacksamt, .det måtte jag' saga!" 

å' som »ni vore fdrgjorda, ållihop'.Du och Mina 
och doktorn och hela verlden!" 

"Ja, och derfor å' det så' godt att du gor hår som 
jag gor i landstinget.. . . toljer med plura . . . pluraliteten, 
gumman min ! Det år det basta du kan gora, for hur det 
å" så år det Rakert att Schuli går utåhpå oss allihopa! Det 
har jag sagt och det står' jag vid !" 

"Ah, vi ska' vål si det!" svarade tru Anderson med 
en knyek på nåsan, i det hou gick ur sin mans rum och 
in i dotterns, medan herr Anderson å sin sida åter bor- 
jade gråfva ner sig i motionen och det betånkande som 
iitskottet hade uppsatt, r>ch svettades svåra och tycktc att 
statens affårer voro brå myeket krångligare ån hans egna, 
både når han åniiu var kryddkråmare, och nu sedan han 
blifvit rentier och possessionat. 




Når frtf Anderson kom in i Minas rum, så var der 
tyst som i grafven. Mina tyektes ha somnat och låg der 
så blek och stilla med handen sluten i Julies, som hade 
satt sig på en stol vid hufvudgården, och som med inher- 
ligt cleltagande såg ned på det bleka anletet som endast 
at' hårets tårg kunde skiljas från orongottet, så hvitt var det. 

Fru Anderson visste icke riktigt hur det var fatt med 
henne vid denna- syn. Hon kande visserligen, och det hade 
hon tor résten lange kant, att hon icke kunde tåla froken 
Julie, som kommit dit for att tordunkla hennes egen fro- 
ken; att hon tor henne hyste ett ordentligt hat som be- 
ståmdt aldrig skulle kunna slåekas. Men når hon nu såg 
henne sitta så der vanligt och stilla vid den sjuka dotterns 
sang, så rorde sig bredvid hatet i hennes hjerta också en 
annan kiiusla som hon inte rått forstod, och som hon icke 
heller gerna ville veta utaf. Hvarfor skulle också den der 



228 



SVART PA HVITT. 



guvernanten vara så oåtkomlig? Hon hade val gjort allt 
hvad i hennes formåga stod att reta och forbdmjuka 
henne, och andå var hon alitid lika lugn, lika ofverlagsen. 
Ty det var just det som mest retade fru Regina Ander- 
son, att den unga fliekan alitid såg ut som om hon icke 
traffats af de projektiler man slungade emot henne. Och 
detta skref fru Regina på hennes adelshogfards råkning. 

"Men jag vill inte," tankte hon, "ha en menniska i 
huset, som jag ska' behofva genera mig for! Jag vill inte 
ha omkring mig en tocken der, som blånger på mig med 
sina stora ogon, nar jag snaser till Anderson, eller gralar 
på pigorna, eller sager någonting, som kanske inte ar så 
rasande fint, men så mycket mera sannt. Hon sager vis- 
ser] iger ingenting, men hon tanker så mycket mera. Ooh 
jag ser på'na att hon tanker: 'det ar fasligt hvad den der 
menniskan ar råhyfsad', och det tål jag inte. Vore hon bara 
en sådan som man kunde tufsa med litet, så skulle hon 
gerna for mig fa ha' någon liten kurtis med en ung karl; 
for det ar då menskligt i alla fall; och det kan ju vara i all 
tukt och ara; men si nu nar hon ar så. der fasligt hog och 
fornam af sig, så ska' hon också hålla sig på mattan." 

Allt det der tånkte fru Regina mycket snabbare an 
jag hunnit nedskrifva det, och derpå narmade hon sig till 
sangen. 

"Sofver hon, Julie lilla?" fragåde hon så sakta hon 
kunde. 

"Ja," svarade den unga guvernanten lika sakta, "jag 
tror det. Var nu inte orolig, lilla tant! Nar hon får hvila 
sig litet, så går det nog bfver." 

"Gud gifve det! Men om nu Julie vill gå in till sig 
litet, så satter jag mig har och ser efter fliekan min, och 
nar hon vaknar så skickar jag in efter Julie, for då vill 
val allt Mina se att Julie ar qvar annu." 

"Som tant vill!" svarade Julie sakta och lossade for- 
sigtigt sin hand ur Minas samt lade denna uti modrens i 
stallet. Så sakta an denna rorelse skedde, kandes den lik- 
val af den sjuka, som drog en djup suck och slog upp 
ogonen till halften, men slot dem åter nar hon såg Julies . j 
ansigte lutadt ofver sitt. 

Och efter några ogonblick aflagsnade sig den unga 
guvernanten, ooh fru Regina satt ensam qvar vid dotterns 
badd, hållande hennes hand i sin. 



tva *bo:k.nak. 



229 



Det var just inga glada tankar hon hyste, der hon så 
satt. Dottrens bga hade icke sokt hennes, det hade endast 
letat efter den af modem hatade lårarinnans, oeh nar det 
funnit henne, hade det slutit sig på nytt, fbrnbjdt bfver att 
se henne luta sig bfver hennes badd. 

"Man ska' få se," tankte fru Anderson i sitt bittra 
sinne, "att hon slutar med att gora Mina kali oeh liknojd 
for sin mor också — då skulle jag just ha det trefligt har! 
Henne som jag slåpat oeh arbetat for; henne som jag håller 
så innerligt utaf. Men det får inte ske! Forr ska' hon 
ur huset, om det oekså skulle gora flickan min sjukare an 
hon ar; ja, om det oekså skulle kosta henne . . ." 

Hår stannade fru Regina, fasande for sin egen tanke. 
"Om det oekså skulle kosta henne lifvet!" hade hon tånkt, 
oeh den tanken, fastån icke till fullo uttiinkt, slog henne 
med fbrskråckelse. 

Hvem sade henne val att icke den bådd, på hvilken 
dottern nu nedlagts, kunde blifva en dbdsbådd? Hur mån- 
gen hade icke lagts ned som hon, frisk oeh full af lifskraft 
oeh ungdom, oeh likval icke stigit upp igen ifrån det lång- 
variga sjuklågretV Hvar fanns val någon sakerhet att så 
icke kunde gå åfven har? 

Hon lutade sig ned oeh såg med allt mera ångestfull 
blick på den bleka slumrerskan i badden. Oeh hur hon 
såg oeh såg, oeh hur hon tankte oeh båfvade, så borjade 
isen omkring det hårda hjertat att smålta allt mer oeh mer, 
oeh all den galla som ett otamdt lynne oeh ett strafsamt 
lif samlat i hennes sjal, borjade att lbrena sig med det 
smålta isvattnet oeh att droppe for droppe soka sig en våg 
genom det stirrande bgat som i vaxande ångest hångde 
fast vid den slumrande dotterns drag. 

Oeh så satt hon lange, oeh det blef alltmera lått om- 
kriug hennes hjerta tor hvarje tår som rann bort ; men det 
Blef på samina gång, tyekte hon, allt mera skumt for hen- 
nes yttre blick. Snart såg hon icke mera sin dotter; hen- 
nes bga flyttade sig omkring rummet, tastande sig irraude 
ån på ett foremål an på ett annat. Det var som om hon 
ville i en enda bild saminanlatta alla de spridda drag 
som påminde om hennes solvande barn. Nu laste hon bgat 
på den lilla byrån vid fbnstret der hennes spegel stod; mi 
på fbnstret sjelf der den lilla myrten blommade som hon 
sjelf planterat då Mina fylde sitt tionde år; det var just 



"230 



SVART PA HVH'I. 



lagom- tor ;vtt den skulle kunna. vara tardig till . . . oeh så 
åndrade tankegangen sig oeh hon såg i andanom den dag 
nalkas, då dottern skulle ut ur hemmot. med brudkrauseu 
i sina lockar. Således alltid en skilsmessa, alitid en bitter 
stund for den moderliga egoismen; men det var doek alltid 
battre att lif'vet rofvade hennes dotter tran henne, an att 
doden skulle gora det. 

Från tonstret toll hennes blick ned på sottån der kla- 
derna -ånnu lågo qvar sedan lion fort dottern till sangs. 
Men nedanfdr på golt'vet der skimrade uågot hvitt . . . det 
var ctt papper, som såg ut som ett biet' Har nu .Regina* 
skumma oeh tårfulla. .blick toll derpå, så tycktes det tor- 
storas, det tycktes rdra på sig, det tycktes vinka åt henne 
som om det sade: kom oeh tag mig, jag har en hemlighet 
att beriitta dig. kom, kom! 

Oeh fru Anderson dnskade icke' något hogre; men 
dotterns hand qvarholl hennes så tast, oeh hon vågade icke 
vacka henne; men det hvita bladet vid fonstret lockade 
henne som med en tortrollning. 

Hon måste bemågtiga sig det, kosta hvad det vil lu. 
En blixtsnabb tanke flog igenom hennes misstånksainma 
sjal. Det var ett bref till Julie; hon hade tappat det då 
hon hjelpte till att klada af Mina. Ja, så var det, oeh af 
det brefvet skulle hon tå veta hvad det var for ett fbr- 
hållande mellan guvernanten oeh den unga karlen. 

Hon losgjorde, så sakta hon kunde, sin hand ur Minas, 
oeh sedan hon val torv isnat sig om att denna fortt'arande 
sof, gick hon på tå, så stilla som mdjligt, bort till platsen 
der det hvita papperet låg oeh lyste henne i ogonen. Hon 
bbjde sig ned ofver det med girig håftighet, tog hastigt 
upp det oeh stoppade det med en kånsla af triumferande 
skadeglådje innanfbr sin kladning. Nu hade hon bevis; 
mi skulle hon åndtligen tå krossa den der fdrnama damen, 
som utofvade ett så oråttmåtigt våldc i hennes hus, 

Hon kom tillbaka till sin plats. Mina sof fortt'arande, 
oeh fru Regina kunde inte styra sin nyfikenhet. Hon tog 
upp det lilla papperet, vande på det ån åt den ena, ån åt 
den andra sidan, såg forskande forst i>å sin solvande dotter 
oeh sedan åt dorren, oeh når ingenting misstånkt syntes 
till, så oppnade hon det slutligeu oeh bbrjade låsa det med 
gnistrande blickar. Men med den låsningen hade det sig 
icke så lått som kanske en oeh amiau tror. Fru Regina 



TVA F KOKNAR. • 231; . 

Anderson laste visserligen alldeles obehindradt i sinpsalm- 
bok med de stora stilame, och temligen obehindradt i Stock- 
holms Dagblad, som var hennes vanliga inorgonlekt\T : men 
se, skrifstil hade hon kråugligare med an hon gerna på 
ftdit allvar ville medgifva, Men med ihiirdighet segrar 
man ofver allt har i verlden, till och med ofver ofdrmå- 
gau att kunna liisa, och se har hvad fru Regina slutligen 
stafvade sig till uti det for sanuna dags morgon daterade 
brefvet: 

"Min evigt ålskade! Hvarfor har jag inte på så lång 
tid. for mig en hel, osalig evighet, fått se ditt hulda anlete, 
trycka din darrande hand i mina?" 

"Det var underligt!" interfolierade fru Anderson i 
tankame. "Och han tråffa' henne ju i går afton! Det var 
i'asligt hett!" Och så fortsatte hon: 

"Tusende hinder uppstålla sig i vår vag, jag vet det 
val, du min sjals stjema, du mina ogons ljus; men ega vi 
endast mod och hopp, så skola vi segra ofver dem alla! 
Du har ofta sagt mig att du fruktar din mors vrede; att 
dina foraldrar icke båra aktning for annat an mammons 
skatter, for det ttammande guldet, for hvilket så mangen 
menniskotral sålde bort sin odb'dliga sjal, och att de aldrig 
skola tillåta dig att ålska en fattig man." 

"Hm," tankte fru Anderson, "det var markvardigt! 
Tockna der fattiglappar ! Hvad ska' då folk, som har någon- 
ting, saga?" 

Och så fortsatte hon igen: 

"Men var trygg, min ålskade! Fast jag visserligen 
annu endast ar extra-ordinarie kammarskrifvare i posten, 
så har jag likval framtiden for mig, och statsrådstaburetten 
i perspektiv. Och jag skall bli en stor man, endast du 
vill blifva min, och jemna fårorna på min panna, och hjelpa 
mig att besegra hindren på min vag. Blifva dina foraldrar 
ombjliga att bfvertala, så fly vi, min ailskadc, på kiirlekens 
vingar till ett annat land, der ingen skall kunna hindra 
oss att tillhora hvarandra! \ i resa till Kii])cnhamn, och der 
fbrena vi oss med oupplosliga band!" 

"Jo, det år snyggt!" tånkte fru Anderson, fasande fdi 
så mycken djorfliet. "Han vill narra menniskan att rymma! 
Det var mig en . . . en . . ." — och så låste hon igen : 

"O, att du hade kommit till mitt mbte i går afton! 
Hvarfor kom du inte, grymma flicka?" 



232 



STAM PA HTITT. 



"Hvad i Herrans namn," utbrast fru Anderson nastau 
hogt, "ar det han sager? Kom hon inte? Kors i alla mina 
evårdliga tider, man ska' få se att hon har två stycken, 
som hon 'stammer Tnøte med ! Och den menniskan kar jag 
haft så lange i mitt hus!" 

Och hon laste vidare: 

"Tank dig, alskade, hvilken gåckad iorvåntan! Jag 
går dernere på trottoaren i den mest lyeksaliga fdrhopp- 
tiing att några bgonblick få se ditt skbna, vanliga anlete, 
dina milda, ålskliga dgon, och så kommer i stallet hon, 
denna stolta, hårdhjertade qvinna, som vil! skilja oss åt, 
och ofverhopar mig med fdrebråelser och kallar mig en 
samvetslbs niding, som vill draga oskulden i iorderfvet." 

"Hvad i Herrans eviga namn ar detta?" tankte fru 
Anderson, och blef nåstan askgrå af fdrskrackelse. En 
blixt af sanning upplyste ett bgonblick hermes hatfulla 
sinne, och fdrskråckt for det ljus den spred, skyndade hon 
att skaka bort ifrån sig den tanke, som ville bfvervåldiga 
henne, i det hon med feberaktig håftighet fortsatte låsnin- 
gen af brefvet: 

"O, om du visste hvad jag hatar henne, denna pre- 
dikande, pedantiska vareise, som man gifvit dig till guver- 
nant, helt visst for att spionera på dig och for att fdrstbra 
vår lycka! Hvad ror henne vår bojelse V Hvad ratt har 
hon att upptråda som din målsman? Det var endast tan- 
ken på dig som hindrade mig från att behandla henne som 
hon fdrtjenade, den elaka vareisen! Akta dig for henne, 
skank henne icke något fortroende, utan tro endast på vår 
leende framtid, och på. din Emils brinnande kårlek. Och 
nu farval, tusen kyssar, millioner suckar sander dig din 
evigt, evigt aiskande Emil." 

Eru Anderson hade knappt styrka att vånda om bref- 
vet for att med en blick på utanskriften forvissa sig om 
att intet tvifvel mera fauns, att den fdrskrackliga sanningen 
stod ffamfdr henne i sin osminkadc nakenhet. 

Hennes darrande hander famlade kring det hvita pap- 
peret, som prasslade som ett torrt blad for vinden, och 
nar hon slutligen fick brefvet vandt och kastade sina stir- 
rande blickar på stallet, der utanskriften stod, så uppgaf 
hon ett qvafdt rop och tappade brefvet på golfvet. 

Hon hade last orden: "Till froken Mina Anderson", 
som stodo - d«r så fina och små och prantade ; men aldrig 



Tvl KBOKJJAR. 



•233 



hade ens bokstafverna i hennes psalmbok lyst klarare och. 
synts tydligare an deima lilla nitida och bakåtlutande skrift 
som i hennes ogon lyste liksom den brinnande skriften yid 
Belzasarsfesten i Babel. 

Det var hennes barn som detta bref galde. Och hon, 
blind och trygg, hade ingenting anat, ingenting markt. 
Och den fattiga guvernanten, den af henne afskydda, stolta 
och forbi sedda adelsfrbken, som alltid varit henne en nagel 
i bgat, hon hade åtagit sig hennes egen moderspligt att 
vaka bfver det oerfarna barnet, som låg der slumrande och 
kanske drbmmande om honom, som fångslat hennes ting- 
domliga hog med den forstå karlekens farliga, men så fdr- 
trollande band. Och denna unga, fattiga och stolta flicka 
hade hon fdrolåmpat på ett så himmelsskriande satt; henne 
hade hon trampat under sina fotter; bfver henne hade hon 
utgjutit sin vredes skålar i rikaste mått. 

Det var for mycket for den på sitt satt stolta fru 
Regina Anderson. Hon gjorde också nu hvad hon aldrig 
forr gjort i hela sitt lif: hon foll afdånad tillbaka i stolen. 

Huru lange hon befunnit sig i detta tillstånd visste 
'hon icke; men nar hon återkom till sig sjelf, såg hon en 
qvinlig gestalt lnta sig ned bfver henne, och kande något 
kylande på sin panna. Hon såg upp med halft fbrvirrad, 
halft fdrfårad min, och farin att det var guvernanten som 
ognade henne de omsorger, hvilka återkallade henne till lifvet. 

"Hur ar det, basta tant?" horde hon nu Julie fråga 
med mild och smekande ståmma. "Kånner tant sig båttre?" 

"Ja, jag tycker att det år så; men hur kom Julie 
hit in?" 

"Jag vet det knappt sjelf... jag kande mig så oro- 
lig . . . for Mina ! Ser tant så rod hon år : hon har bestiimdt 
stark feber, stackars liten. Men hur kom det sig att tant . . ." 

"Ah kors, kåra Julie," svarade fru Anderson och såg 
på guvernanten med ovanlig blidhet. "Det var derfor att 
jag också var orolig, kan jag tånka . . . och så har jag fått 
veta något som . . . något som . . . Men det år detsamma, 
vill Julie stanna hår inne hos Mina en liten stund, medan 
jag går in till min gubbe?" 

"Så gerna, tant. Jag stannar hur lange som helst." 

"Tack for det . . . och for mycket annat som . . . jaja, 
det der få vi tala om sedan," sade fru Anderson i det hon 



234 



SVART rA I1VITT. 



tryek^o hermes hånd, och bojdc sig ned for att ta' upp det 
på golfyet lig'gandc bretVet. 

Mon Julie forekom henne, och amnade just vånda om 
papperet,' då fru Andersom hastigt ryckte det ifrån henne, 
nman hon annu hunnit so något derutaf, och stoppade det 
i sin .ficka. Detta g'ick mycket hastigt, men dock icke så 
hastigt att 'icke Mina, som just nu vaknade upp ur sin 
slummer, hann att kasta sitt yrvakna, forvånade bga derpå, 
ctt ogonblick innan det dok ned i moderns kliidningsficka. 

Hon gjorde en rorelsc for att resa gig upp, men foll 
åtor , maktlos tillbaka på kudden. Fra Anderson markte 
ingenting- af allt detta, utan skyndade, sedan hon annu en 
gång'tryekt Julies hånd, hastigt ut genom dorren; det vill 
saga, så hastigt som hennes efter svmmingen något stela 
ben ville båra henne. 

Julie såg efter henne allt mer och mer forundrad och 
satte sig sedan på stolen der frun nyss sutit. Men huru 
ofverraskad blef'hon icke, då nu en liten feberhet hand fattade 
hennes, och en uppskramd, af sinnesrorelse darrande stanima 
hviskade i hennes bra: 

"Julie, Julie! Mamma har brefvet! Hon vot allt! Nu 
kan jag gerna lagga. mig att do med detsamma! Nu ar 
allt forloradt!" 

"Barn!'' svarade Julie småleende. "Hvem v et om in te 
uu allt ar vannet?" 

"Nu forstår jag henne!" fortsatte hon sedan tauk- 
full for sig sjelf. ffiti har jag hopp åfven om hennes fdr- 
battring." 

Och i det hon bojde sig ned ofrer don feberheta sjuk- 
lingen, borjade hon hviska till henne bmma. lugnande ord 
som tyektes gora den basta verkan. Ty foberrodnaden 
gaf sig efter hand, andetagen blefvo lugnare, de matta 
ogonen sloto sig småningom, och efter några ogonblick sof 
Mina med handen sluten i sin liirarinnas, som med tårglan- 
sande ogon hviskade i det hon såg ned på det slumrandc 
qvinnoDarnet i badden: 

"Stackars liten! Kan jag hos henne viicka det slum- 
rande och återvinna det fdrloradc, så har jag andå inte 
forgafves kommit hit!" 



TVÅ FRO.KNAR. 2&6 



Herr Anderson satt annu ocli tuggade på den der nya 
motionen, och såg som vanligt måkta bekyinråd ut, då haus 
fru dppnade dorren ooh med alia teoken till den håftigaste 
sinnesrdrelse kom Lnskyndande i rummet. Khappt hade 
lion stångt dorren, fdrr an hon »tapplade fratri till solfan 
och sjbnk ned deri, i det hon med darrande rost mora 
li viskatie ån talte: 

"Kors i alla mina tider, Anderson! Din du visste! 
Jo, nu står har riktigt val till, ska' jag saga!" 

' "Hvad ar det?" ropado herr Anderson, i sin tur tor- 
skråckt. "Flickan ar val inte sånire heller?" 

"Amiej, men det ar val det som år vårrc an så, hdll 
jag på stt saga! Kan du tånka hvad som har håndt mig, 
Anderson lilla?" 

"2\ej! Har Lina kanske; varit på något sått uåsvis 
einot dig?" 

"Hår å' visst fråga om Lina nu! Nej du, Anderson, 
'jag har dånat . . . dånat som en hona, du !" 

"Har du?" utropade herr Anderson med en ton al' 
den mest oforstålda for våning. "Då måtte det varit någon- 
ting fdrbaskadt i farten!" 

"Jo, du ar så såker," menade f'run i det hon tog upp 
brefvet ooh holl det framfor ansigtet på sin gubbe. "Om 
obelisken hade ramlat, så hade jag val inte bliivit llatare! 
Hvad tror du det hår å' du, Anderson?" 

"Ett papper, kan jag si!" 

"Ett papper? Det hår? Isej du, dot år ett kårleks- 
bref till Mina, du!" 

"Åh fan!" utbrast herr Anderson, samt fortsatte efter 
en stunds tystnad ganska filosofiskt: "Jaja, hon år nu i de 
arena då tockna brukar komma, så vida det annars ska' 
bli något af med den saken." 

"Ett kårleksbref till Mina, till barnet, du!" fortsatte 
frun utan att gifva akt på hans filosofiska utgjutelse. "Kan 
du tånka dig något ofdrskåmdare, och det till på kopet 
utaf en som ingenting har och ingenting år, du!" 

"Nå, så kan han vål kanske få då!" menade herr 
Anderson lugnt. 



236 



STABT PÅ HYIXT. 



"Jaså, och du tror att jag skulle ge min dotter åt en 
fattiglapp till extra i posten? For stbrre år inte herrlig- 
heten, ska' jag saga dig!" 

"Han kan val bli ordinarie med tiden! Jag borjade 
ju som extra i bo'n, jag — vill jag minnas! Och du i 
klådståndet!" 

"Det der fS vi alitid talas vid om sedan," svarade 
l'rim undvikande. "Men ser du, Anderson, det år en annan 
sak som å' vigtigare, du ! Guvernanten . . . Julie . . . frøken 
Ståle, som vi behandlade litet illa nyss" — fra Anderson 
begagnade med af'sigt ordet 'vi' for att gora sin egen 
skuld litet mindre — "år den som haft reda på saken, 
och hon har fdrsbkt att kora åf den der unga herrn, och 
det var honom hon talte med i går afse, du . . . då jag 
trodde att hon hade något maskopi for sig for egen del! 
Ar det inte alideles forfasligt, du Anderson?" 

"Hvad du burit dig dumt åt, ja? Jo, uog år det 
fasligt alitid, det ska' Gud vcta!" 

"Jaså, det var kanske bara jag som hbll våsen? Jag 
tyckte du slog nåfvarne i bordet och lefde som en riktig 
fantast, jag!" 

"Ja, men inte mot henne! Har jag inte alltid sagt 
att hon var en hygglig och snall flieka, och att du borde 
tacka Gud for att vi fått henne i huset. Har jag inte 
det, hvasa?" 

"Nå, har jag nå'nsin fornckat det?" frågade fra An- 
derson temligen oforsynt. "Fast jag ville hålla ordning i 
mitt hus, och fast jag tyckte som så, att man bor inte tro 
folk på deras fagra ansigte, utan att man forst bor ta' reda 
på hvad di går for? Det år min sjål så'na tider, så man 
får lof att vara forsigtig, ska' jag såga." 

"Hor på, Regina," sadc herr Anderson al I varligt, "nu 
bår du dig åt som en som nog kan vara svar når det 
galler, men som inte bryr sig om att erkånna att han 
varit dum hår i verldcn. Och det å' inte bra, for har en 
gjort något, så får en stå tor det också! Har jag gifvit 
galet tillbaks eller vagt tokigt, så får jag också bara hund- 
hufvudet for det, och detsamma ska' du också gora!" 

"Jaja!" suckade fra Anderson ovanligt blid. "Du har 
allt rått. kåra Anderson! Men hvad ska' jag då gora for 
att iå slut på det der elåndet med Julie?" 



TTA FB(5lCNAK. 



237 



"Kors, du ska' be henne om forlåtelse, vet jag! Det 
ar bara din sakramenskade skyldighet." 

"Ska' jag be henne om forlåtelse?" 

"Ja, inte ska' val hon be dig heller, vet jag! Och sa 
**ka' du lofva beskedligt att aldrig gora så mer!" 

"Anderson! Jag forbehåller mig alla dumheter! Jag 
år val inte något barn heller!" 

"Nej, det ar du inte. Och just derfor att du ar en 
gammal menniska. som bor ha mera vett an en barnunge, 
så ska' du gora't!" 

"Men vi gå ju alideles rakt ifrån det andra! Den 
Mina! Vånta mig hon tilis hon blir frisk! Kan du tanka 
dig, Anderson, att han skrifver te'na att om inte vi skulle 
ge med oss, så ville han ta henne med sig till Kopenhamn, 
du, och der skulle di gifta sig utan vårt tillstånd, du!" 

"Jaså, han talar om giftas, Regina du?" 

"Ja, jag skulle val gratulera honom om inte han talte 
om det!" svarade fru Anderson, med hånderna i sidorna 
som i forna dagar. "Jag skulle minsann visa honom, jag . . ." 

"Nå, men hvad bråkar du då om? Det tyeks ju 
bevisa att pojken år hederlig och har hjertat på råtta 
stallet, vet jag?" 

"Jaså, år det hederligt det, att vilja ta' flickan ifrån 
oss, och fara te Kopenhamn med'na och gifta sig som andra 
mormoner? Det far jag såga, att du måtte ha underliga 
begrepp om hvad som passar sig och år anståndigt och 
går an, kåra Anderson." 

"Kåra min gumma, det kunde finnas unga karlar, 
som talte om det som vore mycket sårnre ån att gifta sig 
i Kopenhamn! Lita du på det! Men i alla fall, så ska' 
du nu ge mig det der brefvet, och så ska' jag ta' reda 
på hvad den der goken ar for en karl, for jag kånner ett 
par stycken i posten — och så ska' jag min sjal och Gud 
lasa lagen for gunstig junkern, och a' det en hygglig pojke, 
så kan han ju få flickan om ett par år eller så, i fall tyc- 
ket håller i så lange. Han kan ju bli general-postdirektbr, 
med mera, om han duger till något ... det går fort med 
befordringarne inom postverket nu for tiden, sedan mili- 
tarerne kom in på jernvågarne, ska' du veta!" 

"Sager du det, Anderson?" utbrast frun och ljusnade 
betydligt. "Ja, si det kunde då åtminstone vara något! 
Men ta' då genast på dig och gå!'< 



STAK'X Pi 11VITT. 



"Jaha, min gumma; men på ett vilkor." 

.•-"Jfå, och det skulle vara?" • ■• . - 

"Att du, nar jag kommer hem. ■ har klarerat saken 
med Sehuli, ock ' bedt henne om nrsåkt for ditt ohemula 
! beteende.-" •■ '■ ■ 

"Ja,'- vi få val se!" sadefru Anderson, vånligare; iin 
■vanligt, i det hon gaf sin gubbe en at' de på senare tiden 
mindre vanliga smållkyssarne, och med detsamma isåg 
.efter hur det var med halsduksknuten. "Vi få val se, 
min gubbe lilla!" • ■ 

Och dermed tog herr Anderson på sig rocken i oc h 
begaf sig utaf tor att taga reda på sin dotters kurtiser, 
och får att låsa lagen for honom om det behofdes. ■ -f 
. ' Fru Anderson gick tillbaka in i fbrmaket och stod 
just Fardig att-- ge sig af in i Minas kammare, då den 
gamla stoltheten återigen uppvaknade, och honsliippte 
dbrr-vredet och med villrådigt utseende gick tillbaka ut i 
rummet, och satte sig i sofl'an. ' 'Fra Regina såg- nu både 
upprord, forlagen och besvarad ut. Skulle hon nedlåtasig 
så djnpt att bedja guvernanten, den i hennéshus tjenande 
guvernanten, om forlålolse? Skulle hon ge deri -stolta frii- 
kon vatten .på sin ervam, och kanske derigenem for l'ram- 
tiden skaffa sig en horrskariona i huset V .Nej, det gick 
iute- an! Alen skiille hon å andra sidan kunna undgå att 
erkånna det hon forplumpat sig, och att den unga flickan 
gjort henne och hennes man och kanske åtVen hennes barn 
en tjenst, nog stor tor att icke vara for dyrt betald med 
en sådan torodmjukelse ? Ty anuorlunda kunde fru Regina 
aldrig uppfatta erkånnandet af ett fel, och hon har, gudnås, 
många broder och systrar i lifvet. Tre, om ickefyra-gån-- 
ger var hon iinnu på våg till dorrcn ;' men lika många gås - 
ger gick hon åter derifrån, for hvarje gång finnande peni- 
tensen allt svårare att undergå. 

Slutligen tyekte hon sig hora snyftningar derinifrån, 
och då kunde hon icke långre fortsåtta denna- strid emellan 
den falska stoltheten och det sanna behofvet att torsona. 
Hon oppnade sakta dbrren och trådde in. 

Hvad hon hår såg, slog henne med furskråekelse. 

Mina satt upprått i sangen med biossande kiuder och 
stirrande blickar. Julie holl hennes hander i sina och scikte 
att med boner och smekningar lugna den febersjuka flickan, 
som, vid moderns intriide i runmiet, med darrande och skai*}i 



TTÅ. FKOKNAK. 



ståinma, i full yrsel, uttalade ioljande ord, niistan qvåfda af 
våldsanima snyftningar: 

"Nej, nej, jag vill inte att de ska' misskånna dig'. . . 
•jag vill det inte . . . och jag kånner att detta skall' dodå mig!" 

Fru Anderson skyndade, utoni sig, f'ram tiirsårigcn. 
' "Du iår inte { do, mitt kara, vålsignade barn!" - 'n tro- 
pade hon, utom sig af ångest och fortyiflan/ "Du får inte, 
du kan inte do från din stackars, fattiga mor! Jag miss- 
kanner inte langre din lararinna, jag- vet att hon ar båttre 
iin jag... iin vi alla' har — och jag ber henne ■ oni' for- 
låtelse . . . hor du, Mina, mitt kara barn, jag bor henne med 
gråtande tårår om fdrlåtelse tor mitt opassande uppflirande!" 

"Basta tant . . ." stammade Julie upprord, "någbt sådant 
har jag aldrig tiinkt på — aldrig fordrat . '. . Seså, lugna 
er, det år ju ingen fara skedd!" 

"Jo, jag vet myeket val hur stygg och hatthll oeh 
bitter jag har varit!" utropade fru Anderson, soni nu, nar 
hon kom i farten med att auklaga sig sjelf, deruti var 
lika måttlbs som i allt annat. "Men, herre Grud, jag har 
ju i hela mitt lif bara varit en arbetstrål, som slapat och 
stretat . . . och man blir hvarkcn fin eller god utaf ett sådant 
' lif! Men jag ska' åndra mig, om Julie bara lofvar mig att 
inte bfverge oss och mitt stackars sjuka barn hår! Lofva 
mig det och jag skall lorscika att bara mig åt som en battre 
både menniska och mor hadanefter!" 

Och fru Anderson gret nu uppriktiga och strida tårar, 
och den nnga guvernanten kastade sig i hennes krinaT oeh 
lofvade allt hvad hon ville, medan den sjuka satt der 'och 
med tindrande ogon betraktade den o vanliga sceneu vid 
Kjuksaogen. 

På detta satt fann dem herr Anderson, da han efter 
en stund, upprord och blok, intoåddo i sjukrummet. 

"llått sa, gumman min!" utbrast han redan i dbrron. 
"Håll du henne i famnen och gråt, och tacka din Gud att 
hon kom in i vart obildade och råa hus, och gor det så 
lange du lefver — tor du vet inte du från hvilket ■ clande 
lion har råddat vår fiicka!" — Och i hojdeu af sin harm 
och bedrbfvelse, begick nu herr Anderson en olorlåtlig 
oforsigtighet. Han omtalade i korta oeh krai'tiga ord ut- 
gången af sina spaningsforsiik, huru han af alla iått hijra, 
att den unge mannen i fråga var en liittsinnig, utsvåfvande, 
karaktårslbs menniska, som gjort till sin lifsuppgift att for- 



240 



SVART VA HVITY. 



leda och Ibrderfva de oskyldiga och godtrogna; huru han 
kånande tor sina kamrater och umgångesvånner omtalat 
erofringen af den godtrogna kryddkramardottern, som han 
å'mnade narra till någon oforsigtighet for att sedan tvinga 
hennes rika foraldrar att kasta henne i hans armar, och 
på detta satt genom hemgiften upphjelpa hans forstorda 
affarer. 

AUt detta omtalade herr Anderson i tydliga och klara 
ord, och han slutade icke berattelsen forr an ett hjert- 
slitande skrik ifrån den fehersjuka dottern underrattade 
honom om den grymma oforsigtighet han begått. 

Och nu teg han, sedan det var for sent, och i det de 
frvånne forfarade qvinnorna sokte återkalla den sanslosa till 
medvetande, skyndade den fortviflade fadern ut for att 
uppsoka lakaren, och bedja honom att rådda hans barns lif, 
skulle han också derfor gifva hela sin mbdosamt hopskrapade 
fdrmogenhet till beloning. 



lO. 

I fjorton dagar svafvade Mina melian lifVet som ville 
behålla henne, och dbden som ville fora henne i hamn for 
alla stormar. Men hur det var, så segrade likvål lifvet, 
och de tacksamma och nu till stor del fbrandrade for- 
åldrarne fingo behålla sitt barn. Det finns kanske ingen 
battre skola for sjelfviskheten och bfvermodet, ån drbjandet 
vid ett ålskadt vasens sjukbadd, som man fruktar skall 
fdrvandlas till ett dodslager. Då har man god tid att 
genomgå det fdrflutna, då går forgyllningen af så mycket 
ståtligt och grannt, och visar messingen inunder, och då 
återfaller så mycket af det uppstyltade och skenbart stora 
till sitt råtta omfång. Dbden, denne den menskliga 
forganglighetens allvarlige laglasare, han har maktiga argu- 
menter till sitt forfogande. Han har framfdr allt den ovan 
liga fdrtjensten, att han icke ser till personen och att han 
icke kanner någon hansyn. Han klifver med samm" 
tunga steg intill kontingens plågolåger som intill tiggarens 
och han bryr sig aldrig om några ceremonier når han kom 



TTÅ FEOKNAE. 241 

mer eller går. Ofta kommer lian blott på ett kort besok 
liksom for att gora sig påmind; mon han har alitid med 
sig f'rån evighctens rena atmosfer ett friskt vinddrag, som 
skingrar jorddimmorna och forvillelsema. 

Så var det åfven hår. Den fru Anderson, som vi 
hittiils gjort bekantskap med, forsvann vid dotterns 
sjuksång, och en annan, en båttro, kom i stallet. Denna 
nya fru Regina kunde vara både mild och god och for- 
sonande, och kande hon sig någon gång på våg att åtcrlå 
den gamla menniskan, så var det nog for henne att i sitt 
minnc återkalla den sorgliga tid, då hennes barn svafvado 
i så stor fara och hon i hvarje sekund trodde att dbdon 
skulle draga utaf med sitt blcka byte. 

Herr Anderson å sin sida hade också vid denna sjuk- 
bådd åtskilligt att låra. Bland annat lårde han der den 
svåra konsten att forblifVa vid sin låst, och fdljdcn af detta 
blef, att landstingsmannen tog afsked och att landtbrukaren 
intog hans plats. I detta aiseende hade herr Anderson 
traditioner från sin ungdom, och som sådan behbfde han 
icke hålla tal. 

Åfven Mina lårde mycket af sin hårda prbfning. Hon 
lårde att icke alltid barnets flyktiga tycke får beståmma 
qvinnans bhfvande ode. Hon lårde att icke allt år guld 
som glimmar, och att vetande och kunskaper åro de siikraste 
botemedlon -mot hjertats iorvillolser. Hon lårde dessutom 
att en dotters basta skydd år fdrtroendo till sin moder, 
om också denna moder icke står ofver henne sjclf i verlds- 
lig kunskap. Och hon steg upp från sitt sjuklåger, botad 
icke allenast till kroppen, utan åfven till sjalen. 

Och den unga guvernanten, då? Var hon den enda 
som utan lårdom gick bort från denna sjukbådd der hen- 
nes discipel hvilade? Is ej, långt derifrån! Hon lårde åfven 
hon, lårde mycket. Hon lårde att horden icke ger oss 
några andens fdretrådesråttigheter, om vi icke tillkåmpa oss 
dem, och att stolthetcn åfven har sina faror. Och hon lårde 
mer ån så! Hon larde der att iilska och hbgakta en man, 
som innan året var fdrgånget, erbjbd henne sin hand och 
att skapa henne en framtid. 

Denne man var doktorn. 

Och når han hade fått hennes ja, och brolloppet stod 
i det Andersonska hemmet, så fanns dar ibland marskal- 

Suart på hvitt. 16 



242 



SV AKT PA HYITT. 



kame en af brudguiumens ungdomsvånner, som med klara 
och strålande blickar betraktade brudens forstå tårna, den 
nu f'iillt utbildade och till en vacker, odmjuk och hjerte- 
bildad qvinna uppvuxna Mina ; och de blickarne talade ett . 
så omt och så alivarligt språk, och tårnans fina kinder 
rodnade så skårt, att fru Anderson i hojden af sin moder- 
liga fortjusning hviskade till sin glade och lycklige gubbe, 
som stod forsjunken i betraktande af sin så mycket be- 
undrade 'Schuli' : 

"Ser du, Anderson! Ser du hnr professorn tittar på 
Mina, du — och ser du hur hon rodnar och slår ued bgo- 
nen? Friar in te han i morgon dag, så vill jag vara skapt 
som en ..." — nors, tånkte fru Anderson saga, ty hon 
hade, som sagdt år, sina återfall; men hon hejdade sig och 
sade i stallet: "så vill jag vara en toka, som jag var forut! 
Du ska' få se att han friar!" 

"!Na, då bli båda froknarna forsorjda!" svarado herr 
Anderson leende. 

"Anderson lilla! Du får inte kalla Mina for froken, 
for det påminner mig om det fdrfiutna!" 

"Åu se'n, gumman min? Hade det inte vaxit, så vore 
vi inte hvad vi nu å'! Då vore Mina ånnu en dålig frb- 
kon, som inte visste så mycket som en bra mamsell, i 
stallet for att hon nu ar en bra mamsell, som vet mera 
an en dålig froken!" 

"Jaja, du har rått, min gubbe lilla," sade fru Regina 
hviskande i det hon tryekte mannens hand. "Det år det- 
samma hvad man år, bara man år bra! Men svart var det 
att få den lårdomen i sig, det minus jag!" 

"Derfor sitter den så mycket stadigare, också!" me- 
uade herr Anderson. 



"Besynnerlige herrn". 



i. 

Det var j Tilaftenen 1859. Ivlockari var inemot åtta 
på qvållen, och rorelsen på gatoma boi-jade redan aftaga; 
bodarne, nyss så bfverfulla med folk, stodo nu nastan 
tomma; litet hvar hade begifvit sig hemåt med de rikare 
eller tarfligare gåfvor, som de hade haft råd att bestå åt 
sina hemmavarande, och endast en ooh annan fattig stackare 
sågs ånnu sniyga sig framåt, kastande bekymrade och 
afundsamma bHckar uppåt de stora våningarne, som allt 
mera borjade upplysas, och innanfdr hvilkas nedfålda rull- 
gardiner man såg talrika skuggor rora sig skyndsamt fram 
och tillbaka. En och annan af dessa smygande gestalter 
vågade sig, efter en hastig blick ntåt gatan, for att se om 
någon ordningens våktare skulle Tara i nårheten, in i någon 
af de grant upplysta bodarne for att begåra en slant, 
antingen for hemmet eller for krogen, och i de flesta fallen 
beviljades afven deras bon, ty handeln hade gått val, och 
på julaftonen år åfven den mest hårdhjertade kopman med- 
lidsammare an vanligt. 

I en af butikerna på Drottninggatan hade dock tillop- 
pet af tiggare varit nastan storre ån tilloppet af kopare, 
och fdljden deraf var att en ung herre, som stod innanfdr 
disken, och som ty^ktes med jernspira regera ofVer ett 
par halfvuxna pojkar, hvilka stodo som tånda ljus i en vrå 
bredvid honom, s3Tites vara vid ett sårdeles dåligt lynne. 
Når derfor en liten trasig flickunge om sju eller åtta år, 
med en korg på armen, i hvilken hon bar några små kulorta 
papperspåsar, åmnade att fåstas på julgranar, med rådda 
steg trådde inom dbrren, så fick hon lmappt bppna munnen, 
och stamma sitt : "Sota, goda herrn . . ." fdrrån den unge, 
elegante rot med dundrande ståmma: 



244 



SVART PA HVITT. 



"Gå din vag, satbyting! har ges ingenting! Har haft 
tillråckligt med tiggare har hela dagen. Nå, vill du knalla 
dig af?" 

"Sbta, goda herrn!" bad den lilla med darraude stamma, 
"jag begår ingenting . . . jag bara ville . . ." 

"Nå, hvad vill du då? \ r ill du kopa någonting kanske?" 
fragåde den unge herrn, som i sitt dåliga lynne fann det 
tillståndligt att håna den stackars fliokungen; "ska' det 
vara något fint kladningstyg kanske?" 

Och dervid såg han på sina två slafvar med eri upp- 
muntrande blick, hvilket hade till foljd att de vågade sig 
fram med ett gillande småskratt, som dock hos den ene 
niera liknade en grymtnhig. 

■'Nej, sbta goda herrn," svarade den lilla, som. neg 
åndå djupare, "jag ville bara be herrn vara så snall och 
kopa ett par små påsar af mig — de kosta tre skilling 
stycket, ooh a' så vackra att hånga i julgran." 

"Hvar har du knipit de der?" frågade eleganten, 
uppmuntrad af sina bitradens misslyckade fdrsbk att åstad- 
komma ett skratt. 

"Mamma ooh jag ha gjort dem sjelfva," svarade den 
lilla, med tårarne i bgonen; "mamma skulle nog ha gjort 
ljusstakar också utaf papper, men hon år så fasligt sjuk 
och elåndig. Sbta, goda herm, kop ett par påsar, jag har 
bara fyra qvar!" 

"Nej, gå for tusan med dina påsar! Tror du jag bryr 
mig om så'nt skrap som julgran och tocke der? Nå poj- 
kar! hår lår inte komma något folk mera, och tiggare ska' 
fan stå och passa på! Ta' och stang och kor ut den der 
satungen med detsamma. De å' bara utskickade for att 
stjala, de tjufbytingarne!" 

Och med dessa om bildning och sjålsadel vittnande 
ord vånde den elegante herrn sig om på klacken, och de 
båda pojkarne skyndade sig att taga fram luckor och bom- 
mar for att stånga boden, hvarpå de sokte vinna sin tyranns 
ynnest genom att efterkomma hans befallning i afseendc på 
den trasiga fiickungen. Men hon hade icke afvaktat denna 
deras åtgård, utan stod redan gråtande på trottoaren utan 
att .veta hvar hon skulle bli af med sina påsar, då i det- 
samma en lång, aldre herre med ett besynnerligt utseende, 
klådd i en hog hatt och en något vid långrock med upp- 
slagen krage, med hastig och något svångande gång gick 



JJESIKNEKLIGB HEKRN. 



24 



forbi den lilla. Vid iorbigåendet horde han herme snyfta, 
och detta hade till fdljd att han stannade, betraktande 
henne med profrande hlickar. 

"Hvarfor grater du, mitt barn?" frågade han med svag, 
något gnallande stamma, i det ett par grå, vålvilliga ogon 
tittade frain mellan andarne af den uppslagna rookkragen. 

"Jo, for jag har inte fått sålja mina påsar," snyftade 
fiickungen, i det hon hbll fram sin lilla korg, "sota, goda 
herre, kop mina påsar, de kostar bara tre skilling styoket!" 

"Hvad ar det for påsar, kara barn?" frågade den 
besynnerlige herrn, i det han tittade i korgen. 

"De a' att hånga i julgran, sota- herre, de a' så vackra 
så . . . och de kla' så bra i julgran, for de g' kulorta." 

"Har du då någon julgran du?" 

"Nej, men mamma har sagt att jag skall saga så for 
att få sålja dem. Mamma skulle ha gjort ljusstakar också, 
men se hon å' så fasligt sjuk och elåndig, så," fortsatte 
flickan sin sorgliga lexa. 

"Jaså, din mamma ar sjuk? Hm, hvar bor du, mitt 
barn?" 

"Hvarfor frågar herm det?" sporde flickan tillbaka 
och borjade betrakta honom med misstrogna bliekar; ty 
den fattige får tidigt låra sig att misstro allt; "hvad vill 
herrn med det?" 

"Jo, jag vill fdlja dig hem och se hur det ar med 
din mamma," svarade den besynneiiiga herrn. 

"Herrn å' val inte vid polisen heller?" frågade flickan 
iinnu mera misstånksam och orolig ån foriit, i det man 
tydligt såg att hon amnade gora sig i ordning att springa, 
i fall svaret skulle utfalla mindre tillfredsstållande. 

"Xej mitt barn, det ar jag inte," återtog den besyn- 
nerliga herrn med ett kort leende, "och till bevis på det, 
så koper jag dina påsar. Hur många har du qvar?" 

"Fyra stycken, ' sota, goda- herre !" svarade flickan nu 
åter skinande och glad, "det gor tolf skilling tilisammans." 

"Se hår har du femti ore; men då sager du mig också 
hvar mamma bor? Inte samit, nu ser du nog att jag inte 
ar vid polisen?" 

"Ja bevars, och mamma bor på Vestra Humlegårds- 
gatan n:o 34, till venster inne i porten . . . men hon å' så 
lusligt sjuk och elåndig, så." 



246 



SVAKT PA IIVITT. 



"Vestra Humlegårdsgatan . . . hm, det var en bra bit 
det, men det ar detsamma. Vill du komma med mi, så 
gå vi hem till din mamma." 

"Ska' lierrn folja med? Hvad ska herrn hos mamma 
att gora?" sporde flickan ånyo, i det man tydligt såg att 
gladjen ofvcr den frikostiga betalningon striddc med. ett 
nyvaknadt misstroendo hos den lilla. 

"Gå fdrut, barn!" sade den besynnerlige herrn med 
samma vålvilliga och korta leende som forut, "begriper du 
inte att jag vill hjelpa henne?" 

De hade under tiden gått några steg uppåt den tvår- 
gata, som var narmast boden, och stodo nu nastan midt 
under en gaslykta. Den lilla trasiga flickan såg upp i den 
besynnerlige hornis ansigte, och hvad hon der såg måtte 
hafva varit af den most lugnande natur, ty snabbt som 
tanken fattade hon hans hånd just då han ville fora borsen, 
ur hvilken han tagit femtiooret, tillbaka i sin ficka, och 
kysste den hastigt och med denna smekande tacksamhet, 
som man finner åfven hos dot mest vanlottade barn, i det 
hon hviskade: 

"Ja, mi går jag gerna forut, for herrn a' inte vid 
polisen!" Och dermed skyndade hon forut gatan uppåt, 
ofvcr Brunkobergstorg och framåt Malmskillnadsgatari, i 
det hon litet emellanåt viinde sig om for att se om don 
besynnerlige herrn verkligen foljde henne. Och det gjorde 
han också ganska riktigt. Den långa, gångliga gestalten, 
hvars gång blef så mycket mera svångande genom de 
under den nastan fotsida kappan fangslade armarne, ooh 
hvars långd blef ånnu ansenligare genom den smala, hog- 
kulliga hatten, foljde henne hack i hal med hastiga ooh 
ljudlosa steg. Den lilla flickan saktade ett par ganger sin 
hastiga gång och ville forsoka att tilltala honom, mon han 
svaradc inte, han bara gick med samma raska och ljudlosa 
takt som forut. Flickungen blef nastan hemsk till mods, 
i synnerhet nar hon utfor • Dodgråfvaf granden kom till de 
mindre besokta stigarne nedåt Trasket, och ouppkorligt såg 
den bosymierliga herrn i kalame på sig, utan att htira hans 
steg, och utan att han yttrade ett ord. 

Slutligen, just nar hon skulle vika af in på Vestra 
Humlegårdsgatan, ifrån den backe som leder dit upp från 
det gamla Tråsktorget, nu Eoslagstorg, blef hon radd for 
något annat. Hon var visserligen van att gå den vågen 



BESiTNNUKLIGE HBEEN. 



247 



i nibrkret, och van vid de bullersamma scener som utanfor 
on och annan krog plågade uppfdras der; men då hon just 
nu i hornet såg en svart massa af larmande och druckna 
karlar intaga nåstan hela gatan, blef hon andå mera rådd 
for sin foljeslagare, och sade i det hon vande sig om midt 
i backen och tvårstannade framfor den tyste ledsagaren: 

"Det ar kanske bast, goda herrn, att vi vander om 
och går andra vågen opp, for nu ha de kommit ut fulla 
jfråirt 'Morianskan' igen!" 

"Det gor ingenting, gå på du bara!" svarade den 
besynnerlige herrn lika lugnt och stilla som fdrut. 

"Men om di vill åt herrn då?" åtcrtog den lilla. 

"Mig vill ingen åt, kåra barn. Men gå du bredvid 
mig, så vill ingen af dem åt dig heller." 

Och dermed fattade han flickans hand och fortsatte 
vågen uppåt backen. Just når de kommo upp der karlarne 
stodo, blef bullret åmm vårre, och en af de druckue tyck- 
tes vilja stiga framom de andra for att tilltala den lange 
herrn, men knappt hade han kastat en blick på honom, 
fdrrån han drog sig tillbaka och det blef alldeles tyst i 
hornet modan flickan och hennes foljeslagare gingo forbi, 
ja, så tyst, att den lilla flickan tydligen horde huru den 
karlen som stigit fram, hviskade åt de andra i det han 
vordnadsfullt lyfte på mossan: "Tyst, edra krabbsaltare, 
honom o ska vi inte ofreda. Det år 'besynnerlige herrn'!" 

"Åh tusan!" mumlade de andi'a, i det de aktnings- 
fullt drogo sig åt sidan; "å' det 'besynnerlige herrn". Det 
ver en annan sak!" 

Den lilla flickan blef allt mer och mer underlig till 
mods; hon blickado upp till sin långe foljeslagare, for att 
se om han mdjligen hort hvad karlarne sade; men han 
hade gråft ner ansigtet ånnu djupare ån vanligt i den hbga 
kragen och gick lika raskt som fdrut, ånda tilis den lilla 
llickungen stannade framfor en halfmurken port till cu låg 
och elåndig koja, hvars fdnster lågo ånda nere vid gatan, 
och hviskade halft forskråekt och halft genomtrångd af en 
vdrdnad och en trygghet, hvars grund hon icke kunde 
forklara i sitt barnsliga sinno: 

"Iliir inne år det som mamma bor." 

"Jaså," svarade den besjamerlige herrn, "dot år bra, 
mitt barn! Gå fdrut du och visa mig vågen." 



248 



SVAllT PÅ HVITT. 



"Ja, men herrn får allt lof att ta mig i hand, for hår 
å' så fasligt mbrkt," sade den lilla, "och annars kan herrn 
gora ilja sig." 

"Ah, det ar inte farligt," svarade hennes foljeslagare, 
i det han steg inom den gnållande porten, "gå på du bara." 

Och derpå horde den lilla flickan ett skrapande ljud 
och ett plotsligt ljussken spred sig ofver en massa gam- 
malt bråte i den halfnedruttnade portgången. Hon vande 
sig hapen om och såg då sin foljeslagare stå med ett litet 
vaxljus i ena handen, skyddande dess af luftdraget flårn- 
tande låga med den andra. Den lilla flickan ijppnade en 
sned och lutande dorr långst till venster i portgången och 
sade med en djup suck, i det hon vånde sig mot sin lysande 
foljeslagare: 

"Hår bor mamma, om herrn vill vara så god och 
stiga in." 

I detsamma bppnades håftigt en dbrr midt omot den, 
som flickan oppnat, ett gammalt knotigt qvinnoansigte tittade 
ut i portgången, men drog sig hastigt tillbaka igen, i det 
en darrande och skarp ståmma hviskade åt någon, som 
tycktes vara iimanfdr: 

■ "Herre Jesses! Si 'besynncrlige herm'!" 

"Hm," sade flickans långa foljeslagare, liksom han 
skulle blifvit forargad; men andå på samma gång både 
godmodigt och fromt, i det han fbljde den trasiga flickan 
in genom dbrrcn. 



S. 

Det var en sorglig, men i en stor stad ingalunda 
ovanlig syn som nibtte den besynnerlige herrn vid hans 
intråde i det så kallade rummet. Hummet var egentligen 
en for detta bagarstuga med stengolf och en stor svart spis 
långst inne vid ena långvåggcn. Midt emot spiseln var 
ett trasigt fbnster utåt gården, och i de tvennc felande 
rutomas stalle voro stora trasklutar instoppade for att 
utestånga kblden. Framfdr fdnstret stod ett haltande bord, 
och en bit ifrån spiseln, midt på långvåggen, en dålig sang, 



BESYJiNEKLTGl! IIEIiltN. 



249 



uv hvilken några trasiga halmstrån framstucko. Ett par 
sondriga stolar, och i hornet mellan spiseln och sangen, en 
gammal matta med en af trasor sanmianmllad puta omot 
sjelfva spiselmuren, hela anstalten nied utseende af en dålig 
badd for en ntsvnlten hund, fullåndade mbbleringen i min- 
inet. Allt detta såg den besynnerlige herrn vid skenot af 
dot påtiinda ljuset, och det var med ett langdraget 'hin', 
mora liknande en djup suck, som han såg sig omkring i 
dot elåndiga kyffet. Men nu vande sig hans spejande oga 
åt sangen, der man ofvanpå halmen under något, liknande 
en grå såck, kunde skonja kontureraa af en mensklig gestalt. 

Och der låg också en menniska — en »juk, nastan 
diiende qvinna; en arm, lidande moder, som har i saliskap 
med noden och elåndet firadc sin jul, omgifven af mbrker 
och kold. Men inedan den besynnerlige herrn såg sig 
omkring i denna jemrens boning, Tiade den lilla trasiga 
flickan skyndat fram till sangen, och man horde henne nu 
med halft hviskande och orolig ståmma fråga: 

"Mamma, sofver du, mamma? År du mycket dålig?. 
Har ar en så snall herre som har kopt alla mina påsar, 
och han har foljt med mig hem for att hjelpa dig, mamma 
lilla!" 

Men nar den lilla inte tatt något svar, blef hon ånnu 
mera orolig, och fragåde på nytt: 

"Svara, mamma, snålla mamma, såg om du sofver?" 

"Tyst barn," sade nu gasten, i det han giek fram till 
sangen och lyste på den sjnka, "din mamma sofver verk- 
ligen, våck henne inte!" och med det djupaste medlidande 
i sina grå bgon lutade han sig ned offer ett blekt och 
utmårgladt ansigte som låg på en smutsig kudde under 
den grå sacken på halmen. ■ — "Har ar mycket kallt!" 
mumlade han derefter nastan for sig sjelf, "den stackars 
qvinnan fryser ihjål! Vet du, bam," fortfor han halft 
hviskande till bamet, i det han vånde sig till flickan, "om 
det fius någon ved att få kbpa i trakten hår?" 

"Ja," svarade flickan i samma ton, "det finns i mjolk- 
magasinet några hus hårifrån: der sålja de efter vigt, for 
vi kopte for åtta skilling i fdrrgår, men vi fick inte många 
tran, så se'n i går morse ha vi inte haft någon eld." 

"Se hår har du en riksdaler, bam, skynda dig dit och 
kop så mycket du orkar båra i famnen och så ett par ljus ; 
fins der mjukt brod också?" 



250 



SVAKT PÅ IlViTT. 



"Ja, så goda, så goda franska bron," svaradc flickan 
med lysande ogon. 

"Kop då några sådana också, och når du sen kommer 
hem med veden och ljuscn, så ska' du få kbpa horn litet 
mjolk åt din mamma och dig. Skynda dig nu." 

"TJsck ja, det ska gå som schas, det," fdrsåkradc flic- 
kan i det hon tog korgen, som hon stålt it'rån sig på bor- 
det, och skyndade ut genom dbrron. 

Når den besynnerhge herrn blcf ensam, slog han ner 
sin långa kappkrage, lutade sig of'vcr den sofvande qvin- 
nan och lyste forsigtigt på henne med ljuset i ena handen, 
under det han med don andra tog upp ur fickan på sin 
långa rock en liten flaska, som han skakade i det han 
t'orskande betraktade den sjuka. 

"Nej, jag bedrar mig inte," sade han hall'hbgt tor sig 
sjolf, "hon sofver inte, hon år afdånad, såvida hon inte . . ." 
och nu ståide han flaskan på siingkanten och lade sakta 
sin hånd på den sjukas bleka panna, "nej, hon år inte kali, 
pulsen slår vid tinningen. Gud ske lof, kanske år inte min 
julafton tcirlorad!" 

Ocli nu stalde han ljuset på spisolkanten och giok med 
tysta steg tillbaka till sangen. Den långa rocken tyektes 
hindra honom, och han tog don af sig och lade den bfver 
sangen på den sjuka. Sedan det var gjoi-dt, tog han upp 
ur bakfickan på sin gammalmodiga bonjour en fin,' hvit 
nåsduk, slog några droppar af flaskans innehåll i ena hor- 
net, hvarpå han forst strbk den afdånado qvinnans tinuin- 
gar och sedan satte nåsduken for honnes mun. 

"Men hvad gbr jag-?" frågade han i detsamma hall'- 
hbgt sig sjelf, och det tyektes ett bgonbliek som om han 
velat draga nåsduken tillbaka; "har jag rått att ingripa i 
vår Herres beslut? Har jag rått att åtcrkalla den stackars 
qvinnan till ett lif, som for henne troligen endast varit och 
år en bbrda? Jo, jo, jag har det, jag skall det, ty hon år 
mor. En annans bdo beror på hennes. Men hon ror sig 
inte, kanske tog jag for litet ether, låt oss fbrsbka med en 
ny dosis." Och nu fuktade han nåsduken ånyo, och fdrde 
den på nytt till honnes låppar. "Stackars qvinna!" fort- 
satte han mod djupt medlidande i sin något gnålliga rost, 
"stackars qvinna, hon har varit vacker, en fallen stackare 
troligen, ett barn utan far! Samhålle! samhålle! Når skall 
du hysa medlidande med offret och fdrakt for den som 



BESYNNERLIGE HERRN. 251 

orsakat dess fall? Når skall du ge alla dina barn Ijus och 
dygd och sedligket — och arbete framfbr allt? 

En djup suck från den afsvinimade qvinnan af'brot hans 
bittra betraktelser. Hon gjorde en hastig rorelse och derpå 
nedsjbuk hon. på nytt i samma ororlighet som iorut. 

"Svimningen ar onvis," mumlade han, "det ar siiker 
lika mycket hunger som sjukdom, men jag hoppas å'ndå — 
ah, hon Sppnar ogonen! Då år det tid att ta' frani min 
andra flaska." 

Och medan den sjuka qvinnan oppnade sina matta 
bgon, och såg sig omkring med slb och forvirrad blick, 
log den besynnerliga herrn upp ur den andra fickan på sin 
långa rock en något stb'rre flaska innehållande vin, och 
sedan ur bonjouren cn i livitt papper mycket val inlindad 
silfversked, halde den half af vin och sade tyst bob mildt 
i det han lade ena handen under den sjukas hut'vud, for 
att stodja henne: 

"Se har, min goda qvinna! Tag in det har, så blir 
ni båttre." 

Hon såg på honom lika slo och stirraude som fdrut, 
men gjorde icke något motstånd, och han halde vinet i 
I H ii nus mim, stilla och forsigtigt som om han matat ett 
litet barn. Den sjuka qvinnans torra strupe hade icke 
makt att svålja de få dropparne, en våldsam hosta bemåg- 
tigade sig henne, och bon spilde ut vinet bfver rocken 
som han lagt ofver henne. Lyckligt vis var det åunu litet 
qvar i skeden. 

"Seså, inte så hål'tigt!" varnadc den besymierlige herrn 
mildt, "forsbk och sviilj, så skall ni få se att det går," och 
vid dessa ord lyfte han hennes hufvud litet hbgre upp från 
den torftiga hufvudgarden; "se så der ja, ser ni bara! Nu 
(ick vi ner ett par droppar, de ska nog gora er godt, lita 
på det. Om en stund ska vi ta' en sked till, men vi fa 
vara fbrsigtiga, jag ser nog hur det ar f'att!" 

"ilitt hufvud, mitt hufvud!" ])ustade den sjuka, i del 
lian lade henne tillbaka på hufvudgarden, och som om 
dessa ord alldeles uttbmt hennes krafter, slot hon ogonen 
på nytt och låg der till utseendet liflbs som fdrut. 

Den besymierlige herrn gick med tysta steg bfver 
golfvet, hemtade med sig en af do haltande stolarne, och 
satte sig bredvid qvinnans hufvudgård, såg forst på sitt ur, 



252 SVART PÅ HYITT. 

sedan på henne, och fortsatte på nytt, med korta afbrottJ 
det påborjade samtalet med sig sjelt'. 

"Hvilken julafton! Arma qvinna! For val attjagkoml 
att gå Drottninggatan; men hvad flickungen drojer! Mani 
skall få se att de ha stångt, så att hon into lår någonl 
ved, och då fryser den har stackarn ihjal i natt. såvida-J 
jag inte skulle kunna, ja, låt se om jag skulle kunna nyttaj 
henne. Men att i qvall tå tag på någon som kan goraJ 
det, nej, det ar omojligt. Tyst, nu tyckte jag det gnallde-l 
i porten, det år någon som trefvar på dbiren, ja, det arl 
Hickungen!" 

Med låtta, nastan. ungdomliga steg skyndade "bcsynj 
uerlige herrn" till dorren, han oppnade den, och det vajB 
verkligcn den lilla, varm och flåsande, med hela fångefl 
t'ullt med ved. Knappt var hon inkommen forr ån hon heM 
glad utbrast: 

"Se bara, så mycket jag fick . . . och det år sex bjork-1 
tråd med ibland det andra . . . som år gran! Vill herrn ta*! 
det hår nu och gora opp eld, så får jag gå efter resteM 
tor jag kunde inte båra mer ån veden." 

"Ja, tag hit, tag hit . . . och så skynda dig igen modi 
korgen och ljusen . . . hvad har du att ta' nvjolken i?" 

"Det får jag låna på mjolkinagasinet." 

"Laga, att du får låna en panna också, så att vil 
kunna våruia den." 

"Ja, snålla herrn! Men," afbrot hon pjotsligt orolig,! 
"hur ar det med mamma?" 

"Kra, min fiicka lilla, hon tittade upp nyss, och nul 
solver hon igen." 

"Gud, hvad hon ska' bli glad, nar hon vaknar!" Och I 
med ett par steg var den lilla utom dorren. 

Den besynnerlige herrn gick fram till spiseln med sin! 
borda, och inom kort brann en dugtig brasa på den svartS 
nade hallen. 

"Hm, årlig ved var det också!" mumlado han for sigf 
sjelf, "brukar blbta den annai's for att få den att våga 
mycket mora. Så der ja, nu brinner det bra ... om jag 
kunde maka sangen, så att hon fick något med af varmen, ' 
den sjuka! Nå, låt oss fbrsbka!" 

Och inom några ogonblick var sangen forsigtigt maka 
ifrån våggen och fram till spiseln, och det rbda, flammande 
skenet från brasan foll på den sjukas aftårda anlete, son 



BESYNDERLIGE HEEEN. 



253 



af de flamtande lågorna tycktes la 1 arg och lit' igen. Inom 
några minuter oppnade hon ogonen på nytt, och såg nu 
redigare, men med ett uttryck af tviflande fdrvåning, an 
p§ olden, an på den besynnerlige herrn, som lutade sig 
aer ofver henne. 

"Hvar ar jag?" stammade hon. "Eld! Horre Gud, 
så skont det varmer! Men hvar år Maria? och hvem år 
ni? Såkert en Guds engel, som han såndt mig till hjelp i 
c.låndet !" 

"Seså, seså . . . tala inte så mycket ... en syndig men- 
niska år jag bara. Men nu ska' ni ta' några droppar vin 
till. Se så der ja, svålj nu forsigtigt. Smakar det bra?" 

"Ja, ja!" hviskade den sjuka, "det stårker så under- 
ligt, men hvar år fiickan, hvar år mitt barn?" 

"Hon kommer strax . . . hon har gått efter litet mjolk 
och brod, och ett par ljus. Det år ju julafton, vct jag." 

"Julafton!" suckade den sjuka, med ett sådant uttryck 
af sorg och fortviflan, att den besynnerhge vånde sig bort 
tør att torka en tår ur dgat; "julafton! och min flicka har 
Engen jul, hon!" 

"Seså, klaga intc nu . . . er lilla flicka har skaffet oss 
alla jul! Var lugn, det ska' nog bli båttre. Har långe 
M 'dan va det ni åt sist?" 

"Jag tror, att det var i forrgår . . . jag vet inte . . . 
jag har varit så sjuk . . . jag trodde, att det skulle bli slut 
i dag, men vår Herre ville val inte ta' mig till sig ån, då 
han skickat en god menniska till hjelp i min nbd! Fast, 
hvad har jag att lefva for . . . jag arnia elåndiga vareise!" 

"Ert barn!" svarade den besynnerlige, med alivarlig 
stiimma. 

"Ja ja, mitt bam, mitt stackars, vålsignade barn!" och 
tora tårar ruilade utfdr hennes infallna kinder. 

"Seså, gråt inte, det gdr er såmre igen." 

"Kej, låt mig gråta, det stårker . . . det låttar! . . . Ack, 
hvad det varmer skbnt ifrån brasan . . . hår har inte varit 
old på två dar . . . och det år så kallt ute. Men hvarfdr 
kummer inte Maria, hon behofver nog vårma sig, hon stac- 
kare! Tyst, nu går det i porten. Hon kommer!" 

. Och den sjuka fdrsbkte att resa sig upp, men då vid 
donna rbrelse det trasiga linnet fbll ned ofver hennes afma- 
grede axlar, så gomde hon dem på nytt med en kånsla af 
blygsel under det torftiga tåoket, och tillsldt ogonen ; medan 



254 



START PA HYITT. 



den lifiiga fårgen på hennes kinder gjorde henne nastaa | 
vacker i allt sitt elånde och sin hjelplbshet. 

Det var den lilla, som kom. Alldeles f'ullastad och 
med strålande bliokar trådde hon in i rummet, och sedan 
hon på bordet satt ifrån sig korg och panna och en bleck- I 
Haska med mjolken i, ville hon rusa fram till sangen, tillS 
den sjuka modern, då den besynnerlige horm uppfangade 1 
henne på halfva vågen, och sado, i det han med mildt våMB 
fdrde henne fram till brasan. 

"Forst skall lilla Maria vårina sig litet . . . kyler aljM 
deles at manima annars . . . seså, inte streta, kom nu . . . 
nå . . . nå, jag tror att det smakar, hvasa ?" 

"Ack så skont, så skont!" hviskade den lilla, i det honM 
dfverlemnade sig åt det for henne så ovana behaget af vårH 
men ; men 1 åndå med rorande kårlek i sina blå ogon blicM 
kade bort till modern i sangen. "Jag kommer straxjM 
manima lilla! Men hvad du ser nryeket. friskare ut nu! . . 
Ja, du mamma, tank dig att det var på DrottninggataiiH 
som jag tråffade den beskedliga herrn, och han fdljde niecM 
mig så hår långt, och det år han som gifvit oss penga^B 
till ved, och till allt det andra med! Och frun på mjdlk-B 
magasinet ville knappt tro, att det var sannt, du!" 

"Tyst nu, lilla pratmakerska!" sade den besynnerliga I 
herrn. "Kan du vårma mjolken, tror du?" 

"Liksom jag inte skulle kunna vårma mjolken!" sva- 1 
rade fiickan med stora ogon och halft fdrolåmpad min, "frågaM 
mamma, om inte jag kokade potatis hår om sistens," tilladeH 
hon helt stolt^ men fortsatte genast derpå med foråndrad fl 
ton, "når vi ånnu hade potatis och ved! Gjorde jag inte« 
det, mamma?" 

"Jo, mitt snålla barn, visst gjorde du det!" hviskade I 
modern, och fortsatte seda-n, i det hon vånde sig till den I 
besynnerlige. 'Tår hon inte komma nu?" 

"Bara hon har satt på pamian,'' svarade denne, i det I 
han vånde sig bort och mumlade några otydliga: hm, hm! I 

"jSu år det gjordt!" ropade den lilla, "och nu, mamma, j 
nu kommer jag till dig!" 

Och med ett skutt var hon ofrer golfvet till modern, 
som nu, gldmsk af allt annat, stråekte ut sina nakna armar 1 
och omfamnade henne med en sådan omhet, som endast 
en moder kan uttryeka, och en moder, som råddats från 
dod och fdrtviflan. Den lilla tryekte sig intill henne så | 



BESYNNEELTGI; HERRN. SJBO 

hårdt, oeh barnets snyftningar och modems suckar och 
kyssar blandade sig' till en musik, som den besynnerlige 
mannem tycktes uppfatta som den herrligaste harmoni man 
kan tåhka sig. 

Ty under det han med strålande ogon bctraktade 
gruppen i sangen, sade han for sig sjelf. medan han knåppte 
igen den långa bonjouren ånda till halsen: 

"Hm, min julafton tir icke fdrlorad! Gud vare tack 
och lof! Myoken nod finnes val an, oeh många tårar Mias 
val trots detta, på fralsarens festaften — men en ar hul- 
pen, och jag fick blifva verktyget. Gud vare tack och lof!" 

Och efter en tyst bon niirmade han sig sangen och 
sade mildt: 

"Seså, nu tar jag min kappa och går. Lilla Maria 
hjelper nog sig sjelf oeh mamma också. Gud vare med 
er, jag kommer igen i morgon." 

"Och ert namn, ert nanm?" hviskade qvinnan, i det 
hon trots hans motstånd fattade hans hand och betackte 
den med kyssar, "ert namn, att jag kan tå innesluta det 
i mina boner ? <: 

"Kalla mig, en menniska !" sade den besynnerlige man- 
nen, i det han slet sig los och skyndade ut. 



e. 

Jfår den besynnerlige herrn kom ut på gatan igen, 
drog han den långa rocken iinnu tåtare omkring sig, 
och ansigtet dok ånnu langre ned i don hoga rockkragen, 
i det han med hastiga steg skyndade "Vestra Humlegårds- 
gatan framåt, och nu rakt ned till Stora eller Sodra Humle- 
gårdsgatan, i stallet for den vag, som flickan visade honom. 

"Kunde komma flora ut ifrån 'Morianskan'," nmmlade 
han for sig sjelf, i det han tog ut stegen annu mera, "och 
dot år inte sagdt att alla kanna 'besynnerlige herrn' så 
val som de forrå. Men det ar sannt, jag har glomt en 
nak. Den der hviskande rosten i porten tyekte jag mig kanna 
igen. Jag borde kanske saga åt en konstapel att hålla 
dgat på 34 litet, annars kanske att de komma och dela med 



256 



SVART PA JIVITT. 



mina skyddslingar. Ivunde falla grannen in att ta' veden 
af dem, oeh mjolken med . . . får val kanske gå upp till 
vaktkonfcoret ; for att traffa någon har bortåt, dot ar då inte 
så vanligt just. Får val se, nar jag kommer nor i hornet . . . 
kanske att, julaftonen till ara, herrarne a' så goda och titta 
hitåt." 

Och så var det verkligen. Midt utanfdr det så kal- 
lade 'Lambyska verket' stod verkligen en konstapel och 
tittade mycket fdrnumstigt upp åt gatan till Trasket, der- 
ilrån något gral hordes. Den besynncrligc herrn rordc 
sakta vid hans axel, och i det konstapeln vande sig om, I 
gjorde han genast honnbr, och det lika artigt, som om han 
s&fc framfdr sjelfva ofverståthållaren. 

"Hor nu konstapeln, var beskedlig och gå ett slag 
uppåt Vestra gatan till n:o 34; der bor en stackars sjuk 
qvinna med ett bam, en flicka på en sju eller åtta år . . . 
och det år någon, som skaffat dem litet mat och vod i 
qvåll ..." 

"Jaha, jag forstår," svarade konstapeln, i det han gjorde 
ny honnor. 

"Men midt emot i portgången bor någon, som kanske 
kunde få hist att dela med de stackarne." 

"Vånta litet . . . trettifyra ... till venster i portgången?" 
"Ja, alldeles." 

"Ihå, nu vet jag, der bor en gammal markatta, som 
heter Hindell . . . och hon har folk, som bor inne hos sig." 

"Just den år det ... nu kommer jag ihåg hvem rosten 
tillhorde . . . håll ogonen på dem litet, så kan den der, som 
hjelpte mor och barn, vara lugn for dem tilis i morgon." 

"Jaha vaserra, jag ska' gå upp och saga Hindellskan 
några ord i forbigående, så den der som hjelpt de stac- 
krarne," forsatte konstapeln i det han" blinkade slugt på 
ena ogat, "kan vara alldeles trankil." 

"Tack, tack," svarade den besynnerlige, i det hans 
ena nand stack fram under kappan, och nårmade sig kon- 
stapelns, hvilken gjorde en håftig rorelse, som om den knutit 
sig om något, hvilket den icke gerna ville forlora, medan 
andra handen låg stadigt qyar vid_ schakåskårmen till en 
den mest vordnadsfulla honnor som val någon poliskonsta- 
pol i verlden gjort på någon julafton hår i tiden. 

"Underlig kurre, det der," sade konstapeln for sig sjel 
i det han vek af uppåt Vestra gatan, sedan han vid hbrnlykta 



BESTNNERLIGE HBUEN. 



257 



kastat en blick på det som han hade i handen, ooh dervid 
tyekts gora en ingalunda obehaglig upjatåckt, "fbrbannadt 
underlig - kurre; men en bra kurre oekaa. Riktigt slug a' 
han val i alla fall inte, då han går så der och tar reda på 
allt mojligt patrask, i stallet for att sitta i sin fina våning 

på nåja, hvad angår det mig? Nu går jag ooh tar 

mig en liten styrkdryck så lange." 

Medan konsta"eln uttbrde denna lofvårda foresats, skyn- 
dade den besynuerlige med samma tysta och snabba steg 
som forut Norrmalmsgatan f'ramåt, ofver Korrinalmstorg ooh 
Kungstrådgården vidare framåt Norrbro och staden. Kloc- 
kan slog hall' elfva i Jakobs kyrka just nar han gick forbi 
den, och detta påskyndade hans steg annu mera. 

"Redan half elfva," sade han for sig sjelf, i det han 
gjorde en annu storre svangning an vanhgt på sin gang- 
liga lekamen, "då ha de våntat derhemma. Na, de kunna 
också gerna vånta litet . . . a' hvarken hungriga eller frusna, 
Hm, kan just undra hvad det skulle kosta att ha alla men- 
niskor i hela staden vårmda och måtta i qvåll? Gudnås 
så visst! kostar mycket mera an jag kan komma ut med. 
Naja, man får vara nbjd med litet." 

Och dermed fortsatte han sin vag, kastande ouppkdr- 
ligt spejande blickar omkring for att se, om han annu skulle 
kunna på sin vag mdta någon nod att afhjelpa, någon sorg 
att lindra. Men gatorna voro folktomma, som vanligt vid 
denna tiden på en julafton; både rikedomen och noden hade 
uppnått sina boningar. Det lyste grannt åfver allt ur de 
stora våningame, och de flesta butikerna voro stångda; — 
åfven ur de små fdnstren lyste det, och det låg som en 
ande af friet ofver den snobetåekta jorden, medan jubiat- 
tens stjernor tindrade på fastet lika klara som då de ledde 
Osteriandets' vise till den torftiga krubba, der den storste 
menniskovannen fdddes i nod och fattigdom. 

Snart uppnådde den besynnerlige herrn ett stort hus 
vid en af den inre stadens oppna platser, och i det han 
stannade framfdr porten, letande efter sin portnyekel, såg 
han sig annu en gång omkring med blickar, som tyektes 
vilja genomtranga morkret; han satte nyckeln i portlåset, 
oppnade det, och såg ånuu en gång utåt, hvarpå han 
med en djup suck af ledsnad sade for sig sjelf, i dot 
han långsamt gick in genom porten: "Nej, jag får vara nojd 
med hvad jag fått. Min julafton år ju andå inte fdrlorad." 

Svart på hvitt. ^ 



SVART PÅ HVITT. 



Och inedan n\i den besynnerlige menniskoviinncn skyn- 
dar upp i sin eloganta, om också i myckct egendomliga 
bostad, der en gammal qviulig aniorvandt med en oro, som 
vanan vid hans långa qvalsproménader iekc kmmat for- 
mildra, emottar honom med gliidjcstrålande ansigte och 
vanliga forcbråclser, vill jag tor liisaren forsoka gora klart 
hvem oeh hvad den besynnerlige hcrrn egentligcn ar. 

Han ar holt enkelt en mycket rik — en mycket olyck- 
lig och mycket cgcndomlig man. Han bar ett bekant namn,' 
han ar fideikommissario till ett historiskt kandt och mycket 
miirkvardigt gods vid en at malarstriinderna, der en al' våra 
storsta kommgar tillbragte många ljusa och lyckliga dagar 
vid en ålskad makas sida; honom sjell' var det icke fbr- 
nnnadt att der tå infdra som jnaka den enda qvinna han 
iilskat. 

Hon alskade icke honom, och hans kiinsla var for 
djnp, på samma gång som hans karaktår och lynne voro tor 
mycket inåt vanda, fb*r att han skulle knnna byta om tyeke. 
Den karlek till sina imgdomsdrommars brud, som icke kunde 
tå sin motsvarighet i tiden, brdt fram ur hans hjerta i en varmaj 
som omfattade hela monskligheten, och i synnerhet alla 
dess olycksbarn. Han blef en enstoring, ett original, — 
ett al' de fa, som våra dagar har att uppvisa, och åfven 
ett af de få, som fbrstått att sprida så mycken viilsignelse 
omkring sig. Ofver allt hvar det fanns en nod att afhjelpa, 
ett anlag att understodja, något samhallsny ttigt att bidraga 
'till, der var han framme, der var han den frikostige oeh 
blygsamme hjelparen, som aldrig skydde moda och upp- 
offring, och som alltid gbmde sig nndan for sin egen viil- 
gerning, som om han hade begått ett fel. Han viilsigna- 
des af alla samhallets skeppsbrutne, och han utskrattades 
af många dess koryféer, medan han belackades af alla dem, 
hvilka till allt som opåmint gores i barmhertighetens tjensl 
så geraa vilja uppleta oreua motiver. 

Han. var en varm beundrare af skbn konst, oeh i syn- 
nerhet af mnsik. Han bekymrade sig aldrig om hvad verl- 
den sade, ntan ansåg att hvarje menniska hade ratt att 
lefva for sig, som hon ville, forutsatt att hon icke ginge 
andra menniskor i vågen. Derfor kladde han sig besyn- 
nerligt, derfor gick han besynnerligt och såg besynnerlig ut. 

Jag minnes annu från min skoltid den magra gestal- 
ten, som då, liksom sedan, tyst och stilla svåfvade fram som 



JSF.STUXEKLIGF. HDKRN. 259 

en skugga tatt utmed husradema, och som alitid våckte 
vårt lbje. Ofta mir vi gingo från skoian, foljde vi efter 
honom, fem eller sex styeken, for att haraa hans svan- 
gande gang, och haus hastiga, nåstan trippande steg, — 
en gang minus jag till och med, att en af kamraterna gjorde 
i ordning en dugtig snoboll och slog honom midt i ryggen 
mod den, hvarpå vi allesammans med den oskykligaste min 
i verlden stalde oss att se in i fdnstret till en boklåda. 
Men han hade nog mårkt hvarifrån presenten kom, och 
man tanke sig vår blygsel och forskråckelse, naj" han Tande 
sig om, gick rakt fram till oss, och sade med sin milda, 
om också intc sardeles melodiska rost, medan han sag på 
oss med ett halft småloje kring de tunna låpparnc: 

"Ivi ska' inte krama snb'bollarne så hårda, små gossar, 
for då kan ni gora illa någon." 

Och ntan att saga något vidaro, fortsatte han sin gång 
på samma sått som forut; men vi pojkar kommo ofVerenfl 
om att aldrig mera hvarken skratta åt eller kasta snoboll 
på honom, så mycket kiinde vi oss slagna ntaf hans sti 11a 
våsende och den milda forebråelse han gaf oss. 

* r llan var en forsyn for en mangd fattiga familjer, och 
på sitt stora gods var han afliållen som en far. Han hade 
for den ytlige betraktaren sina lojliga sidor, det ar sannt, 
men hvem har icke dem? Funnes det så mycket gediget 
guld på botten af hvarje menniskosinne, som det fanns hos 
den besynnerlige mannen, så stode det båttre till med mensk- 
ligheten, ån det gor. 

Ty den lilla episod ur hans tysta och menniskovånliga 
lif, som jag hår omtalar, sedan jag af en håndelse kommit 
i beroring med en af de handlande personcraa i den lilla 
romanen ur verkligheten, var långt ifrån en enstaka foreteelse. 

Den besynnerlige mannen tånkto som den store roma- 
ren, hvilken ansåg hvarje dag fdrlorad, under hvilken han 
icke utfort en adel handling. Och om det smygando fbr- 
talet skulle haft rått, om det funnits en mork skugga i 
hans lif, så hade han också forsonat den båttre ån man- 
gen, som kanske varit -mera felaktig ån han. 



260 



SVART PA liVITT. 



4. 



På juldagsmorgonen var den sjuka ovinnan don, som 
forst vaknade i det dåliga kyffet på Hunilegårdsgatan. 
Hon tyckte, att hon kande sig stark nog att kunua tbrsoka 
stiga opp, for att tanda upp eld i spiseln oeh ofverraska 
sin flkka med något hos dem så ovanligt som en sprakande 
brasa: men då hon forsokte att siitta sig upp i siingen, 
markte hon likval, att hon iinnu var alldeles tor svag der- 
till, ty det borjade skymia for hennes bgon, och lieunes 
hufvud viirkte, så att hon måste lagga sig ned på kud- j 
den igen. 

"Stackars min flicka!" suekade hon for sig sjelt', 'Jagl 
kan inte tanda upp en julbrasa åt henne. (Joh Lnte har j 
jag hjerta att våcka henne heller, fast det nog borjar att] 
kånnas litet kallt har inne. O min G-ud, hur skulle del ! 
val ha sett ut har, om inte den frikostige hjelparen i gåfi 
tråffat på rnitt stackars barn? Helt såkert hade dot då! 
yarit slut med mig, och min flieka hade varit ett modeiv 
lost barn, lika visst som hon nu iir ett fader lost." 

Och den sjuka suekade djupt, och amnade just gora 
en ny anstrangning for att stiga upp, då hon horde någoal 
fingra på dorrklinkan, ty något annat lås fanns inte på den 
sneda dorren till for detta bagarstugan. 

Den sjuka hado icke kraft att ropa for att fråga hveij 
det var, och tyektes med en viss forskrackelse vanda blic-; 
kårne bort åt dorren i det halfdunkla rummet, då den 
detsamma oppnades och grannen midt emot i portgångeu 
stack in forst sitt hufvud och derpå hela sin vsirda person 
Den var just icke sårdeles rokommenderande vid forstå] 
anblicken och blef det ånnu mindi-e vid ett fortsatt be 
traktande. • 

'Fru' Hindeli, som hon sjelf kailade sig, var naml 
ligen en stor och starkt bygd, sexti års menniska, med 
ett groft och rodbrusigt ansigto, omhbljt af en smutsig 
nattmb'ssa, under hvilken några gulgrå hårtestar stuoko 
fram, och den ofriga toaletten var just icke heller tilldre 
gande. Den bestod namligen af en kort, grå yllestubbj 
under hvilken ett par stadiga ben oeh lotter, i f. cl. hvita 



BESY.NfvEKLIG E HERKN. 261 

ullstrumpor och ett par afskurna gamla stofvelsockor, tittade 
frain. På halsen hade hon en gamma] rutig ylleschal, som 
var knuten bak på ryggen, oeh var for ofrigt bararmad, 
men med ett par armar, som ieke hade sctt vatten på man- 
gen god dag, och som torr kunnat tillhbra någon vedsågande 
dalkarl, an en medlem af det så kallade svagare konet. I 
lianden hade denna gratiernas vanlottade syster en half- 
butelj, i hvilken ett af'brutet tvåskillings talgljus var in- 
stucket, och lysande framfor sig med ljuset, gick hon med 
steg, som skulle vara varsamma, men som i stallet blefvo 
ånnti mera klampande, derfor att hasorna hade nedgåugna 
bakkappor, och i fbljd deraf efter hvart steg slogo sjelf- 
ståndig takt mot stengolfvet, fram emot sangen. 

"Nej se, ta' mig dalem a' inte lilla vanuen vaken!" 
utbrast hon med nyter ton, i det hon lyste på den sjuka, 
under det man likvål tydligt i de grofva dragen kunde 
liisa ett uttryck af missråkning eller sviken forvan tan, "hur 
står det till med helsan och kårleken på julmorgon ? Båttre, 
tror jag . . . jojo, når man får en sådan hjelpare så . . '." 

"Kånner frun honom?" hviskade den sjuka med lifligt 
uttryck af tacksamhet i sina matta ogon. 

"Jo jo men, kånner jag så, kåra hon. Och nu kan 
jag saga henne, att sedan han fått tag i henne, så kan hon 
vara lugn for hela kodiljen. For den karln ar då alldeles 
galen att hjelpa ... nej si, minsann har hon inte både ved 
och ljus . . . och mjolk och franska bron med ... jo, jag 
tackar, jag! Det var riktigt storkalas det for henne på 
julafton, stackare; men si, hade hon lydt mig i tid, så 
kunde hon haft det mycket båttre lange se'n. >?ka' jag 
kanske hjelpa henne gbra opp eld, for det kan nog behof- 
vas, tyeker jag." 

"Ja, gbr det, kåra fru," sade den sjuka som tyektes 
hafva svåi't att beherrska sin afsky for kåringen, "jag ville 
så gema, att det skulle brhma når flickan min vaknar, 
stackare , . . men jag orkade inte sjelf." 

"Det kan en val forstå, fattiga lif!" sade 'frun' i det 
hon borjade draga af nåfvern från ett bjbrkvedstrad, "och 
bara rama bjiirken med... joho, ser man på bara! Jag 
har då min sjal inte haft bjork på den dag jag minns, jag . . . 
men tockna der ska' då alitid ha tur di," mumlade hon 
giftigt for sig sjelf, i det hon blåste på nåfvern och stap- 



262 



SVART PÅ HVITT. 



lado upj) 011 dugtig brasa i spiselu. "Det var då tor val, 
att flickungen fick tag i honom!" 

"Ja, annars hade det val varit slut med mig," sade 
den sjuka; "men sag mig hans namn, om t'run vet det!" 

"Inte vet jag hvad karltokon heter," svarade donna, 
"men de kallarn tor 'besynnerlige herrn' bfver allt hos det 
fattiga folket . . . annars lår han ska' vara en stor herre, 
och t'asligt rik . . . men galen lår han val vara, kan jag 
tånka, efter han så der kastar sina pengar på gatan. (Joh 
så sager di — men det ar val prat kan jag tro, fast jag 
horde't då utaf Alexandorsonskau, som hade hiirt det ntaf 
Lundbergskan, som hade tått veta det utaf sillpackar Jo- 
hansson på Maria-sidan, att han liir vara frimuraro och 
leta opp små barn, som han siiljor till hundturkon, som 
saltar in dom och saljer dom te nigrarue eller hvad di der 
svartingame heter bort i Amerika." 

"Hvad i Herraus namn sager frun?" utbrast don sjuka 
ibrskråekt, och nu satte hon sig upp i siingon, ty forskrac- 
kelsen gaf henne krafter, "skulle dot kunna vara mojligt?" 

"Åh, dot ar val inte kungsord allt hvad dronningen 
sager, heller," menade frun; "men lika så bra kan det 
vara, som att gå och svålta på stadsgatorna. Alen det var 
då inte det jag skulle saga, utan jag tånkte fråga'na, om 
hon rill ha en tår kaffe åt sig och fliekungen, så kan hon 
val få det utaf mig . . . for nu kan en val hjelpa'na litet, 
når en kan vara lngn for hyran for halet," sade hon med 
ett rått gapskratt; "se, jag hjelper nog uår jag kan, det 
vet hon . . . och hade hon inte varit dum, så kunde hon 
ha haft det lika så bra som 'svarta Malin' deriune, som 
fbrtjenar pengar som grås . . . det år for resten hon som 
bjuder på kaffet, ska ; jag saga!" 

"Tack!" sade den sjuka, i det en svag rodnad lyste 
till på hennes kinder, "men jag får inte fbrtåra något annat 
an mjblk, sa' den beskedliga herrn i går, och fiickan behbf- 
ver inte heller något annat." 

"Jaså, kantånka!" utbrast frun i det hon satte armarnc 
i sidorna och betraktade den sjuka med elak blick, "kaffet 
duger inte for det att det kommer från 'svarta Malin'? 
Nå, gerna for mig . . . men det sager jag henne, att skaftå 
hon hyran till tredje da'n utaf den der långa galningen, 
annars så låter jag vråka ut er, det ska' jag bil man tor!" 



BES1TNNEKLIGE HK li KIS'. 



263 



Ooh dermed rusade 'fru Hindell' inågta forgrymmad 
ut på dorren, i det hon med hogljudd ståmina skrek om 
sturska Blynor, som inte hade så rasando myokot att vara 
sturska for, - — men knappt utkommeu i farstun tvårtyst- 
nade hon alldeles — hon befaml sig- ansigte mot ansigte 
med poliskonstapeln. 

"Hvad har frun gjort inne hos sjuka inenniskan?" f'rå- 
gade konstapeln med barsk ton. 

"Åh, herre (lud, se lilla goda konstapel Johansson! 
Det fattiga lif'vot! jag var inne for att hora åt, om into 
hon ville ha en kaffetår, stackarn!" 

"Måtte ha varit hundkaffe, det," svarade konstapeln 
hvasst, i det han bctraktade henne med prof'vande bliekar; 
"men friui kan akta sig ... vi ha ogona på er, och en 
vacker dag så får ni val parera polisen igen . . . andrar 
just, hur det var med don der artillerikonstapeln, som blef 
knil'huggen i forrå voekan, om inte det nypet kom från 
någon af vanneraa te era 'hyggliga fruntimmer, som å' 
borta om dagarne' — det ar ju så ni annonsorar i Dag- 
bladet? Akta er bara!" 

"Nå du min eviga skapare!" larmade fru Hindell, i 
det hon slog ihop hånderna, så det klang i portgången; 
"nå du min eyigaste skapare, så oskvldigt en fattig syndig 
menniska kan bli chukanerad utaf elaka menniskor! Om 
jag har sett någon artillerikonstapel har, så vill jag vara 
skapt som en nors! For jag ska' saga konstapeln, att jag 
har bara två hederliga sommerskor, som bor inne hos mig, 
och den ena har en fastman, som å' urmakaregcsåll . . ." 

"Ja, det vill siiga, han ar med i klockskojarligan, mcnar 
hon val," interiblierade konstapeln. 

"Herre min store! den beskedlige, hederlige karlen, 
som inte tagit så mycket som en knappnål, fast han håroni 
året råka te vara ntan arbete och kom på Långholmen som 
fdrsvarslbs ! Ja, jag sager val det ! Och den andra har en 
kusin, som a' på 'poutinjarerna' på Kungsholmeu, och en 
bror, som ii' vid tygstaten, — och jag kan val inte ncka 
menniskan att ta' emot tjocka slagten, vot jag . . . men si, 
jag forstår nog, hur det hanger ihop . . . det år den der 
markattan Lindblomskan nei - e i tjugutvåau, som varit ute 
med sqvallerkollejet igen . . . men jag ska' saga konstapeln, 
att det ar såkrast att konstapeln inte nosar hit, for jag år 
karl te, gå opp te sjelfva ofverståthållarn och fråga honom 



264 



SY ART PÅ HVTTT. 



oni inte en hederlig' ruenniska ska' i fred och ro få drifva 
sin handterning, och jag ska' . . ." 

"Hålla mim, ja!'' ropade konstapeln med stentors- 
ståmma, i det hans hand fdll tung på Hindellskans axel, 
"annars fbljer frun med till vaktkontoret medsamma! Och 
kom ihog hvad jag sager: låt menniskan derinne vara i 
fred, annars ... In med sig nu, oeh låt det vara tyst på 
jnldagsmorgon!' - 

Och dermed gjorde fru Hindeli en ofrivillig hoger 
svang och kom litet fortåre itu vanligt in genom sin dbrr, 
hvilken också litet fortåre tin vanligt slog igen om hennes 
kippskodda halar, fast likvål icke så fort, att icke konsta- 
peln fick ett litet smeknamn efter sig xit genom dorrsprin- 
gan, något som han likval fordrog med det mest stoiska 
l ugn i verlden. 

Han bytte bara om tuggbussen, mumlade helt sakta 
ordet: 'trollpaeka', och gick sin vag genom den haliopp- 
nade porten. 

Under tiden hade lilla Maria blifvit vackt af bullreti 
ute i portgången och var nu redan på benen derinne M S 
bagarstugan. Sedan hon kysst och omfamnat sin mor,§ % 
Iiade hon satt pannan med mjdlken på elden, och medariS" i' 
den bbrjadc puttra och frSsa, pratade hon oai'brutet med=£ ) 
niodern. i - c 

"Vet du mamma," sade den lilla, "att jag har dromts '4 
om den besynnerliga herrn i natt, så mycket, så mycket . . . ■= 'L 
jag drbmde, att han hade vingar ]>å ryggen, alideles som eng-^ 
lame i kyrkan, och att han kom hit och tog mamma och 
mig i hvardera handen och sa' att han skulle ta' oss med 
sig hem till pappa. Och så drbmde jag, att han tog oss 
med sig och så kom vi till ett stort, stort hus ... ja, jag 
tror att det var sjelfva slottet, du . . . och der motte vi en 
grann, grann herre, som var så vacker och hade så myc- 
ket fbrgyllning på sig . . . och det sa' han var min pappa . . . 
men så, just som jag tyckte att jag ville flyga i famn på 
honom ... så var han borta och du mamma var också 
borta . . . och det var bara jag och besynnerliga herrn 
qvar . . . och då tyckte jag . . . men vet du mamma, det 
var så besynnerligt, så . . ." 

"Nå, sag kåra bara, hvad tyckte du?" frågade modern, 
som rest sig upp i sangen, och med andibs oro tycktes 
lyssna till den lillas prat. "Hvad tyckte du?" 



BESYNNElttlGK HEEKN. 



265 



"Jo, jag tyckte att jag var stor . . . och så grann, så 
grann . . . och att jag stod i ett stort, stort rum, och att 
den besynnerliga herra stod bredvid mig, och att jag sjong 
så vaekert, du mamma, och att hela salen var l'iill med 
granna horrar och t'runtimmer, och att de klappade i him- 
derua åt mig. Och då nickade den besynnerliga herrn åt 
mig så godt, och allt efter som jag sjong, så biet' vingarue 
storre och stbrrc på honom, och till sluts så forsvann han 
genom taket du, och jag- tyckte, hur jag andå såg honom 
flyga allt hbgre och hbgre, och når han var som hogst oppe 
du, så tyckte jag att han hade dig med sig, mamma, och 
att ni båda två såg så glada och nbjda ut! Men mamma 
lilla, hvarfdr gråter du? Det var val ingenting att gråta 
åt? Eller år du vatre sjnk nu igen?" 

"Nej nej, kåra barn!" hviskade modem, "men ser du, 
Maria lilla . . . jag tånkte på hvad din drbm kunde ha att 
betyda." 

"Nå, hvad skulle den betyda, mamma?" 

"Jo, att jag går bort från dig, mitt kåra barn, och 
att du kanske ska' bli lyckligare genom det, ån om jag 
stannade qvar." 

"Nej, mamma, du får in te do! . . . du får inte gå ifrån 
mig ... du ar ju båttre nu, år du inte det?" 

"Jo, kåra barn, mycket, mycket båttre! Men akta dig 
nu, mjolken kokar bfver ... nu ska' du forst åta dig matt, 
for jag orkar ingenting: — kanske dricker jag ett par 
munnar sen, om det blir någontiug bl'ver." 

"Nej, mamma, du ska' dricka forst, medan det år 
riktigt varmt! Annars talar jag om tor besynnerliga herrn, 
når han kommer, att du inte har varit snåll! Vet du 
mamma, det var nog den gode Guden, som fovde honom 
till oss i går, for nu ei'teråt kommer jag ihog, att det var 
som om någon ropat åt mig, att jag skulle gå in i den der 
boden der jag blef utkbrd. just då han kom." 

"Ja, nog var det den gode Guden, som ledde dina 
steg!" suckade modern med djup andakt, "han har inte 
bfvergifvit oss. Hor du, Maria lilla, klåd nu på dig så 
godt du kan, och gå sedan ner till den snålla frun på 
mjolkmagasinet och fråga om du kan få låna en psalmbok 
eller en predikan, jag ville så gerna hora ett Guds ord 
på juldftgen." 



266 



SVAUT PÅ IIVIIT. 



"Ja, mamma lilla, men forst lav jag lof att ståda i 
ordning 1 . litet harinno, tilis besynnerlige herrn kommer." 

Och det var rorande att sc don lilla, hur hon fdrsokte 
att gora det otreniga kyffet så snyggt som mojligt. Dot 
var naturligtvis icke inycket att gora, men den barnsliga 
karlekens anstrångningar voro stiidning nog ; den flammande 
brasan, som annu icke brunnit ut, lifvade det hela, och till 
toljd af den ovana varmen inne i rummet, borjade den 
ludna isen att smiilta bort f'rån de grbua rutorna, som annu 
l'unnos qvar i fdnstret, och don klara juldagsmorgonon kunde 
blioka in i nunmet. 

Och nar citer en stund den lilla liickan hade kommit 
igen med psalmbokcn, och satt sig vid modems hufvud- 
giird, liisande den ena psalmen etter den andra, och donna 
med knappta hånder och ett uttryck af salig frid i do bleka 
dragen lyssnade till barnets klara och skå'ra stiimma, då 
var det julhogtid i den i'attiga bagarstugan, det var guds- 
tjenst i det halfiorfallna aiistot, och en gudstjenst, som med 
valbehag upptogs af honom, som icke ser till kladerna utan 
till hjertat, och som genom sin ende son sagt till men- 
niskorna: "Den som mycket aiskat, honom sfcill mycket 
varda forlåtet!" 



5. 

Kågrs dagar efter jul återfinna vi den sjuka modem 
och hennes dotter i ett litet snygt och varmt rum på 
Xorra Tullportsgatan, nara intill Surbrunn. Rcdan på jul- 
dagsmiddagen hade den besjTmerlige herni infunnit sig i 
siillska]) med cn lakare, en aldre man, som, sedan han 
undersokt den sjukas tillstånd, svurit några mustiga eder 
ofver lattigliikaren, som icke besokt henne och ordinerat 
några starkande medikamenter, forklarat att som det var 
mycket mera fara for den sjuka att stanna qvar i det 
kalla och fuktiga rummet, så borde en flyttning i val till - 
sluten vagn fdretagaa genast på annandagsformiddagen. Så 
skedde också, den besynnerlige, åtfdljd af sin betjent, soi 
lnide med sig pelsar och filtar, samt ett aldre fruntimmer, 



BKSY'XXKRLIOE HKRRN. 



207 



soni hade ett knyte. med klader åt lilla Maria, infami sig 
klockan fore tio på annandagen, och val inpclsad och om- 
svept lordes den sjuka och hennes barn till den nya bosta- 
den, som den besynnerlige herrn hyrt af en vaktniiistare- 
enka, en gammal. hederlig- gamma, som också var ibland 
haus skyddsliugar. Fru Hindeli och hela hennes snygga 
sållskap hollo på att trycka sonder de smutsiga lonster- 
rutorna åt gatan for att få se instufningen och affa'rdeu, 
och man kunde nastan hora å'nda dit ut, kur den varda 
f'run derinne skrek och vasnades bfver 'den der sturska 
damen, som skulle ha en sådan bondtur!' Hon blef dock 
betydligt hbfligare nar betjenten, efter att ha bultat på 
henues dbrr, Iemnade henne de tjugo riksdaler i obotald 
hyra, som den sjuka qvinnan stod i skuld for, och hon 
fdljde med iiuda ut i portgången for att tacka for liqviden, 
under oupphorliga bedyranden om hur val hon hade velat 
den sjuka, fast denna hade varit alideles for stursk af sig 
for att vilja af henne mottaga någon hjelp. Hurudau den 
li j e lp varit, som hon erbjudit henne, dermed teg fru Hin- 
•dell visligen, och svaljde afven med god smak den gamle 
betjentens yttrande: "att man ska vara bra litet barm- 
liertig, nar man kan vilja taga penningar for ett hål, der 
han inte skulle vilja mkysa en hund en gång.'' 

Allt detta var nu ofverstiikadt, och vi återfinna, som 
nyss sades, den sjuka och hennes barn i ett hem som, huru 
tarfligt det itu var, i jemfdrelse med det forrå med allt 
skal kunde kallas ett paradis. Det var lågt i taket och 
fonstret låg visserligen temligen djupt ner mot gatan; men 
<let var varmt och godt; snygga trasmattor betackte golf- 
vet, och en perltargad sang med rena, hvita lakan och en 
randig filt bfvcr, tjenade nu den sjuka qvinnan till lager, 
isagra stolar af samma targ, ett litet bord vid fonstret och 
en liten sångbyrå melian dorren och kakelugnen, fulliindade 
mbbleringen. 

Den sjuka hade en ren, hvit natt-trbja och mbssa, och 
lilla Maria var kladd nastan som ett riktigt herrskapsbam, 
■och satt nu vid fonstret med en bok framfbr sig j)å bordet, 
medan den sjuka modern sof, och en liten glad brasa spra- 
kade i kakelugnen. 

Don lilla flickan lutade hufvudet i handerna och med 
begge arnibågarne på bordet var hon till den grad for- 
djupad i liisningen af sin bok, att hon icke horde huru 



268 



SV Alt 'f PA HV1TT. 



dorren oppnades, och den utanfdr boende enkan, en liteis 
rund och godmodig gumma om sextio år, intrådde i rum. 
met helt tyst och varsamt, bårande en spilkum med varm 
hafresoppa. 

"Jaså, hon sofver, stackars li ten!" hviskade gum- 
man i det hon kastade en blick på den sjuka, "då ar det 
val så godt att jag tav ut soppan igen och haller den 
varm... hm, hm, hvad den flickungen låser! ilaria lilla!" 
fortsatte hon lika tyst, i det hon nårmade sig den lilla, 
"å' inte barnet hungrigt? Vill hon ha litet l'ranskt brod 
och litet soppa? Kom ut till mig, så ska hon iå litet, och 
så låter vi dorren stå på glånt, il'all mamma skulle vakna." 

Den lilla tittade upp ur boken, och med hennes ålders 
van'a att inte saga nej, då det galler mat — hon hade så 
lange måst svålta, stackars liten! — foljde hon den gamla 
ut i rummet utanfdr, som var lika tarfligt, lika litet och 
lika hemtrefligt som det inre. Der fanns en pinnsoffa af 
samma fårg som sangen; en gammal byrå, ett hvitt fiill- 
bord och — gummans stolthet och glådje — en gammal 
liinstol med gron tageldyna, som hade varit hennes salig 
gubbes ålsklingsmobel, och som nu upptogs af en stor grå 
och hvit katt, som slagit sig i ring, och tyektes sofva 
(iskuldens Ijufvaste somu, utau att storas af några drommar 
om smårta kattskonheter och små pipande moss — dossa 
en val organiserad katts oemotståndliga frestare. 

"Kom nu, så såtta vi oss hår, lilla barnet," sade gum- 
inan i det hon flyttade bordet midt framfdr soft'an, "det år 
synd att stbra Olle, som sofver derborta i stolen. Han har 
varit borta se'n i går morgse, det tokiga gamla kattkråket! 
Seså der ja, at nu, doppa brodet i soppan, hon, barnet lilla, 
det år så rart och helsosamt så, det sager doktorn, och den 
vålsignade rara kunglig sektern med!" 

"Hvarfrir kallav moster besynnerlige herrn for kunglig 
sektern?" frågade Maria, i det hon såg upp på den gamla 
med frågande blick. 

"Kara barnet, derfor att han å ; kunglig sekter, vet 
jag," svarade den gamla. 

"Det år val mycket, det!" återtog flickan med strå- 
lande blickar, "såg, moster lilla, det år val nåst efter klin- 
gen sjelf? Ar det inte det?" 

"Nej, nej," svarade gumman med ett godmodigt leende 
"det år det val inte, kåra barn, men nog år han en fasligt 



BESrNNEKLIGE HERBN. 



269 



flåde fornam och rik och rar herre, fast han into ar så hog 
af sig! Doppa nu, barnet lilla, och drick litet eniellanåt. 
Lilla Maria tycker mycket om besynnerlige herrn, som hon 
kallar hpnom?" 

"Ack ja, moster, om han inte varit, så hade min stac- 
kars mamma kanske frusit ihjål den der rysliga julnatten! 
Ack, om jag en gang kunde bli stor och rik och lycklig, 
hvad jag gema skulle villa hjelpa honom igen, och alla 
fattiga, mostor lilla. For det ar så svårt, så ryshgt svårt 
att frysa och vara hungi-ig," sade den lilla, rysande vid 
minnet af hvad hon genomgått, och i det hon strax derpå 
bbrjatte sitt aufall på soppspilkumen med fornyad ifver; 
"men tyst, rbrde inte mamma på sig derinne?" och med 
ett skutt var flickan vid dbrren och såg oroligt inåt rum- 
met, der den sjuka låg lika stilla som fdrut; "nej, hon sof- 
tef iinnu! Jag tycker mamma sofver så mycket i dag, 
tøster. Hon måtte val inte vara raera dålig an fdrut!" 

"Kors, nej, kåra barn, doktorn sa' ju, att det år bra 
ter henne att lå sofva." 

"Men jag tycker, att hon ser så blek ut." 

"Det gor man alitid nar man a' så sjuk som hon, 
kiira barn." 

"Gud låte inte mamma do, for då vet jag inte hvad 
jag skall ta' mig till!" utbrast don lilla med plotsligt ut- 
brytande tårar. 

"Kors, kiira bai-net, så hon sager! Lif och dod stå i 
Guds hand, och han vet nog hvad som år bast for oss 
alla, och nog skulle val lilla Maria unna sin stackars 
mamma att få frid och ro efter allt hvad hon gått igenom; 
skulle inte Maria det?" 

"Jo, ack jo!" snyftade flickan, "men då blir jag så 
ensara, så ensam, då har jag ingen menniska i verlden som 
haller af mig!" 

"Ån besynnerlige herrn då, och jag, gamla stackare," 
sade gumman rbrd, i det hon drog henne till sig och smekto 
henne, "skulle inte Maria vilja vara qvar hos gumman, i 
fåll uågot sådant skulle hånda?" 

"Jo, jo, det vill jag visst!" svarade Maria och bbrjade 
flied bai - ndomens vanliga låtta bfvergång från sorg till 
glådje och tvårtom, att åter torka bort tårarne, "men då 
vill jag inte saga moster mera, utan mormor, får jag det. 
For då år det som jag skulle ha två mammor, en i hird- 



270 



SVAliT tf, HV1TT. 



melen och en hår nere på jorden. Men tyst, mi gick dot 
i porten, det ar ... ja, det ar beståindt han som kommer.-' 

"Ah nej, kara barn, det ar for tidigt ånnu, klockan 
ar inte elfva an, och jag' horde ingenting'.!" 

"Jo, mormoi', det ar beståmdt han; jag hor nog jag, 
niir han kommer." 

Och med hastiga steg var fiickan framme till dorren, 
på hvilken i samma bgonblick en hastig bultuing hordes. 

"Ja, minsann hade icke fliekau riitt!" sade den gamla 
liirvånad, i det hon skyndade sig att gora i ordning på 
bordet. 

Under tiden hade Maria oppnat dorren och don bosyn- 
nerligo hcrrn intradde. 

"God dag, barn," helsade han vanligt på flickan, som 
kvaste hans f'ramråckta hand, och sedan med barnslig if'ver 
hjelpte honom att taga af den långa rocken; "lmr år det 
med mamma i dag? God dag, fru Holm lilla, hor ar det 
med vår sjukling?" 

"Hon sofver, kara goda kunglig sektern ?" svarade gum- 
man med en djap nigning, "hon har sofvit hela morgonon." 

"Hm, jaså, sofver hon?" fragåde den besynnerlige och 
såg t'undersam ut; "och har sofvit hela morgonen?" 

"Ja," sade flickan, "och hon ser så fasligt blek rit, så 
jag Mir riktigt rådd når jag ser på henne." 

"Det skall inte lilla Maria vara," svarade den besyn- 
nerlige, "utan stanna qvar har nu nte hos moster, så går 
jag in och ser hur det år med mamma; vill lilla Maria det?" 

"Ja, bara jag får min bok forst, for den år så vacker 
att låsa i." 

"Se hår år den," sade den besynnerlige, i det han 
striickte ut boken genom dorren, som han sedan stångde 
igen, hvarpå lian helt sakta flyttede fram en stol till sån- 
geu och satte sig bredvid den sjuka, hvars utanpå filten 
liggandc hand han lattadc, for att forsigtigt kånna på hcn- 
nes pids. 

"Hm," sade han derpå tyst for sig sjelf, "det går som 
medicinalrådet sade: hjelpen kom for sent! Det lider allt 
mera mot slutet. Pulsen år knappt mårkbar mcra. Gud 
i himmelen, att jag inte skulle få komma forr! Men han 
har val sitt visa råd åfven med detta. Jag får åtminstone 
rådda barnet, och sbrja for hennes framtid. Så stilla och 
så vacker hon ligger der, den arma . . . hvad hon måtte 



BESYNDERLIGE HERRN. 



271 



varit skon, innan olyckan och férnedrihgen hann henne! 
Och hår man titnker på, bum har ett rikt mcnuiskolif blif- 
vit splittradt och forstdrdt, medan hau, fdrstdraren och splitt- 
raren, let'ver i ot'vorfibd och synd och jordisk glans. Sar 
skall han vakna till medvctandc om sitt brott? Hon har 
redan forsonat sitt, hon — om det var något. Ty, hur 
lått faller inte den unga, oerfårna, losligt uppfostrade flic- 
kan, nar smickret hviskar och det ungdomliga blodet sjuder?" 

Den besynnerliges tysta betraktelser afbrotos at' den 
sjuka, som med en djup suck oppnade sina bgon, hvilka 
torst Uksom sbkande irrade omkring rummet, och sedan med 
ett uttryek af l'rid och fdrtrostan tastes på den besynner- 
lige hjelparcns magra och svårmodiga anlete. 

"2vi ar har, min valgorare!" hviskade hon, "jag han- 
ner att det lider mot slutet. Sedan jag i går omtalade 
for er mitt sorgliga och syndiga lif, har jag fått en sådan 
t'rid inom mig. Har ni talat vid . . . vid honom ?" 

"Ja, jag har talat vid honom i dag," svarade don 
besynnerlige med något osåker rost, i det han hdll hcnnes 
lumd mollau sina, "och han har lof'vat att draga torsorg 
om sitt barn!" 

"Gad vålsigne — och. fdrlåto honom!" hviskade den 
doende qvinnan, "så som jag tror och hoppas att han fdr- 
låtit mig! Och nu, nu vill jag tala med min llicka!" 

Den besynnerlige herrn steg upp, oppnade dbrren, och 
utan att siiga ett ord fattade han den i yttre rummet sit- 
tande nickans hand och fdrde henne in till modems sang, 
der den lilla, utan att forstå hvad som foregick, men iindå, 
liksom anande den hdgtidliga skilsmessa, som forestod, sjonk 
på knå vid badden. 

"Jag går ifrån dig, mitt ålskade barn," hviskade modem 
knappt hbrbart, i det hon tryckte den lillas hui'vud mot 
sitt redan halfstelnade brdst, "mon gråt inte . . . jag lemnar 
dig i goda menniskors hånder — och Gud vakar nog bfver 
dig, min snålla, ålskade flicka! ... Du skall en dag få veta, 
hvad du nu inte skulle forstå . . . hvad din mor har brutit 
och Mit och forsonat . . . men du skall ju minnas henne 
med kårlek och inte med forakt, mitt barn . . . hon har varit 
så grymt olycklig . . . och hon år nu så lycklig och såll . . . 
det blir så ljust omkring henne ... så ljust . . så ljust . . ." 

Och når den lilla med hoga ångestrop oeh strida tårar 
lutade sig mot det arma modershjertat, vid hvilket den 



272 



SVART PA UVITT. 



kallnade armen annu qvarhbll henne med dbdens sista ryok- 
ningar — 9a hade det redan upphbrt att slå, och den be- 
synnerlige herm holl med tårade bgon i sin famn ett fader- 
oeh moderlost barn, som numera egde endast honom på 
jorden. 



S. 

Åtta år hat'va torrlutit sedan den stackars qvinnan lade 
sina bgon tillhopa, lycklig' i den tanken att hennes barn 
hade en far, som skulle beskydda hermes barndom och lara 
henne att taga sig till vara tor den olycka, som stortat 
hennes moder i elånde. Och den lilla hade ookså fått en 
fader, den bmmaste och mest samvetsgranne hon kunde 
onska sig; — men icke var det den guldsmiddc hofman - 
nen, som helt frsickt skrattat den besynnerlige hjelpareu 
midt i ansigtet, då han forsbkte klappa på det fdrstelnade 
hjertats portar och bedja honom fbrsona ett ungdomsfel; 

— nej, det blef den besynnerlige herrn sjelf. 

Under dessa år såg man honom hvarje dag i sin egen- 
domliga dragt och med den lika egendomliga gångon styra 
af till det lilla huset borta vid Surbrunn, der den gamla 
vaktmastarenkan iimui bodde, lika godmodig, lika kry och 
valvillig som fdrr. Under hennes moderliga och under den 
besynnerliga herrns faderliga och vanliga beskydd uppvaxte 
lilla Maria småningom till en blomstrande och fager ungmb, 
som snart lofvade att rikligen bclbna de omsorger, af hvilka 
hon omgifvits. Hon blef glad och frimodig till sinne och i 
hjorta, och om barndomens storraar och olyckor lade ett 
litet skimmer af vemod bfver de ungdomliga dragon, så 
blef hon derigenom endast så mycket behagligare. Det 
skadar aldrig ett vårlandskap i morgonbelysning, att det 
ligger ett latt tbcken bfver de lysaude fargskiftningarne, 

— det hbjer tvartoni stamningens poesi. Så var det också 
med Maria. Hon var en rikt begåfvad natur, och isyn- 
nerhet hade hon en stamma och ett musikalisk sinne. vid 
hvilka hennes besynnerlige beskyddare fastade stora for- J 
hoppningar. 



BKSYXNEKLIGE HEKRX. 



"Hm, hon bliv cn utmårkt sångorska!" sade lian ofta 
for sig sjelf, då han satt i det lilla rummet, och horde 
henne vid det hyrda pianot sjunga våra vackra, vemodiga 
folkvisor, "jag tror jag kan vara lugn for hermes t'ramtid. 
Konsteus våg ar i våra dagar en såkor vag tilt oberoende 
och aktning. iJar jag går bort, skall hon icke behofva sin 
uviirdige far." 

Och den besyimerliga herrn sparade inga kostnader, 
ingen omtanka, tor att gif'va sin skydsling all den utveck- 
ling, hvaraf hon var i behoi'. Oekså kunde en lader icke 
vara mora ålskad. ja at'gudad af sin dotter, an han var det 
af Maria. Den gainla qvinnan, som hon, enligt sitt barns- 
liga beslnt, den dag då modern dog, kallade mormor, sado 
många ganger till de få gummor, som då och då bosoktc 
henne for att prata bort en stund vid cn kopp katte, att 
hon icke kunde begripa, bur ctt barn så kunde fasta sig 
vid en friimmande, hur vålgorandc han an måtte vara. 

"Det måtte beståmdt vara någon slågtskap mod i spelot," 
menade gumman, "fastiin flickan into vet det sjelf." 

"Åh herre Gud!" svarade en dag en gamnial niani- 
soll ifrån Drottninghuset, "menar fi.nn att han skulle vara 
hennes far, den bcsymierligo herrn?" 

"Tycker mamsoll det, nej det menar jag visst inte! 
Alen att han år slagt med fadern, eller kånner honom myc- 
ket val, det vill jag gå i god for. Jag har lagt ut kor- 
tena om'et, ja val hnndra gånger, och dot ligger alitid en 
stor, grann karl till huset, men han går på en fasligt mørk 
våg, oeh det ser rakt åf nt som om ttickan och han aldrig 
sknlle motas, for spader åtta å' alitid i vågen." 

"Ja, å' det inte mårkvårdigt!" mcnade mamsellen och 
skakade på hufvudct, "det år rakt prccis som når jag låg- 
gor nt dem for att se, om jag ska' komma opp te slottet 
och se kungliga rummena en gång till i mitt lif. Jag har 
inte varit der se'n Karl Johan dog.- Och då ligger ocks-° 
alltid spader sjuan eller åttan i vågen." 

"Ja, de må saga hvad de vill om kortena, men de* 
som inte tror på dem, den år då såniro ån en hedning," 
fdrsåkrade enkan, "och att den flickan blir något stort, det 
slår inte felt. For alltid ligger det en stor och ljus våg 
for henne, och bref med pengar och presenter och Ond vet 
allt hvad! Och alltid ser det ut, som om hon skulle tå så 

Svart jia hvitt- 18 



274 SVART PÅ HVITT. 

fasligt med folk omkring sig, och alla ha de hjertliga tan- 
kar till henne." 

"Gaid bevare fliekungen!" suckade drottningkusmam- 
sellen andåktigt, "många ulfvar kringvankar och låtsar 
hjertliga taukar,'' hette det i min ungdom. Och de a val 
inte battre an, tanker jag!" 

"Det har inte fara," svarade gummau, "for Maria tir 
en bra flicka — och något stort blir det af henne, det ar 
siikert, det!" 

Ocli den gamla skulle inte få så oratt. 

En dag satt Maria som vanligt vid pianot, då dbrren 
till det inre rummet bppnades och den besynncrlige herru 
intrådde, Maria satt driimmande och lockade ur instrumen- 
tet toner, som hon sjelf icke visste hvarifrån de kommo; 
hon kande sig gripen af ett så underligt vemod; tor forstå 
gangen på många år horde hon icke, att' hennes valgbrare 
kom in. 

Den besynnerlige mårkfce dot, men var lika godmodig 
och lika vanlig som vanligt, då han efter en stund lade 
sin hånd på hennes axcl, och Bporde med halfh.bg stamma: 

"Hvad tanker du på, mitt barn?" 

"Min valgbrare!" utropade Maria i det hon skyndade 
upp, rodnancle bfver sin tankfullhct, "jag tånkte . . . jag vet 
knappast sjelf hvad jag tånkte . . . jag dromde att jag sjong 
, . . sjbng så som jag aldrig kunnat, kanske aldrig skalt 
kunna sjunga." 

"Man kan all tid hvad man vill," svarade den besyn- 
nerlige i det han satte sig bredvid henne, "och Maria skall 
nog låra sig sjunga, om hon vill det med allvar." 

"Ack ja, nog vill jag det, men hvem skall låra mig? 
Min nuvarande lårare sade mig i går, att nu har han litrt 
mig allt hvad han kan . . . och att . . . att nu ..." — hår 
stannade hon fdrvirrad. 

"Nå, hvarfbr ibrtsåtter icke Maria?" 

"Derfor att jag iruktar, att min valgbrare kunde anse 
mig otacksam, om . . ." 

"Skall jag hjelpa dig med att; ntsåga do fasliga orden?" 
fragåde den besynnerlige med sitt godmodiga leende, "han 
sade kanske, att nu borde du komma ut tor att få låra 
mera? Var det inte så?" 



BESYNNERLIGE HERRN. 



275 



"Jo, så var det!" svarade Maria sakta. 

"JSfå, ser du, att jag gissade rått? Ocli det vågar du 
inte saga mig, mig som lofvade din doende mor, att jag 
skulle, vara ditt skydd och stod?" 

"2si har redan gjort så mycket, så mycket for mig!" 
hviskade den unga flickan rord, i det hon lutade sig ofrer 
lians hånd, som hon kysste. 

"Ja, men ånmi har jag inte gjort allt hvad jag bort, 
mitt kåra bam! Hor nu hvad jag har tånkt ut for dig. 
En familj, som jag kånner, åmnar om några veekor resa 
ut till Frankrike, for att tillbringa vintern i Paris. Bet 
år en viilvillig, ålskviird och bildad familj, en medelålders 
man med sin hustru och en dotter. Vill du lolja med dem?" 

"Jag? Jag?" utbrast Maria, i det stora tårar banade 
sig våg utfor hennes kinder, "om jag vill? O, det har lange 
varit min inncrligastc onskan, min skonaste drcim!" 

"Du skall tå don uppl'yld, mitt barn! Dina anlag aro 
tor goda for att lemnas outvecklade på halfva vågen. Du 
skall lå litra dig sjunga, och du skall bli en sångerska 
som skall gora ditt land heder! Allt år redan aftaladt med 
den familj, som jag 'omnåmndo, och så fort du himier bli 
i ordning så resa ni!" 

"Hnr skall jag nå'nsin kunna tacka er, min vålgorare, 
min far?" utropade den unga flickan i det hon utom sig 
kastade sig i den besynnerlige herrns^armar. 

"Genom att bli en adel qvinna och en stor konstnår : 
svarade denne i det han kysste hennes rena och jungfruliga 
panna. "Maria skall aldrig glomma sin stackars mors olyeka. 
och aldrig sin pligt att uppråtta hvad hon l'elade. Och om 
du icke kan bli den stora konstnår, som jag hoppas, så 
skall du likvål alitid bli den ådla qvinnan, icke sannt?" 

"Jag skall férsoka det!" hviskade Maria. 

"Och når du det blir," sade den besynnerlige herrn, 
i det han smekte hennes kind, "så skall du inte tala om 
taeksamhet långre, då åro vi qvitt. Då har du skånkt mig 
en tillfredsstållelse och en frojd for mina gamla dagar, som 
icke alla mina skyddlingar gifvit mig! Ty nog år sånings- 
mannens lott skon, når han ser, att det korn han utsår 
laller i god jord." 

Och som den besynnerlige herrn sade, så blef det. 
'Mormor' gret och alarmerade sig ofrer att 'barnet' skulle 



276 



SVART TA I1VITT. 



så långt ut i verlden, och det var into utan att, sedan 
gummari lugnat sig något, non starkt fuuderado på att 
gifva sig af med till Paris. Men det insåg lion till slut 
icke gick an, "ty," sade hon, "inte skulle jag, gamla onfal- 
diga staekare, kunna fara på jernvåg ocli låra mig tala 
franska, och då skulle jag ju bara bli till besvar for bar- 
net, vot jag! Åh nej, vår Herre styr nog for henne så det 
blir bra, och tår jag lefva, så skall jag nog få se, att kor- 
ten« hade rått, och att den ljusa vågen låg for henne!" 

Några veckor derefter tog Maria afsked af sin klire 
vålgiirare och al' den gamla qvinhan, som så lange varit 
henne i moders stalle, och med ctt franitidshopp, som scgrande 
hbjde sig bfver stundens smiirta, gick hon på en gang vemodig 
och glad »ilt ljusa framtidslif till miitc. 

Det fattiga tiggande barnet var nu en blomstrande 
jnngfru — en rik natur var rå&dad åt fosterlandet och 
konsten. 

Når 'besynnerlige horrn' på den dagens at'Um satt i 
sit! ensliga hem och tånkte på, den unga fogcln, som nu 
glad och undrande tiog ut i den nya verld som oppnadé 
sig fiir dess tjusta blickar, sade han for sig sjélf: 

"Jag skall kanske aldrig ålerse, henne hår i verlden, 
mon dot ar detsamma. G-ud skall vålsigna mitt utsådej 
och hon skall uppfylla min sista iinskan i afskedets stund: 

"Kom igen som en renhjertad qvinna, om också kou- 1 
stens hogsta mål qj hinnes af din långtande sjal!" 



•7. 

Och den besynnerlige vålgiirarens boa blef nord. Ti- 
år derefter återkom den unga flickan till fådorneslande 
ren som hon lomnat det, och nu en utbildad konstnår. ile 
då hade den 'besynnerlige herrn' redan slutat sin jordisk 
vandring, och de fattiges och foraktades vålsignelscr gliinst 
i friska tåreperlor på hans nyss tillslutna graf. Den gaml 
nionnodorii fick npplefva den glådjen att återse sin ålsk 



BESYNDERLIGE HERKU. 



277 



ling', och besauna, att do ljusa vagarne lågo ijppna for herme, 
både till lifvets och konstens hojder. Men tacksain som alla 
rika och goda naturer, glbmde Maria aldrig sin adle 
valgorare, och blygsam som den sanna konstnåren alltid 
ur, offrade hon tillika med sina varma tårar den lager- 
krans, som den frikostiga publiken vid hennes forstå upp- 
triidande i sin fodelsestad egnade henne, på den grafkulle, 
under hvilken den på ytan lbjlige, men till bjertat mennisko- 
alskande och varme enslingen gomdes, som har'i lifvet kal- 
ladcs 'besynnerlig'c herrn'. 



Fiskar-Stina. 

Ett skårgårdsminne. 
X. 

"Suså! nu ar han ute i den der vålsignade skårgården 
igen!" hor jag någ-on utropa, "liksom der funneis någonting' 
annat att tala oin an sneda fiskarkojor och strommings- 
ti'ummor och torsk! Det der kan man utantill!" 

Ja, varde låsare! jag kan icke hjelpa, att skårgården 
ar mig kar. Jag medger visscrligen, att nog kunde jag 
derfor låta bli att plaga andra med mina minnen deri Iran: 
mon deraf hjertat ar fullt, deraf talar munnen, del; ar jn 
en gammal sanniug! Och skulle det ral kumia skada att 
nu under de mcirka dagarne, då vinden tjuter i skorstons- 
piporna och våra gator stå som trask, friska upp oss med 
en liten sommarbild deratifrån; en liten sommarbild af sol 
och glittrande våg, af lofklådda uddar och spegelblanka 
tjårdar med sina solglånsande segol i fjerran? Skulle det 
val skada att tala om en liten hvardagshistoria f'rån de 
små steniga holmarne derute; en liten historia om något 
som klappar der lika oroligt, lika varmt och lika rent som 
någonsin bland de civiliserado menniskorna i staden, med 
ett ord: historien om ett hjerta! Jag vill lorsoka på! Den 
som vill torstå den rått, må lyssna till den som till en 
sannsaga, beråttad en skynmingsstund omkring brasan i 
kakelugnon; inga spbken skola skrånima honom, inga hem- 
ska dåd uppskaka honom, — det år en sannsaga om ett 
par foglar, som f'unno hvarandra och som byggde bo tili- 
sammans, liksom ett par fisktåmor. på ett litet skår — 
det år alltsammans. 

Skåret var en af de små oarna, några mil från Stock- 
holm, — det vill såga, icke en af de allraminsta barnc. ly 
den uppskattades till ett mantal, och ett mantal i skårgår- 



FISKAR-STINA. 



279 



den kan ibland vara stort nog'. På cin boddc tro bonder. 
af hvilka den ene rådde om hålften och de båda andra 
hvar sin fjerdedel deraf. På den ena af de båda fjerde- 
delarne — .som i parentes sag-t egdes af två broder ock 
hade sina egor yttei'st åt vester utåt en af de stora fjår- 
darne — fauns en långstrackt udde utan tråd, och ytterst 
ute på den udden låg en gamuial fiskarkoja, så sned och 
medtagen som trots någon fiskarkoja i skårgården. 

Ben sneda stugan beboddes af en gammal gamma och 
he.nnes son. Den tillhorde gumman, men låg på bondens 
grund, och derfor betaladc gumman och hennes son tomt- 
ciren till bonden, och erlade hyran for ett potatisland i 
dagsverken under skordetidon om sommaren och under 
vintern vid vinternoten. G-umman var nåra sjuttio år, 
lutad och krogryggig och med vacklande gång och nar man 
motte henne ute på cin, si Spande en dryg bor da af qvistar 
och vindfiillcn hem till sin ryggbrutna stuga, så kunde 
man sannerligen tro att jorden hade uppkaslat henne, så 
grå och så fårad var hon. Hon sag i allmanhet temligen 
bister ut, men alltid smågnolade hon der hon giek, och 
lick hon se ett litet barn, då sken det gamla, bujda an- 
sigtet af innerlig frojd, och hade hon då några smultron i 
forklådot — ty nar man plockar qvistar, så kan man val 
också ha ett ciga for smultroncn, som sitta bredvid, menade 
gumman — så kan man vara viss om, att gumman spen- 
derade en nypa, hur val hon ån bohbfde en slant till kaffe 
eller till garn for notlagningen. 

Gumman hade två soner, men den aldre var gift och 
bodde på en anuan o, något liingre bort. Den yngre, som 
var hemma, hette Janne, och han och gumman hade sitt 
hushåll tilisammans. De voro fattiga som niyror, men 
arbetsamma och fdrnojda som de. Dot fanns iinnu en tredje 
i det sneda rucklet, och det var en linhårig pojkc om fem. 
sex år, en dotterson till gumman, som, sedan modern dott 
och fadern begifvit sig af ifrån orten, tagit vård om barn- 
barnet, huru litet hon an hade sjelf. 

Janne var en lång, muskelstark, något hjulbent, tem- 
ligen sontai'dig, ytterligt from och lika arbetsam yngling 
på några och tjugo år. Tungt arbete från harudomen hade 
temligen tidigt bojt hans rygg, och han var ogentligen just 
icke sardeles behaglig att åse på land. Men så år det: 



280 



SVAHT l'A J1TITT. 



ryttaréri stsaU man se på håstryggeu och fiskaron i båten. 
Oeh att se Janne i skiitbåten, med årorna i hand, ocli 
(brande dem till den taktmessiga rodd, som ar egen for 
Mdirgårdsbon, det var en syn som ieke skamdes for sig. 
Då kastadc han af sig trojan, och ibland mossan med: de 
livita skjortårrnarne lyste i solen och det blå, årliga ogat 
spejado omkiing sig till hiiger och venster, for att undvika 
sammanstbtningar mellau skotbåtcu och de kryssaude roslags- 
skutorna, och så gick det midan med frisk fart, vattnet stod 
som en fors under foren och en halft glad, halft vemodig 
visa Ijbd i både rena och starka toner från hans något 
hreda, men årliga och trofasta mun. Och på det sattet 
rodde han ensam sina styfva fyra mil till sodra hanmen i 
Stockholm, nar lyekan hade unnat honom några valar 
stromming om natten. På qvii'.len var han åter hemma, 
och så nt med skotame på nytt. Och så gick det året 
om. Var fangsten dålig, så log Janne sitt vanliga, fromma 
lilje, och sade: "Det blir Ml' båttrc, med Guds makt!" 
Och var den rik, så log han lika fromt och sade: "2su 
s-ka' ou spara litet till vintersidan!" Och nar hoststormarnc 
kommo och han ibland flok Hgga ute på någon holme, ett 
par eller tre mil från sitt horn, i regn och blåst, och kom 
liern genomvåt på morgonen med kanske bara några kast 
till byte, och gumman, når hon satte fram kaftetåren åt 
lionom, pustade: "TJsch jestandes, kåra Janne, tocke elånde 
du nu har varit ute i igen," så strbk han vattnet ur sin 
låuga lugg och svarade helt lugnt: "Ahja, det var litet 
vått forstås, men i alla fall så ha vi en strommingsbit till 
middau!" 

"Och så ska' jag inte kunna hjeljia dig, heller," bru- 
kade gumman då saga; "om pojken vore storre, så han 
kunde folja med dig, åndå." 

"Blir fall', om han får lefva!" svarade Janne. 

"Eller om du hade dig eu rar och dugtig hustru, kåra 
Janne! Se det" vore något for din gamla mor, det. Då 
skulle jag lugn lågga ihop ogona, det sager jag!" 

"Hvar skulle jag fa en tocken ifrån?" frågade Jauue, 
lugnt som alitid. 

"Hå kors, du som en ann' må val kunna få dig en 
hustru, vet jag. Visst år stugau dålig, men såmre kan 
en få, och såmre man ån min Janne med, det år då sakert, 
det. Du kunde. fall' gora du som bror din." 



FISKAR-STPNA. 



281 



"Git'ta mig med en Stockkolmsflicka? Nej taek, mor!" 

"«Nå, så kan du tåll' få dig en skårgårdsjånta, då, 
Toekna finns det i hvar buske, knra Janne! Och nog skulle 
jag fåll' vilja ha mig ett barnbarn till att nysta med, innan 
jag dbr." 

"Ja, då far I allt tala med bror min om det, mor," 
brukade då Janne saga: men fast han fdrsokte sla bort 
saken med skåmt, så hånde nog ibland, då han stod ute 
på backen och gistade sina skbtar, och såg cn båt fara 
forbi med man oeh hustru vid årorna, och ett par glada 
barnansigten nere på botten, att lian suckade djupt nog 
och tånkte for sig sjelf : "Ett par sådana der bytingar skulle 
nog vara roliga att ha!" oeh då lyste ogonen under syd- 
vesten, och hjertat klappade under den lappade vadmals- 
trojan: men så kom der en annan tanke: "Om en bara 
visste att en alltid hade en bit brod åt dem", — och då 
mbrknade blicken och Fiskar-Janne tyckte, att om det också 
var tungt nu, så var dot åndå battre som det var. 

Orih med den tanken nojde han sig så lange. 



2. 

Oeh så blcf det vår derute i skårgården. Vet du hvad 
det vill saga, du inkarnerade Stookholmsbo, du som råknar 
vårens borjan från forstå maj, då kungliga oortégen gbr sin 
rund kring Djurgården, såvida du icke råknar den från. 
låkarsållskapets veckorapporter, då det bbrjar heta i dem. 
att sjukligheten ar stegrad . och att lunginfiammationerna 
borja bli epidemiska? 

Våren derute i skårgården, den bbrjar meråndels i 
niårs, ibland till oeh med i slutet af februari, någon gång 
kanske icke fiirr ån i april; men når den bbrjar, så bdrjaf 
den med jubel oeh fogelsång, med lbsslåppta bbljor och 
hoppande snbbåckar, som sbka sig ner till snuden och bka 
striimdragen mellan holmarne. Och i de strbmdragen år 
det ett lif! Dit komma knipor och ånder och alfogel att 
dyka och simma, och der plumsa gåddorna, glada bfver 
att vara fredade for Stockholmsgåsternas slantkrokar, och 



■2 s 2 



SVAKI PA IIYITT. 



morten går upp i silfverglansånde stim unit iskanten, 'och 
braxarne stå rygg vid ry gg så tått, att man kan gå på 
dom, i myimingen af hvarenda liten gbl, som soker sig ut 
i fjården eller viken. Ofver åki'arnes nyss aftåekta, ljus- 
groua brodd, svingar lårkan med låtta och lifliga vingslag. 
sjungande sin evigt nya jubolhymn åt den stigande solen: 
i den nakna bjork- eller ektoppen sitter orrtuppen så gra- 
vitetisk i soluppgången och slår sin cgondomligt ljudande 
glasharmouika sa, att det klingar langt ofver do isbelagda 
vattnen, och tidigt om morgonen hor man grågåssens kackel 
i skyn, der deras mbrka triangel skarpt ai'tecknar sig mot 
den ljusnande himlen. Inom kort hores snbskatans och 
starens niimtra sqvattrande i buske och snåi-, och en vacker 
at'ton sitter taltrasten så allvarlig i grantoppen och slår sin 
omvexlando visa, mcdan morkullan strackor mellan de iippna 
platserna i skogen och knorrar elver de onda menniskorna, 
som lagga torsåt for henne, såvida bon ioke rent af hvisslar 
ut dem, nar skottet misslyckas. 

Och så komma sipporua och de små gula liljorna 
ooh titta upp ur snon, och vinternoten borjar låggas åsido 
och snarer ltiggas for loktisken, som går upp mot strander 
ocli grund. Så kommer valborgsmessoafton med sina tjår- 
tunnor och sina gillen, och ijfyer allt vid striinderna hamras 
och bultas. På hvarannan holme år ett improviscradt varf, 
der storbåtar, skbtbåtar och okstockar ropareras och omses 
lbr den stundande vårkampanjen. Inom kort borja ång- 
båtarne plaska, och med dem komma Stockholmskarava- 
nerna tor att utse sig sommarnojen, och shigorna putsas 
upp och målas och tapetseras for att se riktigt inbjudande 
ut. Med ett ord, det rbjer sig ett nyvaknaude lit' i hvarje 
vrå, hvarje vik, hvarjo buske och tufva, och man skall vara 
blind for naturens skbnhet tor att icko sjolf lifvas derutal'. 
Krusbi'irsbuskarne, som stå i lå vid stuguviiggen, borja satte 
knopp och se brungula ut i topparne, och om vintern också 
med all inakt tbrsoker att ta igen våldet och se bister ut 
emellanåt, så liknar han dock ett barn, som lekcr rofvare 
— det glada barnalbjet tittar fram bakom masken, hvar- 
med han yili skramma oss. 

En sådan vårdag i borjan af maj var det som Janne 
stod ute på gården och holl på att laga sina nåtgistor - 
de i marken nedslagna pålar med krokforsedda korsarmar, 
på hvilka nåten upphiingas for att torka — då den cna 



FISK AK-STIK A. 283 

af broderna, som rådde om jorden, en halt gubbe om några 
ooh femtio år, gemenligen kailad 'farbror', kom fraiulinkan- 
des till honom, sedan hau tagit sin vanliga promenad opp 
till en gammal qvarn, som stod hbgst uppe på den tråd- 
lbsa backen: 

Farbror var, i forbigående sagdt, en ganska egendom- 
lig foreteelse. Hau hade varit en ovanligt rask, dugtig 
och fdretagsam skårgårdsbonde i sina unga dagar; var alltid 
mon om arbetet oeh fdrtjensten, oeh sparde ånnu kvarken 
sig sjelf eller andra. Rask jågare och fiskare, hade han 
legat ute host, vinter oeh vår, i ur och skur, från vinter- 
noten om dagarnc till knipskyttet om natter och morgnar. 
kastande sig ibland midt i iskalla stromfaran for att berga 
cn skjuten knipa eller alfogel, och aldrig raknande så noga. 
om han skulle såtta lit* och hclsa till for en sådan småsaks 
skull. Derfor var han nu också på gamla dagar giktbruten 
och eliindig, sjuk af hosta och dålig mage, men seg som 
en åkta skiirgårdsbonde, och det vill icko saga litet. Han 
gick med två kappar, når det var soin vårst, med en kåpp 
och hbgra handen stbdd på ron, når det var som lindrigast 
med gikten. Lika om sig, lika vresig och lika gnatig var 
lian i alla fall, men kunde åfven vara humorist ibland, oeh 
till och mod se gerna nog på en rask skargårdstbs omel- 
lanåt, om det så bar till. Farbror var ogift, och styrde i 
stallet broderns hus, der aliting stod på tå for honom, af 
gammal vana naturligtvis, derfor att han var den star- 
kaste karaktåren. Tvår och ogin i allmåuliet mot men- 
niskor, var han sårdeles omsint mot djur, och inycket road 
af att se och leka med barn.. Således cu sammansåttning 
af motsatscr, och i synuerhet rof for en fix idé, den att 
hvad han ooh hans bror egde, skulle icke råeka till dod- 
dagar. Dessutom skrockfull, våderspåman och mycket kon- 
servativ — som skitrgårdsbdndcr i allmånliet. 

"God dag, Janne!" ropade han med gnållande rost 
från gårdsgården, mot hvilken han lutade sig, "håller på 
med gistorna, tror jag. Hvad i alla tider, kostar du på 
nytt virke te armarne?" 

"Måtte det!" svarade Janne, "farbror ska' veta, att 
di gamla a' rakt genomruttna." 

"Ah, nog kunde di tåll ha hållit ut åunu ott par år: 
men dot år med dig som med Nils. Ska' vara så ofver- 
dådigt, gu' bevars. Talar om, att han vill bygga nytt stall 



284 



SVATtT I>A JIVITT. 



i simimar, han oekså; mon det ska' vi -då bli två om. Var 
det något på skotarne i morse?" 

"Ja, dot var en och en half val, førstås." 

"Åh&, ja, si der. Vi va' nte med noten vi, och fick 
bara åtta kast. Nå, ska' du torsbka få uthyrdt i sommar 
n&got?" 

"Måtte det, om det lyekas, kara tårbror. Har I hyrt 
ut byggningen ■ ån ?" 

"Ja, Nils var te stan i går och hyrde ut'en åt en 
kungli sikter, och de' va' fråga om, att i'rua skulle ut och 
se på'n i dag . . . tor si duger det inte for fruarna, gu' 
lievars, så får fall inte herrarne ta't, kan tånka. Di skulle 
komma på ångbåten, och Nils å' inue efter dom. Jag tror 
vadref kommer ofver på nord på midda'n, for det står 
molnigt derbortåt, ser jag." 

•'Ja, det kan nog handa, det;" 

"Såg du te några knipor i morso, Janne?" 

"Bej, men ett par ådi'oglar såg jag' ute på fjår'n, och 
en skal . . . hade jag bara haft biissa, så. . ." 

"Så hade du fall skjuti bom iindå, teJnker jag, for si 
ådfogelu den å' inte latt te skjuta, den inte! Jag skot tre 
skott ])å en 1843, och fick inte så mycket som en fjiir åfen 
en gåug. Men si det var fall mest for det att bossa' blef 
forgjord åf en dalkarl, som gick och sålde våfskedar och 
Eskilstunasmide." 

"Ah!" utbrast Janne fdrvanad, "hur gick det te'?". 

"Kors, han hade onda dgon, vet jag; men dan derpå 
så bota jag 'na, och så skot ho' som fdrut igen." 

"Hur bar farbror sig då åt?" 

"Jo, jag ladda'na med fdrladdninga fdrut, och så piska 
jag en orm baklanges in i'na, och så skot jag den opp i 
luften och så va' ho' bra igen. Det S' det enda som hjel- 
por. Men si der kommer Nils' mod okan, och två (pvinfolk 
ti' i'na. Bu ska' de' fall bli ett synandc och ett frasande, 
kan tånka!" 

"Må undra om det år mor ochdotterV" sade Janne och 
såg utåt sjon. 

"Bej, det å' fall frun och pigan," svarade farbror och 
lade handen ofver ogonen, i det han tittade utåt, "inte kan 
en tocken der fin fru fara ensam, tycker en det! Adjo med 
dig nu, Janne, ska' dn ut med skotarna i qvall igen?" 



FISKAK-ST1NA. 



285 



"Matte det, med Guds majet!" svarade Janne lugati, 
i det han fortsatte sitt arbete. 

"Jojo, ser en på," nmmlade farbror, i det han linkade 
af nedåt sin oeh brodorns byggning, "det vore viil lian ftek 
något i vår, så han kunde betala nvjolct som han lånte i 
julas. Får lof te hpra med Xils oin han har tagit virket 
på skogen . . . hm, toeke onodigt giira, kunde inte di gamln 
armarne ha dugt iinnu ett ])ar år?" 

Oeh medan gubben på detta sått, muttrande for sig 
sjclf, gick ner åt byggmngen, stod Janne qvar oeh fortsatte 
sitt arbete, under det han emellanåt tittade neråt sjbn, der 
båten lade till oeh de båda fruntimmerna stego i land. 

"Det ii' fall allt pigan," sade han for sig sjclf, i det 
han yxade på en af de nya gistarmarne, "hon har sehaletr 
på sig. Djåkeln, si bara så lått hon hoppar på Stenarne 
dernere! Alldelcs som kalfvarne, når di forstå gången kom- 
mer ut på griinbete. Men, hvad år det vårdt te gapa på 
det?" oeh så yxade han på det torra grauvirket så, att 
spånorna yrde hbgt i sky, i det han gnolade på en visa. 
som don tiden var mycket allmån i skårgården: 



»Amanda griugar sig nev till stranden, 
Der tw hon afsked mod hvita hånden; 
Der fick hon forst siua tigejn opp, 
Nav Herman for med eu annaii bort!« 




Janne stod iinnu qvar på samma stalle oeh hogg till 
sina gistarmar i sitt anletes svett, oeh bbrjadc val fijr 
tjugonde gången med sin: 

"Amanda gangar sig ner till stranden", 

då han hastigt afbrbts midt i sången, af ett friskt oeh 
glådtigt: "Goddag vackert!" som af en klingande oeh mun- 
ter ståmma uttalados alldeles bakom houom. lian vande 
sig om, ofverraskad af den klangfulla rbsten, oeh framfbr 
hononi stod den uriga pigan, som han for en stund sedan 



28.6 



SVART pi HVITT. 



sett høppa på stenarne nere Vid sjon. fiolen. sken varmt 
och vackert, schaletten hade hon lag-t af sig, och stod nu 
barhufvad franifor honom med ett rikt, något rodskiftande 
hår i en tjock flåta omkring- det ungdomliga Imfvudet. 

"God dag!" helsade Janne igen, så godt han kunde; 
ty Gud skall veta, att han i det ogonblicket var mycket 
mera oga iin mun. 

"År det fiskarn sjelf?" frågadc flickan, i det hon såg 
nvflket an* på honom sjelf åu på lians arbete. 

"Måtte det," menade .Janne forlaget i det han strok af 
sig mossan, som han vande och tummade mellan fingrarne. 

"Nå, det var roligt," ropade tlickau skrattande och 
visade dervid ett par tandrader, l'riska och hvita och 
Ivsando som perlor; det ar visserligen saunt, att muimen 
var något stor, mon så voro låpparne så mycket rodare, 
udi en liten rak nasa samt ett par stora, glada, blå ogon 
med morka ogonhår och ogonbryn skåmde icke bort det 
tiicka ansigtet; "vi lar' bli grannar i sommar, vi!" 

"Jaså," stammade Janne, alitid lika forlagen, "mam- 
sella ska ..." 

"Usch då, jag år ingen mamsell, kommer aldrig i 
frågan!'' skrattade flickan på nytt; "jag år bara jungfru, 
jag, jag tjcnar hos kungli' sektenis, som ska' bo deroppe. 
Herre Gud hvad hår år vackert, och hvad det ska' bli 
t retligt!" 

"Jaså, så att jungfrun tycker om landet V" vågade 
Janne andtligeu Mga, sedan han betånkt sig en god stund. 

"Jo, det kan han lita på! (i ud bevars for stan! fast 
den år nog bra, den med, når en får lof att vara der; 
men se landet, det år bast åndå, det. Der får man se 
gront hvar eviga dag och hora vattnot plaska och foglarne 
qvittra! Ska' man hora det i stan, så lår man lof att ge 
sig af nt till Djurgåln, och då ska' man klå' sig, gud 
bevars. Och der air menniskorna bara på hvarann. Nej, 
tacka vil! jag landet! Se, jag ar uppfddd på landet, for 
jag var barnhusbarn, nar jag var liten. Men nu har jag 
tjent hos kungli' sekterns i fyra år, och det år ett så inner- 
ligt beskedligt herrskap så . . . Men hvad ska' det der bli?" 
Och medan hon pratade som en skata, slog hon sig ned 
på en af stockarne bredvid Janne, och pekade på hans 
arbete. 



FTSXAK-STINA. ^»7 

"Det ska' fli.ll bli skotgistor, vet jag!" svarade Janne, 
bfverlycklig ntan att han visste hvarfor, "di gamla har gått 
åt i vinter." 

"Skotgistor? Hvad å' det tor slag?" 

"Det ar att torka skotarne på, nar en har varit ute 
och tagit opp dom." 

"Jaså, nar man har fiskat! Hvad det måtte vara 
roligt!... Bor fiskarn der inne?" 

"Måtte det! . . . men annars så heter jag Janne." 

"Jaså, jaha och jag heter Kristine . . . men det var 
sannt det, jag stalle tråga ifrån frun, om vi kan tå kopa 
tisk har i sommar, oeh om inte hon kan tå gbra opp ett 
beståmdt pris med fiskarn en gang tor alla for valen, for 
så hade hon det der herrskapet bodde forut." 

"Joho, det kunde falle gå an, -bara jag tår någon 
stromming, så." 

"Ja, annars vill vi inte ha någon!" skrattade den 
muutra fliekan; "men sag nn hvad han ska' ha for valen?" 

"Ja, jag tiinker tjugut'yra skilling sommarn om, skulle 
inte vara obilligt." 

"Nej, det ar just hvad f'run har gif'vit tbrut . . . Bor 
fiskarn ensam der i stugan?" 

"Sej, mor och jag har den tillsamnians." 

"Och så å' fiskarn kanske gift också?" sporde Kristine. 

"Sej, gudnås, det å' inte så val!" suckade Janne, oeh 
såg på henne på on gang forlaget och gladt, "en har nog 
te tanka .på sig sjelf har i verldon! Och stugan å' så 
skral, så der vill tall ingen flicka titta in annat sin på 
en stund." 

"Ja, inte ser hon mycket golik ut," menade Kristine 
och såg på det sneda taket; "men det år val inte på stu- 
gan, som lyckan beror. Jag har tjent i fma hus jag, der 
det inte varit så godt om den, fast rummena varit granna 
nog. Men hår sitter jag och pratar ... då, år det afgjordt 
då, att vi får strommingen tor tjugut'yra skilling valen, hela 
sommaren ?" 

"Måtte det, bara jag får någon sjelf, så . . ." 

"Usch jo, jag ska' hjelpa till jag, och lågga ut nåtena! 
Jag har fisklycka med mig! Adjo nu och må val tilis vi 
råkas framåt borjan på juni." 

Och hon råckte honom trohjertadt handen, och fast 
han- tvekade en stund, om han skulle våga taga deu, så 



288 



SVAKT pi IIVETT. 



tog han den slutligcn och skakadc den en god stund, och 
lian tyckto, att han aldrig- ville slappa den, så varm oeh 
mjuk var den. 

"3ej, nu vantar i'run på mig!" ropado Kristine skrat- 
tande och drog sin liaud ur hans, "adjb nu!" och med några 
låtta språng var hou utom den rankiga grindon och uppe 
på backen, t'rån hvilken hon gladt nickade tillbaka åt Janne, 
som stod der med mossan i lianden, tittando uppåt ålldeles 
som om han varit solblind. 

Och Gud vet, om han icko var det också, ty det 
drojde en lang stund innan han kunde ta' tåg i yxan igen, 
oeh vid forstå hugget han slog, så hogg han en grauspira 
nåstai) midt af i hastigheten, och medan lian betånksaml 
stod och klåddc sig bakom brat, f'brargad bt'ver misshugget, 
såg han hum de båda Iruutimren, foljda af Juls, begåfvo 
sig ai' bt'ver ången igen och nedåt stranden, hvarifrån 
bkau om en stund lade ilt for att fora dem tillbaka till 
åugbåton. 

"Dot var en rasande rar tos!" tånkto Janne for sig 
sjcir. i det han liksom ol'rivilligt tog mbssan af sig och 
helsade utåt »jon, hvaritrS.ii han tyckte att en glad uick 
l'rån ett omvandt hufvud lielsade honom tillbaka : "si, en 
lokken en i stugan derinne, det vore kalas, det . . . Men 
jag år tall stormtokig som kan tro att . . . det iir bara 
mors 'fol, som inte kan låta bli att prata om att jag borde 
gifta mig. Jag gifta mig? Jag fattigråtta . . . jo, jag sir 
så ilt). 31a ha ha!" 

Och Janne slog till ett skallande skratt, så hbgt och 
så bittert, att katten, som lckte bland spånorna vid hans 
totter, hoppade hbgt i vådrot af fbrskråckolso, och derpå 
med ett enda språng rakt in genom dbrren på den lutande 
gamla sjoboden, som stod nere vid stranden, i sin tur skram- 
mande på nykten ett par kråkor, hvilka helt tbruumstigt 
spatserade på den sneda notbryggau. 

"Hvad i Herrans namn skrattar du åt, Janne?" Bporde 
gnmman, som i detsamma kom ut på ibrstuqvisten, "du å" 
ju mol ensammen, vet jagV" 

"Skratta' jagV" svarade Janne, liksom vaknande ur m 
drbm, "nej, då har I hbrt galet, mor! Jag vore fårdig att 
grata i stallet!" tillade han halfhbgt for sig sjelf. 

"Ja, då var det fa.ll sjbrån, som skratta' då," menade 
gumman. "for fasligt underligt litt det. Men kom in nu 



FISKAR- STINA.. 



289 



och sit, du har ju inte fått i dig ett Guds lån sen i morse, 
gossen min." 

"Jag bnskade jag aldrig behofde åta ett mål mer i 
all min dar!" mumlade Janne for sig sjeif, i dot han ka- 
stade yxan ifrån sig och långsamt gick den gamla tra- 
trappan upp till farstuqvisten, medau guminan, der hon stod 
i solskenet i den oppna dbrren, fuhdersaint puttrade for 
sig sjeif': 

"Ja, har iute Janne sett sjbrån, så vill jag inte vara 
en kristen menniska! Ståller inte jag ett par jnrnskollor i 
kors vid dorrn i qvåll, så kalla mig ett tro]], den som 
har lust." 

Och dermed gick gumman in Ibr att lågga upp pota- 
tise.n. Men når Janne kom upp for trappan, vånde han 
sig ånnu en gåug utåt sjon, just lagom for att se bondens 
bka med de båda fruntimren uti svånga om udden vid 
alarne och tal' vågen bakom dem ntåt Ijården, medan ett 
guldglittrandc band af solljus lade sig bfver stromfåran 
emellan stranden der han stod och udden der båten fdr- 
svann, liksom den velat såga: "Ser du, Janne, det ligger 
både djup och hojd, både sol och vind emellan henne och 
dig! Den fiickan år inte åmnad for din sneda stuga." 

Och derpå gick han in och åt — for forstå gangen 
på mången god dag utan fbrnojsamt sinne, och utan mat- 
lust — den tarfliga middag, som hans gamla mor lagat åt 
honom vid den svarta och nedrbkta spiseln i den takbrutna 
kojan, der han nu kande sig ensammare ån torr. 



4. 

På eftermiddagen samma dag, just då Janne skulle 
ut med sina skotar, kom 'farbror' roende i sin lilla bkstock; 
han skulle nt på egorna och laga en gårdesgård — något 
som mer ån vål behofdes, ty i fdljd af gubbens spai'samhets- 
anda fingo dessa skogsbdande stångsel sålian eller aldrig 
gbras nya, och knappast nog lagas forr ån de voro fallfår- 
diga. Når det då låmpade sig så, att man kunde någor- 
lunda ledigt komma sjovågen, passade gubben alitid på och 

&vart på hvitt. 19 



290 SVART PÅ HV1TT. 

rodde, ty i armarne hade han ingen gikt, han kunde mye- 
ket ledigt skbta både åror och kappen med. om det be- 
hofdes, 

Med några raska tag var bkstocken vid sidan at' Jan- 
nes skotbåt, och nu slog gubben upp sin språklåda, i samma 
gnallandc ton som alltid: 

"!Nå, ska du ut med skotarne nu igen?" 

"Måtte det," svarade Janne, lugnt som alltid. 

"Hvar tanker du liigga dem i qvåll då?" 

"Åh, jag far val en mil utåt fjårdon, tanker jag. Hår 
»åstgårds iinns det inte en stjert, en gång." 

"Nej, det vet vi då bast, vi fick åtta kast i natt vi, 
på noten. Joo, det å' något att slita redskapen for! . . . 
Nå kors, du fick ju med åf fråmmat du också, kiira Janne." 

"Måtte det," sade Janne, ocli tittade åt andra sidan. 

"Det var en odrågligt fin fru, det der, och snodde och 
ibr gjorde hon i alla vrår, och ingenting dugde, gu' bevars! 
Och tapeter skulle det vara i farstun, och jernspis i koket, 
och så skulle di ta' opp backen och gbra blomrabatter, sa' 
hon — men det ska' vi fåll bli två om, for har backen 
kuima' varit utan toeket i så måuga år, så kan han det 
nog nu med. Och pigan var då en nåsvis slyna, det tir 
hvad jag vet. Hvad ville hon hos dig for slag?" 

"Hå kors, hon ville hora efter om hon kunde få strbm- 
ming i sommar." 

"Hahå, den ska' ho' fåll kbpa hos oss lbrst och framst ; 
det vore val odrågligt anuars. Når en ska' ha dom i bygg- 
niugen, så . . ." 

"Måtte det," svarade Janne forsigtigt; "det var bara 
frågan om nar I inte har nå'n. Men hvarfbr tyckte far- 
bror att hon var nåsvis, om jag får lof te fragå V" 

"Jo, for ho' var det, vet jag. Når frua bbrja tala 
om jernspis och tocke der, så sa' jag att det var fåll bra 
bl'vcrflbdigt når det fanns både spis och bakugn i byggnin- 
gen, sa' jag, och då svarte pigan att jag inte behbfde lågga 
mig i jernspisen, for ett gammalt rostigt rifjern hade di 
lorut, sa' hon . . . och det tyckte jag var då odrågligt nås- 
vist sagt." 

"Måtte det," lbrklarade Janne, som dock icke kunde 
låta bli att inom sig le åt svaret. 

"Men vånta ho' mig," fortsatte farbror, "vill hon fjålla 
fisk med mig, så ska' bo' ha dugtiga naglar! Tockna der 



FISK'AK-STINA. 



•291 



spéldosor 1'råii Stockholm tror att en ska' stå på tå for 
dom, nar di kommer nt på bondlandet, kantanka. Men om 
också drångarne kommer te sprattla ibt ibr 'na, så inte 
tanker jag; gbra't, det kan ho' glå' sig - åt!" 

"Men jag tyekte att lion såg hygglig och glad ut," 
vågade Janne falla in, "och fasligt hoflig va' hon, når lion 
var bfver till vårt." 

"Ahja. nog kan di yara slåta i syna, når de ha en 
ung karl tor sig, då spelar bgona både till -hbger och ven- 
frter, men si, det år med dom som med kattorna, — båst 
som de lapar och smeks, så kommer klometerna fram. Och 
har en några år på nacken, så duger en inte alls, det år 
då rakt forbi det. Jag mins bara når grosshandlarn bodde 
hår, och do. hade den der vackra dalkullan. som rodde åt 
dom . . . Ijåsa, hon inte och begick sig på alla vis for poj- 
karna, men sa' jag ett ord åt'na, så baraste skålde och 
småide ho'. Nej vet du, Janne, qvinfolk ska' en akta sig 
for, och bast år det te vara ogift i all sin dar. Nog kunde 
jag fåll också ha fått en på hvart finger, och en på hvar 
tå med om jag hadevelat; mon si jag var dom for slug, jag." 

"Måtte, fåll det," svarade Janne, i det han tånkte på 
den gamla sagan om råfven och rbnnbåren. 

"Och så var ho' rbdhårig till på kbpet, don otåckan, 
ech det var då vårre ån alltiho]) det andra. Jag glommei' 
aldrig rbdhåriga Maja. jag, som mjolka korna for oss, fast 
ho' bodde på andra sidan fjårn, och aldrig var med sin fol 
oppe på bn hår." 

"Nej, gjorde hon?" frågade Janne och hvilade på 
årorna; han hade vål minst hundra gånger hort talas om 
den der mjblkningen; men det bfvernaturliga har alitid en 
oemotståndlig dragningskiaft tiir skårgårdsbon, och han 
ville gerna hbra om den den hundrad efbrsta; "hur kunde 
hon det?" 

"Ah, di der trolleua kan allt hvad de vill," menade 
'farbror': "di salter sig bara och mjblkar på en nåfverlapp, 
så kan de injblka koma i blod, om det också år tio mil te 
dom! Di ville inte tro derhcmma, att det var rbdhåriga 
Maja: men si jag beviste dom saka, jag?" 

"Nej kors, hur då?" 

"Jo, jag tog bara, når di mjolka on torsdagsqvåll, och 
strbk korna bfver ryggen inied en nåssla, som hade. våxt 
nordpå en bastuvå'gg, och så lat jag dom kasta. en mjblk- 



•29-2 



S VAKT PÅ HVITT. 



sqvått ofver liiud på kou från oster te vester fere ganger, 
och då kom all mjolken igen i jufret på dom, och rod- 
håriga Maja fick sliippa ifrån sig sitt tjufgods!" 

"Måtte det," utropade Janne, i det han med ett tag 
på ena åran makade sig ifrån 'farbror', som han bestiimdt 
ansåg for någon sorts trollkarl. '-men hvem hade farbror 
liirt sig det åf?" 

"Kors, åf kloka giuuman oppe i Aker, vet jag! Den 
går inte åf for småhackor den, ska' du tro, Janne! Ilon a' 
god te siiga hvar tjufven finns oeh det stulna med, om di 
också har rakat åf å'nda te Amerika, och vill en bara be- 
tala'na bra, så slår ho' ut ogona på dom, så det smiiller 
om'et. Nar mor våran låg sjuk i i'em års tid, och into 
kunde rora sig, så for bror Nils opp te'na for te hdra sig 
for om det fanns nå'h bot for gumkråket; men då s varte 
ho' att han hade kommit for sent, for nu var det audra 
som hade forgjort henne, och det hade hon ingen mak: 
med nar det gått ofver året, sa' hon. Men så fick han 
ett papper som han skulle lagga under liufvudkudden åt 
henne, och om inte hon skulle kola af iunan haltåret, sfi 
skulle det gora henne kontant frisk igen, sa' ho!" 

"Nå, gick det så då?" 

"Jo, det kan du lita på! Hon dog tro, månador efteråt, 
så det slog allt in, del. Och nar bliiskon var borta harom 
året, så skicka vi te'na oeh då sa' ho' att kon var ute i 
en bergskrefva på osterudden, oeh mycket riktigt. der fick 
vi tag i'na också, två dar efteråt, och om hon inte stod så 
trangt så hon inte kunde gapa en gång, så vill jag vara 
skapt som en torsk. Men nu ska' jag fall gc mig af i 
land, jag, och laga gardsgåru, och du ska' ISngre bort, 
du, Janne." 

"Måtte det," svaradc Janne. 

"Ja, adjo med dig då! . . . Jaså, så du tyekte att hon 
såg glad och hygglig ut, sa" du? Ja, si det ska' en inte 
lita på, med di der Stoekholmsmamselloma . . . dot fattades 
bara att du gick oeh forgapa dig i*na te' på kopet!" 

"Ah, sorj inte for det han, farbror," menado Janne 
medan han rodde utåt fjarden, "adjos nu!" 

"Adjos då!... Hor du Janne, du!" ropade gubben 
efter ett par bgonblick, och hvilade på årorna, "jag ska 
saga dig en sak så godt som två." 



frSKAH-STINA. 



293 



"Hvad skalle det vara då?" iragade Janne; på langt 
håll, i det också han hbll upp med rodden. 

"Jo, det ar bast te se sig for med tockna der damer. 
Jag mins kur det giek med bondson på Vermdbn, jag, i 
forårs: han gifte sig med en tocken der en slinka, som 
hade kommit at med ett herrskap som hyrde ena bygg- 
ninga åf dom . . . oeh så når allt kom omkring, så fick han 
veta, att hon hade varit på kaffehas på Osterlånggatan. 
Adjb med dig na, Janne, lyeka te med fisket." 

Janue svarade ingenting, men han tog våldiga tag 
med sina långa åror, så att båten skot stark fart ntåt fjår- 
den — men hur fort den unge fiskaren an rodde. så rodde 
han inte ifrån sina tankar : de foljde honom lika troget som 
den breda silfverstrimman på vattnet, hvilken likt ett glitt- 
rande band stråekte sig emellan honom och stranden, der 
hans gamla sneda stuga stod. 



5. 

Och så giek lidea sin gilla gång derute på holmen, 
tilis en vaeker middagsstand i borjan af jaui en liten ång- 
båt kom inkilande i sandet, och lade til 1 vid notbrvggan, 
medan allt hvad lit* och anda hade på ndden var nere vid 
sjon for att taga emot trossarne, och sedan lyfta flytt- 
sakerna i land. Det var de nya gåsterna for sommareu 
som kommo; kanglig sektern med fru och l'yra barn, en 
barntiicka och Kristine, samt en lång dalkulla, som var 
tagen for sommareu och skalle ro och hjelpa till med hvarje- 
handa. Kuuglig sektern måste namligen, som de tiesta 
manliga sommargåsterna ate i skårgården, vara inne i sta- 
den hvar och hvarannan dag, och derfor måste han ovil- 
korligen ha båt oeh roddare att disponera. Det var val 
kanske också med tauken på den blifvando trådgården, 
som kulian blifvit anståld, ty som bekant iinns det två slags 
folk i vårt land, som låmpa sig for allt slags arbete, tråd- 
gårdsskotsel inberåknad, och det år båtsmån och dalkullor. 

Dåde Jaune, modern oeh den linhåriga pojken voro 
dernere. Janne hjelpte till med de tanga sakerna, gum- 



•294 



SVART Bi BrTJIT, 



man med de låttare, och pojken niijde sig med att med 
vidoppen mim stirra på ångbåten, som han aldrig torr 
sett på så nåra håll; herrskapet hade redan gått upp, och 
de f'yra barnen tamlade som bast omkring på iingen, som 
losslåpta killingar, medan 'farbror' gick omkring linkande oeh 
tåukte på allt det griis, som de t'yra bytmganio skulle 
trampa ner tor houom. Kristine och barntiickan hade stan- 
nat qvar nere for att kjelpa till med ilandflyttuiugeu at' 
sakerna. Janne och en at' bcsåttningen kommo just kno- 
gande med ett isskåp, då Kristine med ett åmbar i hand 
skyndade forbi dem och med en glad uick åt Janne ut- 
ropade: 

"God dag, fiskarn, hur står det till?" 

"Tackar som frågar," svarade Janne och myste helt 
fSrnojd på sin breda mun, "hur mår jimgfrun sjolf?" 

"Usch, jag år frisk som en larka, jag. Och glad se'n 
ot'ver att en nu åndtligen sir hår! Akta isskåpet, det år 
frun så rådd om, som om sitt oga." 

"Måtte det! Å' det is i'et också?" 

"Ja, det tror jag det, en hel centner, tast det har val 
smalt litet på vågen." 

"Det måtte inte vara myeket, det . . . tor det år bra 
tungt, kånner jag." ■ . 

Och dermed sattes isskåpet ner i land bredvid 'far- 
bror', som just stod och fbrargade sig ot'ver allt ofverftod, 
som Stockkolniarne draga med sig ut på landet. 

"Hvad ska' det der vara tor slag, då?" sade han och 
pekade med kappen på isskåpet. 

"Det ar ett isskåp, om han vitl veta't," svarade Kri- 
stine raskt. 

"Håhå! hvar ska' det stå då?" 

"I koket, naturligtvis." 

"Nå, då rinner det val åf et, kan jag tro, och så blir 
golf'vet vått, och så murkuar plankorna, det blir slutet på 
kalaset, det." 

"Ja, men se, man såtter fat inunder hålet i bottueu, 
och då rinner det inte på golf'vet, ser farbror," svarade Kri- 
stine nåbbigt. 

"Joho, det forstås det. Och så glbmmr ni bort te 
tomma fatet; jag kanner Stocksolmspigorna, jag.. Tocke 
ofverfiiid. Når en har kållare, hvad ska' en då med ett 



FISKAR-STINA. 



295 



tqckc der skåp te gora? Det kostar val rakt åf en tjugu 
riksdaler, det der?" 

"Ja, det kostar till ooh med fyrtio, 0111 han vill veta't." 

"Koi's i alla tider! Det var for odrågligt te kasta bort 
peugar i onodan." 

"Ah, jag tanker har lår nog behbi'vas att ha is i skå- 
net," snurradc Kristine, i det hon giek ifrån honom, "och i 
magen med," fortsatte hon, når hon kommit på litet afstand. 
"Den der gubben kan jag då rakt inte med. Men vånta 
mig han, jag ska' min sjal hålla honom på mattan." 

2får Kristine åter kom upp på dåck, motte hon Janne, 
som ensam knogade på en temligen stor kista. 

"2vå, se det var snållt!" utbrast hon i det hon vanligt 
klappade honom på axeln; "det der år min gamla kista, 
det. Men hon år inte åndå så vårst tung," fortsatte hon 
med en lått suck, "fast det år detsamma, hon kan val bli 
tyngYe." 

"Måtte dot !" svarade Janne och hogg i, så att det kna- 
kade i armarne; "den der tar jag ooh bar upp i koket med 
detsamma." Ocli innan Kristine hann svara var han redan 
halfvågs ofver ångsbacken och uppe mot byggningen. 

"Det der år beståmdt en pråktig gosse," sade Kri- 
stine halfhogt for sig sjelf i det hon tog någon ny sak att 
fora i land. 

"Jo, det tror jag det," hordes en darrande ståmina 
strax bredvid, "en båttre gosse ftnus inte i skårgåln, det 
vet jag båst." 

Kristine vånde sig om och såg en gammal krokig och 
skrynklig gumma strax bredvid sig, och fast hon vid forstå 
påseendet biet' litet hapen ofver hexfysionomin, såg hon lik 
val snart att blicken, som foljde sonen, var varm, trots 
skrynklorna omkring ogat, och det lugnadc henne. 

"Jaså, ni horde hvad jag sade?" stammade hon litet 
brydd, och lutade sig ned ofver en korg med blommande 
våxter, som stod på aktordåcket. 

"Ahja, hur dåliga ån brona å', så alitid hor en mor 
når di berommer son hennes," svarade gumman, och grinade 
mera vanligt ån vackert. 

"År ni hans mor? M, dot var en annan sak," sade 
Kristine muntert, "då gbr det ingenting att ni horde hvad 
jag sa'. Annars tanker jag det år val på landet som i 



296 



SVART el HVITT. 



stan, att en flicka får hålla styr på tungan, for att inte 
sjelf få prat om sig." 

"Jojo men, ar det så," menade gumman, i det hon 
hjelpte Kristine upp med blomkorgen; "men det tir då for 
resten inte ovanligt att de tala val om min Janne, inte. 
Jiintorna har ute i skårgården gbr inte annat så lang 
Guds dan a', men di har inte mycket for di kol di briin- 
ner. Janne bryr sig ieke om dem en smul, och jag vet 
nog hvarfdr det så ii'! Han vill kantånka inte tor min skull 
få en ungmor i huset, fast .jag tyeker det kunde vara bra 
tor både honom och mig. Han tror ta.ll, kantånka, att 
gumman skulle bli f'olad i vrån på gamla dar, och det vill 
han inte." 

"Och det år ju inte mer an rått att en son inte det 
vill," tyckte Kristine. 

"Nej, det forstås, men jag å' val inte ett sånt måhå 
heller, så jag låter tussa med mig som di vill ; jag har nog 
min lilla skinnsåla på nåsan jag också, ska' jungfrun tro." 

"Ja, då blef det kanske ungmor som blef satt i vrån," 
sVfcrade Kristine leende, "och det skulle er son kanske 
inte heller tycka om. 

"Ne-nej," återtog gumman oftertånksamt, i det hon 
strok det groftofviga håret bakom bronen, "det kan hon 
allt ha rått i, jungfrun lilla. Ho' år en fbrståndig m'cka, 
det hor jag, det. $Tår det blir tid någon eftermiddagsqvist, 
så kunde hon gerna skutta in till mig på en tår kaffe, for 
henne skulle det vara rasande roligt te tå prata med om 
de der sakema. Ser hon, fattiga å' vi, det forstås; men 
en kaffescjvått har cn då alltid på elden, det forstås det. 
En ska" Kiil ha något te smorja sig med på gaminaldagarne. 
Ho' kan gcrna skutta in." 

"Tack, så snart jag tår någon tid. Men jag ska' siiga, 
man får inte ligga på latbånkeu hos mitt herrskap, och det 
vill jag for resten heller inte. Hushållet år stort, och jag 
åi 1 ensam om'et, for barnflickan har nog med att se efter 
de små, hon. Men se, der kommer er son tillbaka nu, han 
måtte vara rysligt stark af sig?" 

"Ahja, inte å' han så klen, inte, och åndå ha. vi haft 
det skralt nog ibland, medan han våxte opp. Men si inte 
ska' doktorerne komma och saga mig att kaffe år ohelso- 
samt, inte, for hade vi inte haft kaffe och potatis. så hade 
vi fått svålta mången god dag. Par hans dog når Jaune 



I'ISKAK-STIMA. 



297 



var sex år, och se'n har jag lått streta mig fram sjelf med 
tre barn; men gått har det, och dugtiga ha de blit'vit — 
ntom dotter min, som dog tor sex år se"n, men si det var 
inte af sjuklighet från ■ barndomen, det inte, utan derfor att 
lion råka' nt for ett krak till karl, som lå't henne sitta 
der med tyillingar på halsen, och så sorjde ho' ihja'l sig, 
staokare. Ahjo jo, det har allt varit många tanga stunder 
i stugan derborta, ska' ho' tro, jungfru lilla, men så har 
det vant många glada med, och så tår di fålF dras om'et' 
kan jag tiinka." 

Under detta samtal melian gumman och Kristine hade 
sakerna kommit i land, ångbåten var nu klar, kaptenen 
stod uppe j>å kommandobryggan, och under hviftningar från 
land afliigsnade den sig baekande utåt sundet. 

"Det blir minsann inte lå'tt te' att få opp allt det har 
bråtet," hordes nu farbrors gnallande stiimma, medan han 
låg halft framstupa ofvcr sjobryggan, for att se efter om 
icke ångbåten hade skadat den, något som dock icke in- 
triiffat, om man undantar, att en af plankorna hade blit'vit 
litet snedvriden, hvilket, dock var nog for att fdrarga houom. 
"Tocke brak en ska' ha med dl har valsignade Stock- 
holmarne."'' 

"Åh, de ii' val bra nog nar hyran kommer, tanker 
jag," utbrast Kristine harmsen, i det hon fullastad med saker 
gaf sig af uppåt byggniugen. 

"Ja, den tanker fiill inte hon betala," replikerade far- 
bror, ytterligare retad. 

"Nej, och sakerna tanker val inte han bå'ra opp, hel- 
ler," svarade Kristine i samma ton. 

"Det ii' en ødrågligt nasvis jiiuta, det der," påstade 
farbror, i det han reste sig opp från undersokningen ; "men 
vånta ho', jag skall tall ge henne sju for tu, jag, om ho' 
kommer igen." 

"Jag tyekte det var ni som borja'," svarade Janne med 
ovanlig skar])a i riisten, i det han lastade på sig två talt- 
sangar, ett sybord och en komod; "som en ropar i skogen, 
tår en svar, brukar di saga." 

Och med dessa ord gick han efter don raska Kristine, 
som redan var halfviigs uppe vid byggningen. 

"Håhå!" mumlade farbror, i det han mera for syns 
skull tog en stol på armen och linkade efter; "kantiinka! 
En lår inte tala om juveln, utan te la sig svar på tal af 



•298 



START 1>A 11 VI I T. 



en toeken der f'attiglapp! Och åndå har han inte betalt 
mjolet, som han lånte i jnlas! — Ja, di der Stockh*olms- 
pigorna, di å' då ett otyg! En ska' få se, att han går och 
fbrgapar sig i'na te slutet. Men si, aldrig ska' den fa 
komma hit på udden, så lange jag lefvor, det ska' jag oli 
man for. Då får di fdrr ta' bort stugrucklet, det ska' bli 
tvårsakert !" 



6. 

iSågra dagar efter ankomsten till 6n hade Kristine 
ledigt en aftenstund, och hon bad sin matmor, att hon 
skulle få fdlja med och se fiskaren lagga ut skbtarne på 
tjarden, ett litet stycke bortom några små holmar som lågo 
midt i den stora bassinen liksom ett par utkastade brbdbitar. 
Den ena kallades också Brbdstycket, och den andra Smbr- 
asken, ty skiirgårdsbon tir alltid fyndig i att git'va bcteck- 
nande namn åt de foremål, han har omkring sig. Då någon 
Htockholmsfiskaro en gang var nere vid dessa holmar och 
horde deras namn, invande han, att han tyckte det var 
alkleles for långt emellan Brddstycket och Smbrasken: 
"Jag," sade han, "vill gerna ha de der två sakerna all- 
delés bredvid hvarandra, annars tir det obeqvamt." 

"Åhja, det forstås," svarade hans roddare, "men bar 
i skiirgår'n far en allt streta bra nog innan en far smbr 
jiå brbdkanten, och derfor tycker vi att det passar så bra 
som helst." 

Det var en af dessa herrliga af'tnar fore midsommar, 
då man helt tydligt tycker sig hora dag-en och natten stå 
noro i vester och tvista med hvarandra. om hvem som 
egentligen skall få fora herravaldot ofver naturen. Ett 
bgonblick tycktes det som om tvisten skulle vilja urarta 
till strid; men då nårmar sig solen så klar och så varm, 
hon rodnar visserligen litet smått bf'ver att behofva stiga 
ner till de båda antagonistema, men hon gbr det andå, 
och hon utsiinder bfver dem så mycken glans af sitt renaste 
gull, att do till slut forsonade råcka hvarandra handerna 
och stanna qvar båda två. i det de sluta tvisten med en 



FISKAK-STINA. 



299 



omfamniug så iunerlig, att det ar svart att skilja den ena 
från den andra. Trasten uppstainmer genast brollopskanta- 
ten, sjon lagger sig som en spegel for deras fdtter, och 
de brutna striinderna liksom stråcka på sig for att se de 
båda fdrsonade makarne på deras rosenrbda badd, under 
det deras långa skuggor afteckna sig så skarpt i det klara 
vattnet, att man ror som mellan tvåmie himlar, eller med 
andra ord, tycker sig svafva i luften. Angsknarren pratar 
•och snattrar i gråset, en och annan and hojer sig ur vassen 
och flyger med snabba vingslag och långt utstråckt hals 
t'ram bfver fjården, som han bestamdt skulle vilja slå nor 
uti, om icke båten vore så nåra. Ur skogarne vid striin- 
derna hoja sig dessa mystiska och olikartade ljud som 
aldrig komma forran med skymningen; aborrarue komma 
upp i vattenbrynet och våltra sig ovigt med starka plunw- 
ningar efter de qvicka lojorna, som i stora stim hoppa i 
•solljuset for att fånga myggorna, hvilka dansa bfver vatt- 
net, och midt i sin jågarifver utsåtta de sig for att bli 
långade sjelfva. 

Det var alldeles tyst i den. lilla båten. Janne rodde 
den ena åran i foren, och Kristine hade icke slåppt honom, 
frirran hon fick fdrsbka att skota den andra. Det gick tem- 
ligen bakvandt att borja med, men det tog sig så små- 
ningom. Takten var det viirsta, och Janne fick i borjan 
oupphbrligt påminna om, att de inte skulle ro i hvar sin 
sjd, som det heter på skargårdsspråket — det vill saga, 
att den ena icke fick satta ner sin åra nar den andra tog 
upp sin, eller tvartom. Den linhårige pojken satt i sjelfva 
fdrstammen, bakom Jannes rygg, och som han for tillfallet 
icke hade något att gdra, och icke hade något siirdeles 
utveckladt sinne for naturens skonhet, så passade han på 
och tog sig en god lur bakom ryggen på sin fosterfar. 

De unga tu voro således så ensamma som mdjligt. 
Janne tankte både hit och dit, men om man frågat honom 
om hvad han egentligen tankte på, så tror jag han skulle 
tatt temligen svart att besvara den frågan. Hans blick 
fiyttade sig oupphorligt 'från åran, som hvar gång den togs 
upp ur vattnet. lemnade en hel flod af perlor och juveler 
efter sig på vattenspegeln, till den unga flickan, som satt 
f'ramfdr honom, och hvars smidiga lif och runda, starka 
axlar bdjde sig efter årtagen. Kanske tankte han, att det 
icke skulle vara så rasande tråkigt att fa lagga sin kraf- 



SVART TÅ 11V1TT. 



tiga arru omkring det der smala och bojliga lil'vet, eller 
att, nar man hade en sådan der kamrat vid akteråran, så 
skulle det kunna kåunas bctydligt låttare att liigga ut sina 
skotar, an då man satt cnsam i båten, eller tiek lof att 
kåxa på den linhårige pojken, att han inte skulle somna 
låst han rodde. Mbjligen tånkte han oekså, att om de der 
perlorna och juvelerna som glittrade i årans spår, skulk; 
få det infallct att taga tast form och samla-sig i båten i 
stallet for att bli vatten igen, så skulle det inte vara så 
svårt att forverkliga den forstå tauken. Janne var visser- 
ligen ingen poetisk natur; det år i allmånhet icke våra skår- 
gårdsiiskare ; men hvarken mullvadeu eller tordyl'veln åro 
sårdeles poetiska, der de grii.fva, den ena i jorden och den 
andra i något, som man kanske icke bor nåmna då man 
talar om en forsominarqvåll ; och åndå finns det en tidpunkt 
i båda dessa praktiska varelsers lit", då de, kanske mot sin 
vilja, blifva poetiska. Det år, når kårleken borjar vakna 
hos dem. .Då strider den lilla halfblinda jordkryparen som 
en hjelte fcir sin skdna, och den andre hojer sig på sina 
blåglånsande vingar upp ur sin upoetiska bådd och Surrar 
omkring med ljudelig klang i den rena aftonlul'ten. 

Janne var denna al'ton just i ett sådant predikament, 
Han hojde sig, for forstå gångeu i sitt lif, upp ur den trål- 
dom, i hvilken mbda och fattigdom stbrtat honom, och det 
sjbng inom honom, fast han ej kunde hitta ord till sången. 
L)et finns endast tvåune jomlikhetsbefordrare hår i verlden, 
kiirleken och dbden. Iufbr dem iiro vi alla likstålda, hvad 
ståinpel vi ån båra infor alla andra makter, af hvilka vi 
såttas i rbrelse. Hur det var med Kristine, år icke liitt 
att saga. Kanske kånde hon, med qvinnans vanliga takt 
i dessa fbrhållanden — ty i det lallet åro tjenstfiickau och 
verldsdamen af samma kbtt och blod — att tystnaden bor- 
jade blifva betånklig, ty når de kommit en bit ut på ijårdeu, 
afbrdt hon den helt hastigt, med en af dessa konventionela 
fraser, dem man får hbra lika ofta på bondlandet som i 
staden : 

"Hvad det år bra vackert i afton!" 
"Måtte det," svarade Janne entonigt. 
Och så blef det tyst en stund igen ; men det var åter- 
igen Kristine, soul afbrdt tystnaden. 

"Av det långt qvar tilis vi å' framme?" 



FISKAR-STTNA. 



301 



"Åhja, det ar en bra bit ånnu. Kristine a* kanske 
Irott? Ge mig- årau." 

"Nej, det får .Janne visst inte. Jag- har fbresatt mig 
att jag - ska' ro a'nda fram." 

Som man hor, hade de unga tu redau lagt bort 
titlarne; det skedde vid kaffekalaset, som hade egt rum 
dagen forut. 

"Men Kristine lår blåsor i håuderna." 

"Jag? Pytt också, Ben som ar van vid att skura 
och tvatta, får minsann inte blåsor i handerna af så litet. 
— Ni ii' allt bra lyckliga som får bo hårute året om." 

"Måtte det. Skulle Kristine vilja gora det, hon också?" 

"Ja, hvarfSr inte, om jag hade en god tjenst har, så." 

"Måtte dot. Men det ar inte alltid som det ser ut 
nå har, ska' Kristine tro." 

"Nå, så får man ta' den onda dagen med den goda, 
det år val inte vårre." 

"Nej, det forstås; men den onda dagen klammer allt 
till litet vårre har an i stan. Tank, nar det vintertiden 
hvarken bar olier brister, nar en inte får så myoket som 
en fiskstjert en gång, och. det blaser och yr så en inte kan 
se opp. Har en då inte en brodbit på spettet, som of'ta 
år val det, så kiinns det efter, ska' jag saga." 

"Tror Janne det ar battre då att svålta och frysa i 
sta'n, med allt ofvorfiodet ikring sig? Åhnej, det kanns 
nog hårdt hvar det år." 

"Måtte det, helst nar en år ensam om te båra på't." 

"Ja, men Janne har ju sin gamla mor, och gossen der." 

"Ja, det år så, det. Men det år inte det jag nienar, inte. ' 

"Hvad menar Janne då?" fragåde Kristine, och så pass 
qvinna var hon, att hon icke kunde låta bli att vanda på 
hufvudet och se på honom litet frågande och litet skalm- 
aktigt. Och den blicken gjorde Janne alideles yr i hufvu- 
det; han åmnade just svara något, då en stark rost strax 
bredvid ropade, som det tyektes något hånfullt: 

"Hvad nu, Janne, tanker du lågga skiitarno oppe vid 
strand i qvn'U?" 

Hosten kom från en annan fiskare som rodde forbi på 
något afstand, och når Janne såg sig om, mårkte han, att 
han var bara några famnar från sjelfva Brodstycket, från 
hvilket ctt litet stenref strackte sig en bit ntåt sjon. 



>TAIt'i' TÅ ilVlTT. 



"Jaså, vi å' ju framme, ser jag," utbrast han myeket 
fbrvånad och utan att med annat an en temligen vårdslbs 
uick beviirdiga den andre fiskaren, som skrattande rodde 
■forbi och bortåt andra sidan af fjården. "Aldrig har det 
fall gått så fort i'drr, tror jag." 

"Det går alltid fort nar en har någon att prata med," 
svarade Kristine. 

"Måtte det! Fast det beror allt på hvem en har," 
sade Janne, och ruskade på den linhårige pojken. "Opp 
med dig, Magnus. Ta' nu hit åran, Kristine, och satt sig 
på midtoften, ibr nu ska' vi lågga ut skbtanie." 

Och med några kraftiga tag var han ute från skaret 
och så bbrjade nåtliiggningen. Pojken rodde och Janne 
lade ut. Så gick det med forstå skbtvarpan. Nar Janne 
skulle bbrja binda tråkubben vid den andra, sade Kristine, 
som noga sett på hur pojken burit sig åt, att hon ville 
fbrsoka ro. Pojken protesterade inte alls, Janne fdrsbkte 
visserligcn, men blef bfverrostad, och så bbijade Kristine 
rodden, och i'ast det i bbrjan ville trassla sig litet, så gick 
det dock slutligen allt battre och båttre. 

"Hvad det var roligt," sade hon skrattande och rod? 
blommig af anstrångningen, "ack, hvad det var roligt!" 

"Och kors, hvad Kristine ar handig med årorna 
sen !" utbrast Janne beundrande. "Ho' måtte ha varit 
med om'et fdrut." 

"Sej, aldrig: men en ska' val inte vara så dum heller, 
så att en inte kan låra sig. På nu se, om Janne tår fisk 
på de der nåtena, som jag rott ut! Men nu få vi lof att 
skynda oss hem, for frun vantar val på mig, tanker jag." 

"Usch ja, det ska' gå som en dans, det!" menade 
Janne och tog årorna med starka tag, och Kristine satt 
nu midt emot honom akterut, och pojken hade intagit sin 
fbrra plats och sysselsattning i foren; och hur vacker an 
(jviillen var, så inte såg Janne myeket ]>å den, utan i stål- 
let så myeket mera på Kristines årliga blå dgon och friska 
a*nlete. Men han sade ingenting, och hon ingenting, och 
Har dc lade i land nere vid hans gamla båtbro, och hon 
rackte honom handen och hoppade upp i land med ett "tack 
for i qvåll", — så teg han fortfarande; men han tyekte 
sig rik som eu knug i minnet af hvad som håndt honom. 



i'isKAit-sriKA. 30:} 



Den som uågot kånner skårgårdsbons lynne, vet mer 
iin val, att stortalighet i fråga om kånslor icke ligger i 
haus vag. Uingånget med ofverlågsna naturkrafter gor 
hononi sjelf stum och tillbakadragen, och ar han då till at 
det lugna, fredliga och djupgående lynne som Janne, så 
blir detta annu mera fallet. 

Det fanns derfor ingen som anade, hur det egentligen 
stod till inoni lionom, och allraminst hade Kristine någon 
misstanke derom, ty i hennes saliskap var han annu tystare 
iin vanligt. Dels kom detta sig af den naturliga tillbaka- 
dragenhet, som ett rent sinne alitid visar infor en vaknande 
kårleks fdremål; dels var det en gifven foljd af Jannes, i 
hans egna bgon, sardeles missgynnande stållm'ng på fbr- 
mbgenhetcus viignar. Icke som skulle han egentligen varit 
missnbjd med sin verld, dertill var han allt for mycket van 
vid arbeto och fdrsakelse; men som vår svenska allmoges 
man i allmanhet, hyste han en stor vordnad tor rikedom. 
]iå samma gång som ingen båttre forstod att bara fattig- 
domen an just han. Och når det nu till på kopet galde 
en stadsflieka, om hvilken landtbon i allmanhet tror, att 
hon iir van vid all mojlig glans och allt tånkbart dfver- 
nbd, så var det ju icke underligt, att han tvekade och 
funderade lut ocli dit, och lika naturligt var, att han Loke 
sade ett ord. 

Men låsaren må icke tro, att Janne derfor gick och 
hångde hufvndet och såg olycklig ut. Så yttrar sig icke 
kårleksbekymret hos dessa friska naturer. Han arbetade 
lika raskt som fdrut ? han var lika outtrbttlig vid sitt 
tiske, som någonsin i sina lugnaste dagar, och det fast 
han denna somruar hade en af sina dåligaste på lange. 
Det såg nåstan ut som om strbmmingen gifvit sig tusan 
på att akta sig for Jannes skdtar, under det att den i hclu 
stim gick och hakade sig fast på de iifriga fiskarenas i 
grannskapet. 

Men Janne gistade och nackade sina nat lika troget 
iiudå, och kastade då och då en blick på sin sneda stuga. 
liksom han .velat saga: "På det hår såttet lår jag inte 
kmma resa upp den brutua ryggåscn i år heller!" 



»04 



SVAltT Pi HTVTTT. 



Och så lugnt och stilla hade det troligen kommit att 
gå liela sommareu, och något resultat utaf Jannes karleks- 
funderingar hade val aldrig' blit'vit af, om icke en sak in- 
tråffat, som tvingade hans lugna natur att taga ett steg i 
en riktning, som han troligen sjelf aldi'ig drbmt om att han 
skulle gora. Och don mårkrardiga sak, som intråffade, var 
namligen att det strax efter midsommar blef ett dansgille 
i byn på andra sidan af <"»>. 

Der fanns namligen, bland andra, en dråug vid nanin 
Kalle, som samma år hade, vant ute på sin forstå bévaringé- 
exercis, och som, nar lian nu kom liem, var en alideles 
mårkvårdig karl, icke allenast i egna ogon, ty det var han 
till en god del redan fbrut, utan också i alla andras, i 
synnerhet i flickornas. Sar han kom svångandes med 
bevaringsmossaii på ena cirat, och tuggbussen på motsatta 
sidan for att komplettera snedheten, som alitid anses mili- 
tårisk, under det han slångde litet med venstra benet, 
ungefar som en tupp, som f att lera mellan tårna, så var 
han komplett oemotståndlig. Slog han då till på kiipet 
upp sin språklåda med ett och annat 'bongmål' från Ladu- 
gårdsgårdet och en ocli aiman frisk visa från beVarings- 
iiuirscherna, så var det icke tankbart for en rattskaffens 
skiirg-årdsjanta att kunna torsvara sig langre. Kalle var 
ovilkorligen lejenet i trakten. 

Om det skulle bekofvas något bevis for, att sven- 
skarne i sjelfva verket aro en krigisk nation, så ar den 
drumliga bondpojkens forvandling genom fjorton dagars 
vapenbfning ett ganska talande sådant. Den mest somniga 
natur lår ett visst pli på sig; den mest långtånkte dronare 
tår en liten portion qvicksilfver i kroppen. Och bevaiiugs- 
mossan, det forstå vapen han skaffar sig och det sista han 
lomnar, den behåller han som en trofé från den tiden då 
han stod under krigsartiklarne. Det basta beviset på sin 
karlek for bevaringsinstitutionen har han dessutom gifvit 
deruti, att han gjort henne till ett femininum, kollektivt, 
taget naturligtvis. Han sager alltid 'beviiringa Ko', nar 
det galler truppen tillsammans. Kalle hade genomgått en 
fullståndig metamorfos, medan han var borta. Då han gaf 
sig af till 'lagålsgale' som det heter i skå'rgården, var han 
en vanlig, lmhårig, tungrodd, något koqvick, men temligen 
vensterhandt skargårdsdriing af den sorten, som man kan 
få se hvar som helst på holmarno de'rute; når han kom 



yiSKAft-STINA. 



305 



igen, var han en kavatjer af forstå sort. For att nu riktigt 
tå visa alla dessa sina nyibrvarfvade egenskaper tor flic- 
korna i trakteu, hade han ooh hans kainrater i byn stalt 
till ett dansgille i en tom stnga derstådes, ooh alla karlarne 
i trakten hade lagt ihop 50 ore hvar till traktering, och 
alla flickorna skulle bjudas, naturligtvis Stockholmsflickorna 
torat och frå'inst, och så dalkullan också, tor se, hon stam- 
pade så bra takt i dansen med de »tora skorna. 

Det var en lordagsqvåll som balen skulle ega rum, 
tv då hade man ju sbndagen på sig att sot'va på, mente 
Kalle, och det vore alitid så vigt. En och annan af flic- 
korna tyekte detsamma, ty om de också voro tvungna att 
tblja med husbondfolket i kvrkan, så hinflrade det icke att 
man tog sig en liten lur der lika bra som hemma, i syn- 
nerhet om gamla komministern predikade, for man horde 
i alla fall icke hvad han sade, om man också var vaken. 
I ett afseende auo skiirgårdsbalerna myckot fina: do bor ja 
aldrig tbrriin framåt elfva på qvallen. Mou deremot racka 
de nicrandcls till framåt fem eller half sox på morgonen, 
och uppehållen mellan danserna aro i allmanhet icke långa. 
Konversationen år. egentligen aldrig riktigt liflig forr an 
mot slutet af balen, oeh det ar då merandels en af kaval- 
jererna, som båller målron vid makt, medan flickorna mel- 
lan danserna skocka ihop sig i ett horn och småsqvallra 
litet om hvarjebanda. Trakteriugen utgiires tor det mesta 
af kaffe åt damerna och branvin åt herrarne, såvida icke, 
genom enskild godhet af någon Stockholmsjungfrus matmor, 
ett par buteljer punsch mbjUgen komma till for att bka 
glådjen och munterheten. I det tallet neka icke damema 
att smutta på ett litet glas af den skånkta punschen mel- 
lan kaflekopparne; men allt går i alla fall både hyggligt 
och stadadt till, och om handelsevis någon af det manliga 
slagtet viil skena litet ofver skacklorna, så tillrattavisas 
han genast af sina kamrater, eller också af flickorna sjelfva, 
som i dylika fall icke alitid lagga några silkesvantar eniel- 
lan sina egna fingrar och den skenandes kind. 

Alla flickor på udden voro naturligtvis bjudna på 
balen, och alla fingo de också gå, sedan goromålen voro 
slut. Janne skulle också vara med, tillika med drangen 
hos broderna, en fiskare och ett par pojkar från andra sidan 
sundet, af hvilka den ene var en utmårkt virtuos på drag- 

Svart pa hviit. 2# 



306 



SV AKT PÅ irVITT. 



harmonika, ctt i skårgården myekot omtyckt instrument. 
Når man således strax efter tio på qvallen gat' sig af i 
hurtig marseh från udden, så giek spelmannen iorut och 
stitmde npp 'Så lunka vi så småuingonr, och det så såkert 
och takttast, clmru han bara spelade efter gehor, att ett 
par trastar, som, fast inidsommareu var ibrbi, slogo sina 
slag tippe i ett par grantoppar, helt lorblufTade tviirtystnade 
for att lyssna på den for dem ovana melodien. Den ena 
af dem fdrsokte visserligen att hårma de forstå tonerna, 
men mir det icke ville lyekas honom genast, så blef han 
forårgad och Hog sin våg. Den andra teg och gjorde kam- 
raten siillskap. Xattskårran eller 'spånkåi'ingen' som hon 
kallas i vissa landsorter, snurrade sitt spinnroekshjul i takt 
till de muntra tonerna, och så gick det i rask fart, tilis 
man var kommen iifver skogen och nåra intill byn. Kri- 
stine och Janne gingo visserligcn bredvid hvai'ann; men 
icke ett ord vcxlades dem emellan. Det såg nt, som om 
de skulle varit till ytterlighct likgiltiga for hvarandra, der 
de gingo; men det var långt ifrån Miet. Janne var af 
naturen just icke taltriingd, och nar han icke sa' något, så 
tyekte Kristine att hon icke heller kunde saga något — 
.och så tego de begge två. De andra pratade och skrattade 
C6t allesammans, och spelmannen bytte om med den ena 
melodin efter den andra. Men just som de kommo i skogs- 
brynet, och skulle ner for backen till byn, så mbttes 
de af alla bypojkarne, med Kalle i spetsen, och Kalles 
hevåringsmossa satt till den grad på sju åttondelar, att 
flickorua uppgåfvo ett rop af fbrvåning bfver att den kunde 
sitta qvar. 

Detta npptogs af Kalle som ett rop af beundrau bfver 
hans martialiska utseende, och han skrek derfor emot dem 
med full hals: 

"Ejsan, der kommer "ela bataljon, som di sa' på La- 
gålsgåle ! . . . Morgens flicker små, fast det hå likasåsom 
på nattsidan! 'Ur mår ni? 'Ar ska' valsas, sa 'an som 
ledde kon! Hil ska' ni stålla hopp her, så ska' jag gå 
likasåsom i trunten, som di sa' på f.agålsgåle, hå lilla Kri- 
stine ska' jag ta' mig sjuttou ta' hunder harmen!" 

"Ah, det kan vara alldeles detsamma!" svarade Kri- 
stine, skrattande åt hans a'oslagsdialekt med den karak- 
teristiska omflyttningen af h, "jag reder mig nog sjelf." 



K1BKAU-STINA. 



307 



"On gor fall så fattken 'eller!" skrek Kalle, "ar ska' 
'oii si en lifvets gosse, som djeklar hi mej hitite går håf 
for 'aekor, hinte! Men vill 'on hinte, så hinte 'finger hen 
sig for det, hinte. Kom nn gossar, framhåt a'rseh!. som di 
sa' på Lagålsgåle." 

Oeh i det spelmannen drog på med 'Kling Karl, den 
nnga hjelte', så ståmde han upp med fnll hals, men på en 
alldeles olika melodi, foljandé bftvåringsvisa: 

»Bevaringen inarscherar 

T.vttnnnten knmmenderar, 
Di blankaste geviiruerna på haxlarna 'an bar! 

Och 'nr 'an hexerserar 

Mustaschcrna friserar, 
Så vill 'an gå hi blelin ilfi'n som hiirlig melnngtår! 

Niir 'an provihanterav 

Och kocknrna salverar 
Mfd harte rna och flåskena, som 'aglerna tli har, 

Men hinte 'an kruserar, 

'An hater ha regerar 
Ha går te kittein med sin skål som harlig mclangtår. 

Nkt flickan visenterar 

Beviirniugen salhnterar 
Med sabeln ha med ]iaekningen som 'au på ryggen biir, 

Hå nar 'an hattackerar 

Lilla jungfrnn som spatserar, 
Så tager 'au en liten puss som hårlig melangtår. 

Och hiute det fallevar 

Hatt når 'an 'em marscherar 
Får kronolånsmau si sig horn, hatt hiute bort det bar. 

Flå 'eniina 'an regerar, 

Med mossan 'an stoltsevar, 
Hå halla janter stå på tå for en hårlig melangtår!« 

Sista raden togs alitid om i korns af de andra poj- 
karne, och så kommo de fram till byn i riktigt ståtlig 
marsch. Just som de skulle gå in i stngan, passade Kalle 
på oeh skulle ta' Kristine om lifvet — han var ju så godt 



1508 SVABT PÅ HVITT. 

som vård på stallet, och ansåg sig derfor skyldig att visa 
sig- artig; men Janne som just stod hakoin, utbrast i det- 
samma, i det ban varligt men beståmdt fbrde Kalle nndan 
åt sidari: 

"Det der tyeker jag du kan låta bli, Kalle." 

"Hvarfbr så det då?" svarado denne nåsvist, "hå' du 
lbrniyndare håt 'enna?" 

"Nej, men du kan låta bli't i alla l'all." sade Janne, 
lugnt som tbrut, fast han kande att det kliade i fingrarne 
j)å honom. "Du kånner henne ju knappt, vet jag." 
*** • "Ne-ej, men si jag vi 1 L låra kånna'na! Hå si hen 
melaugtår . . . men hvar 'åkeu tog : o viigen?" 

Kristine hade nåmligen passat på att skynda sig nndan 
for att icke någon vidare tvist skulle uppstå, och det var 
rått val, ty Janne kiinde en brinnande lust att taga 'melang- 
tårn' och slå honom i vuggen. 

Och inom kort kommo nu allt Hera inbjudna i'råu hol- 
marne i trakten, och åfven fi'ån den lilla staden en halt' 
mil derifrån, och nar kloekan slog elfva på qvållen, så voro 
omkring trettio personer samlade i en stuga, som beqviimi. 
ki nde rymma femton. Men det var detsamma, backen 
.Uiintbr var så mycket storre — och så borjades balen. 



Hvar och en, som någonsin sctt ctt dausgille på lands- 
bygden, vet troligen af erfarenhet, att det mest karak- 
teristiska hos ett sådant ar det djupa och grundliga allvar, 
lued hvilket man griper sig an for att roa sig. Det ar 
dessutom med dansen hos våra landtbor som med konversa- 
tionen i våra så kallade finare kretsar: den hår svårt att 
komma i gång. I allmånhet borjar ett dylikt gille på det 
såttet att pojkarne fdrsamla sig i en klunga utanfdr stugan, 
raedan flickoma kora ihop sig som en fårskock inuti den. 
Pojkarne bbrja nu utanfdr med att dra' fmgerkrok, brottas, 
piska slant eller slå kronvågg, ungefar som en boxare bor- 
jar med att mjuka upp armarne, eller en dansds stråeker 
på benén. Det år en sorts forberedande gymnastik for det 



FISKAK-SXINA. 



309 



kominande arbetet. En oeh aniian af de mera fbrsigkoinna 
drångarne tittar emellanåt in genom dbrren ocli forsoker 
att få någon annan med sig; men det lyckas ickc i forstå 
taget. I allmånhct ar man på landsbygden mycket for att 
krusa; det av ieke artigt att icke låta be sig. Merandels 
bbrjar det omsesidiga niirmandet de olika parterna emelian, 
med att någon mera djerf skårgårdsyngling >kiiflas in af 
de andra, oeh det med sådan fart, att han mången gång 
kommer antingen i famnen eller på fbtterna på flickorna, 
då ge dcssa till ett skrik af fbrskråckelse eller af smårta, 
oeh så ar laget i gång. Eller också, nar det finns Stock- 
holmsjungfrur på balcn, så gbra dessa som de sett sitt 
herrskap gora vid liknande tilltallen, de taga hvarandra 
under armen oeh gå ut for att gora en promenad, några 
andra folja efter oeh det år icke gerna mojligt att kunna 
komma utaufbr, titan på ett eller annat sått komma i be- 
røring med kavaljorerna. 

Men sedan dansen viil kommit i gång, så år den lika 
omojlig att hejda som den fortit varit svår att lå i farten. 
Den; ibrtgår nu under den mest ihårdiga stampning, men 
med lika orubbligt allvar som fortit. Det passar sig icke 
att skratta nar man dansar, oeh derfor blir kontrasten mel- 
Ian de sprattlande benon oeh det allvarliga ansigtet af den 
mest komiska effekt. 

Den vanliga uppbjudningsformcln låtcr merandels så 
hår, i det drången forst nårmar sig flickan på ett par 
alnars afståud, oeh låtsar som om han sysselsatte sig med 
någon helt annan, oeh sedan ryeker nårmare, i det han 
sager, om hon till exempel heter Maja: 

"Jag tror, att Maja ackurat inte dansar uågot i qvåll ?•• 

"Vet jag, om det går an!" svarar då Maja oeh torkar 
sig om munnen med nåsduken, som alitid ruilas mellan 
hånderna når man icke dansar. 

"Ahjo, nog går det lalle au.alltid. Eara en kommer 
sig fbr nie't, så!" 

"Ja-a, men si, jag vet inte om det går an, inte," fbr- 
såkrar Maja envist, oeh tittar ner i golfvet. 

"Annars, om Maja tror att det går fbr sig, så nog 
kunde en forsiika sig på en liten svångom, medan en 
våntar." 

"Vill Anders dausa med mig då?/' fragår Maja, sedan 
hon snutit sig litet i forbigående. 



310 



S VAKT PÅ UVITT. 



"Ja hvarfbr iute, om o' hinte har något eniot'et sjelf så." 

".Nej, jag tackar emjukast!" sager da Maja och niger, 
och derpå bar det at' i trampqvarnon, så dainmet står 0111 
det varda paret. 

.Når det år trangt och gollYet blir riktigt upptiiadt, 
så hånder det nog, att man dansar iknll, eller att kaval- 
jeren trampar damen på liktornarne; men icke må inan tro, 
att en bondjånta dånar tor så litet; tvårtom, lion skrattar 
sjelt' når de andra gapskratta åt olyckan, ty hvad lion har, 
men fina nerver har hon icke. Och lor resten år balen 
utmårkt hygglig. i)et kan val hånda, att en kyss stjal« 
L en fbnstersmyg eller bakom en dbrr, men i de llesta ia.Il 
hor man icke smållen af den tor smiillen uf oralen, som 
kommer efter; eller också stjåls den så tyst, att iugeu 
marker det. Bet tir val någon gång lallet, att Stockholms- 
juugfrurna rynka på nåsan åt hela tillstållningen, om de 
aro tor mycket bortskåmda: men i de iiesta fall så ta : de 
seden der de komma och ha roligt åt lifvet. 

Så var det åfven har* Dansen hade gått friska tag, 
och klockan var redan lu på natten, då Kalle, som hade 
lått ett par glas punsch for mycket, faun for godt att stålla 
till krakel. Han hade nåmligen på ladugårdsgårdet sett ett 
par løjtnanter dansa cancan i tåltgatan, och nu ville han 
infora den fina verldens manér hår ute på bondlandet; men 
det lyckades icke. 

"Ejsan, gossar!" skrek han, "nu ska : ni lå se på hannat 
malt! Kom hit 'o, Kristine, som 'ar varit hi Stockholm, så 
ska ; vi dansa på iyktnantsmanéiv 

"Sej tack," svarade Kristine, "jag dansar inte sådana 
danser." 

"Åh, 'or nu, schåpa sig hinte, mamsella lilla, sa' rafven 
te gåsen. Kom 'o, det ha hinte halla dar 'o tår dansa 
med melangtårer." 

Och dermed iåttade han Kristine om lifvet och ville 
med våld draga henne in i dansen. Kristine fbrsvarade 
sig kraftigt, och nu biet' 'molaugtårn' alideles ursinuig. 

"Jaså, lien hårlig bonddrång duger hinte håt damen?" 
skrek han, eldrod i ansigtet af dryckjom och forargelse, 
"gu' bevar«, horn hen hinte 'ar hen sned stuga, så får hen 
falle vara menniska for det." 

"Hvad sågor du forslag?" ropade Janne, som nyss 
slutat dansa med Kristine och som nu nårmade sig. 



FISJkAK-STINA. 



311 



"Det hangar dig hinte!" svarade Kalle spotskt, i det 
han knåppte merl fingrarne under Jannes nåsa, "for hjerta 
hi min lilla låda, hå'kc jag lika golik som hen tocken der 
torsksnytare. 'Ej, gossar, 'ar ska' bli kattabalik, sa" Karl 
den tolfte! 'Ar ser ni hen lifvets gosse, som djcklar hi 
mig hinte viker for nåuting, hå hallraminst for tockna der 
'arar som den der," och han hoppade rundt omkring utaf 
forargelse. 

"Kom, kåra Janne,"' hviskade Kristine ångsligt, i det 
hon drog Janne i armen, "låt oss gå hårifrån, for han staller 
bara till spektakel." 

"Hå, det ar fa'll iute så farligt heller," menade 
Janne lugnt. 

"Jo jo, kom och låt oss gå hem!" 

"Nej, ser ni bara!" skrek Kalle, i det han vande sig 
till ringen, som allt mera tåtnade omkring dem, "ho' vill 
freda hjertegrynet! Fina jungf'run, gu' bevare, Hå, hen 
vet nog 'ur det der ha' huppgjordt. Det finns fler hån 
hen som kan tala horn hatt farstudorren te stora bygg- 
ningen brukar stå hoppe om nåtterna, hå hen 'ar nog 
sett hvem det ha' som smyger sig hin der ... hå jag 
ska' saga . . ." 

Men det hann Kalle aldrig saga, så 'melangtår' han ån 
var, ty i samma ogonblick lyttade den annars så lugne 
Janne npp honom som en vante på begge sina muskel- 
starka armar, och kastado honom direkte ut genom dorren, 
som stod halfoppon, och ut i farstun, der han mot sin vilja 
måste hals ofver hufvud taga sitt qvarter emellan två gamla 
tunnor och en stroinmingstrumma. 

"Ar det någon mer, som har lust te prata efter hvad 
det der kraket sager, så kan han få gbra samma resa," 
sade Janne lugnt, i det han tog Kristines hand; "kom nu, 
Kristine, så går vi. Tockna hår tillstållningar ska' håken 
vara med om, och inte jag." 

Och dermed tog han Kristines hand, och de aMågsuade 
sig båda två. Når de kommo ut i farstnn, sågo de Kalle 
gbra ett forsok att krafla sig upp ur vrån, det vill saga 
hans lotter, ty han stod bokstafligen på huivudet, och benen 
sprattlade i vådret. 

Med ett raskt tag drog Janne upp honom igen. ståide 
honom på benen, ruskade honom dugtigt och sade lika lugnt 
som om ingenting håndt: 



SVART PÅ HVIT'X. 



"En annan gång kan du hålla tand for tunga, och icke 
stiilla till prat om en hederlig fiieka. som du inte ar vård 
att losa skobandet på, din ynkrygg." 

Och dermed knuffade han den blbdande melangtam in 
i stugan, och gick efter Kristine, som ibrskråekt hade skyn- 
dat fdrut. 

"Vånta mig du!" stbnade Kalle, nar han val kommit 
in igen och tbrsokte stryka blodet af nasan, som nu var 
lika sned som mossan ibrut hade varit; "vi tråffas fSU. 
Hå, ni kan vara lugna for hatt jag 'ar ratt, for si fiskarns 
på haudra sidan 'ar sagt det . . . hå di påstår till hå med 
hatt 'on 'ar varit på nårningsstålle i stan, ni. Men ejsan, 
gossar, mera punsch ska' vi 'a! Hen ska' hinte låta ibr- 
bluffa sig håf tocke der, når hen 'ar varit melangtår på 
Lagålsgåle." 

Och punsehen kom, och dragharmonikoma spelade, och 
dansen bbrjade surra på nytt i stugan, och farten blef allt 
vildaré och vildare. 



9. 

Har det någon gång håndt dig, min varde lasare eller 
låsarinna, att du en vacker och tidig sommarmorgon, just 
i soluj)])gången, kommit ut från stojuppfylda rum, från gas- 
eller ljusupplysta salar, der dansen svingat sig i ringar, 
der glasen klingat eller kortlapparues kabbalistiska krets 
hållit u])])mårksamheten langen V Om det håndt dig, hur 
har du kant dig till mods, når du konunit ut? Har du icke 
erfarit liksom en liten svag stymmelse till blygsel, nar den 
tidiga morgonsolen, som frisk och rodblommig stigit rap/p 
li'ån sin korta men upplifvandc hvila, blickat dig i bgoneu 
och liksom velat Iråga dig hur du tillbragt din hvilas tim- 
mar? Och sedan du val hunnit sansa dig uti den friska 
morgenluften, sedan du hunnit vånja dig vid ljuset och 
doftet och fogelsången, har icke hcla det noje som du nyss 
var så med lif och sjal inne xiti, tyekts dig bra tarHigt i 
jemforelse med naturens uppvaknande och den fest, hvar- 
med det firas? 



FISK AR- STIK A. 



318 



Så var det åuninstone nu med vår van Janne, om han 
eckså icke fililt kunde gbra reda tor sig sjelf, huru hans 
intryck voro beskatt'ade. Det såkra ar, att han kande sig 
hvad man på landet kallar: 'skamsen', och ovanan vid de 
tviinne puuschglasen gjorde honom till hålften yr i hufvu- 
det. Forst stannade han litet tvekande, liksom han kant 
ett behof at' att draga audan, och sedan skyndade han med 
hastiga steg etter Kristine, som redan hunnit in i skogs- 
brynet, der gåstorna t'rån udden qvållen torat mottogos af 
byns kavaljerer. Kristine såg både ledsen och forlagen ut; 
men vid Jannes ankomst saktade hon likvål sina steg, och 
uår han slutligen hunnit upp henne, vande hon sig emot 
honom och frågade: "Hvarfor stannar inte Janne qvar och 
dansar?" 

"Nej, jag tycker inte det år roligt långre," svarade 
Jaune uppriktigt, "och jag vill inte en gång till lågga Kalle 
i farstuvrån." 

"Men hvorfor skulle Janne också ta' i honom så hårdt? 
Det var det val inte vårdt." 

"J;iså, Kristine tyckte att det var for hårdt?" sade 
Janne med en viss kånsla af bittorhet, han visste icke så 
noga mot hvad; "hade jag vetat det, så skulle jag kanske 
låtit honom hållas." 

"Nu år inte Janne snåll, når han sager på det såttet," 
återtog Kristine och såg på honom med en lorebrående 
blick, "jag menar bara, att det kan bli' prat af derfor att 
Jaune tog mig i forsvar." 

"Skulle jag inte det då, når han var så der gemen 
och otåck utaf sig?" 

"Jo, det tackar jag också Janne tor . . . men . . ." och 
hon tystnade ett bgonblick, men återtog sedan hastigt, 
och liksom om hon varit rådd for hvad hon åmnade såga: 
"nog vore Janne bra beskedlig, om han vånde om igen te 
dansen." 

"Jaså, Kristine vill inte ha mig med sig? Ja, adjbs 
då," svarade Jaune stuckeu, och vånde sig om tor att gå. 

Men som det år en alkuån lag hår i verlden, att når 
en gosse icke vill gå till en fiieka, så går ftickan till gos- 
sen i stallet, — så kom uu Kristine på andra taukar, och 
når Janne gått ett par steg åt byn till igen, så horde han 
Kristines rost, som med ett det mjnkaste tonfall i verlden 
ropade hans namn. Men fast det var bra svart att stå 



314 



SVART PA HV1TT. 



emot det tontallet, så låtsade Janne icke kora något, fbrr 
tin ropet kom en gång till, och då med mycket mjukare 
toni'all an forut. Då vånde han om ock kom tillbaka till 
Kristine, som hade stannat hogt uppe på backen under en 
vaeker slokbjork, och som såg på honom så vanligt och godt 
som sjeliva skogsi'run, når hon vill locka en jordisk svndare 
i sina nat. Bjorkens ljusgrona lockar floto ned omkring 
den uuga Hickan, liksom de varit hennes egna, och morgon- 
solens varma rodnad lekto på hennes f'riska ansigte, så att 
Janne blef helt solblind, nar han såg henne i ogonen. 

"Kopte Kristine?" fragåde Janne stammaude. 

"Ja," svarade Kristine, på en gång brydd och leende, 
"jag tyeker det vore så ledsamt, om Janne skulle vara 
ond på mig, se'n han tagit mitt forsvar så som han gjort 
i denna qvall. Låt oss vara vånner nu, och så tir det 
bra igen." 

Och hon råekte honom handen. Janne tyekte att han 
på en gång fick ett sådant forunderligt mod i sig, hela 
ibrlågonheten var som bortlilåst, och han t'attade flickans 
hand, och titan att lian vissto hvad han gjorde, så drog 
han henne intill sig, och hon visste såkert icke heller hvad 
hon gjorde, ty hon foljde med, lika godvilligt som en liten 
burtam fogel. Och ingen af dem sade ett ord, men oekså 
drojde det icke lange, forrån den vackra gruppen upplostes, 
och de åter vandrade hemåt vid hvarandras sida, mon nu 
vandrade de hand i hand genom skogsdungen. 

"Herre Gud!" tog Janne slutligen till ordet, "jag tror 
rakt åf aldrig, att jag år vakeu. Kan Kristine tyeka aldrig 
så litet om en så'n fattig stackare som jag?" 

"Ja, inte vet jag," skalkades Kristine, i det hon gjorde 
ett mycket vauniågtigt forsok att draga sin hand ur hans, 
"men så tokig kan man val vara åndå, kåra Janne." 

"Ja, si nu vet jag då aldrig på hvilken fot jag ska' 
stå utaf glådje! For nog har jag tyekt om Kristine ånda 
se ? n forstå stund hon kom till mig på backen och gjorde 
opp om strbmmingen; men aldrig kunde jag tro, att Kri- 
stine skulle kunna tyeka om mig igen, inte. Ku ska' far- 
bror bli litet flat, — och mor se'n, hvad hon ska' bli' glad ! 
Och hvad alla di audra pojkarne ska' bli' afundsjuka på 
mig. Såg mig nu bara ett endaste ord, Kristine lilla, ska' 
vi -gift-a oss te hosten?" 

"Nej, kåra Janne, det går inte an!" 



ITSKAK-SIINA. 



315 



"Grår det inte au? Hvarfbr det då? - ' 

"Derfor att jag ar stadd i tjensteu till nåsta april, 
och det som ar bfverenskommet, det ska' en inte gå it'rån. 
Och så for en saks skull till . . . jag behofver vånja mig 
vid skårgårdslif'vet. for jag vill inte komma i Jannes hus 
som en oduglig fiskarhustrn; jag vill inte de ska' siiga, att 
jag bara å' en fin Stockliolmsjungt'ni, som sitter och pekar 
på sysslorna och iute kan gora dem sjelf." 

"Ja, men vi ha ju mor, och hou ska uog litra Kri- 
stine, hon." 

"Nej Janne, jag vill helst lara mig sjelf. Derfor ska' 
nu Janne lofva mig en sak, och loi'va mig deu riktigt." 

"AUt hvad hon vill, Kristine lilla, utom att inte liålla 
af heuuo, for det kau jag hvarken lofva eller hålla." 

"Det begår jag iute heller." svarade Kristine leende, 
"men hvad jag begiir. ar att Jaune tar sig sjelf betånke- 
tid, och låter mig få en sådan också. Det ar ett vigtigt 
steg vi ska' ta', och vi ska' derfor inte gora det i fåvitsko, 
så att vi sedan behofver ångra oss. Derfor, om Janne vill 
som jag, så ringforlofvar vi oss i host, nar herrskapet flyt- 
tar in till stan, och i vår så flyttar jag hem till min gamla 
mor, och så vid midsomtuartidcn så kommer Janne in till 
stan, och så går vi till preston och viger oss, och så fciljer 
jag med Janne ut — och se'n om Gud vill, ska' jag bli 
Janne en årbar och trogen hustru, det må bli gladt eller 
svart for oss i lilla stugan derhemma på uddeu. Vill 
Janne det?" 

"Om jag vill det?" utropade Janne, i det han lade 
sin arm om hennes lit", och på nytt tryckte henne iutill 
sig; "Herre min (jud, skulle jag inte vilja det? Och det 
lofvar jag Kristine, att jag skall arbeta och streta som en 
hast, for att iå stugau snygg och trcflig åt unga mor, och 
år det någon mbjlighet så ska' takot resas opp på 'na te 
våren. Och nu far Kristine lof att ge mig en kyss på, 
att det år uppgjordt oss emellan, och om det beror bara 
på mig, så inte ska" Kristine behbi'va ångra hvad hon 
mi gjort." 

"Det vet jag," hviskade Kristine, i det hon fdrsbkte 
att vånda bort sitt hufvud från kyssen, hvilket likvål helt 
och hållet misslyckades : men det var hennes eget fel, ty 
i forvirringen vånde hon det åt orått sida, och kom alldeles 
midt for Jaunes, som såg på henne så godt med sina årliga, 



31G 



SV AKT PA HVITT. 



trof'asUi bgon, att hon inte kunde vånda bort det igen, oeh 
innan hon visste ordet af, var den forstå kyssen både tagen 
oeh gifven titan andra vittnen an den klara sommarniorgo- 
nen, den strålande solen oeh de små muntra fåglarne, som 
(p ittrade i bjbrktopparne. 

Oeh så vandrade de åter igen t'ramåt på hemvågen, 
visserligen ieke sårdeles brådskande; men det var ju också 
god tid. Oeh hvarje gång de stannade utbrast den geuom- 
glade Janne uti de mest hbgljudda viilsignelser bfver 'melang- 
tåren Kalle', som han visserligen kastat i vrån, men som i 
alla fall var den nårmaste orsaken till att allt blif'vit klart 
emellan dem båda.. 



10. 

"Verlden vet, o Frithiof, hvad trenne veta," sade 
Tegner, oeh i de orden sade han en stor samling, som ieke 
blir mindre tor det att Ilåvamål sagt den forut. Så biet' 
det tiåren hår. Janne kunde ieke låta bli att i sin ol'ver- 
svallande glådje tala om saken for sin gamla mor. natur- 
ligtvis under tysthetslbfte. Lika naturligt var också, att 
gumman ieke skulle kunna tiga med en så markvårdig hån- 
delse, som den att hennes Janne knipit sig en så rar Stock- 
iiolmsrlieka, som Kristine. Oeh som det sqvallras nått opp 
lika gerna i skargårdeu som på någon annan rlåck på 
den syndiga jordens yta, så utlados saken nu på alla- 
mbjliga sått både når oeh fjorran, oeh omtalades ]>å olika 
gattj allt efter de utlåggandes kon oeh stållniug. Flie- 
koi'iia tyekte, att Kristine var tokig, som ville gtfta sig 
med en futtig fiskarråtta, som de sjelfva forut ieke ansett 
så alldeles oviirdig att lå taga hand om deras egna oden; 
kadarne ansågo Janne for galen, då han tog sig eu hustru, 
som dessutom vore så bortskåmd i mat oeh dryek oeh 
kinder, som en råttskaffens Stoékholmsjungfru bor vara. 
Farbror var ursinnig, oeh talade ieke oin annat ån att han 
oeh brodern genom det giftermålet till slut skulle lå sig 
ett helt tiggarfolje på halsen, — "men si, den som ger 
dom en enda brodbit, det ska' då inte bli' vi. inte!" så 



FISKATt-STINA. 



317 



slutade allfid hans jerimiader. — "Åh ho' ångrar sig nog 
tor rexten." tillade han alltid, •'tor si into duger den der 
tina damen till fiskarhustru, det kan jag slå mig i backen på!" 

Janne la't dem prata, och var lugn som alltid, och 
haus gamla mor ville lefva och do på, att hermes Janne 
skulle bli så lycklig som en kung. Kristine och han tråf- 
t'ades ibland om qvållame. nar deras omsesidiga sysslor 
voro slut, och alltid sågo de vanliga och glada ut, och 
kåra också på sitt vis. Det var icke någon romantisk 
di'versvallande passion, med hemliga nidten och poetiska 
utgjutclser, sådant forstår enkelt, naturligt folk sig icke 
på; det var en stilla, fridfull vårina. utau skryt och utan 
åthåfvor, men just derfor så mycket sannare och djupare. 

Kristine hade just icke alltid heller så glada dagar 
efter sedan det blef bekant, att hon fastat sig vid Janne. 
Matmodorn sbkte ofvertyga henue om att hon gick till 
motes en framtid, full af oro, bekymmer och fattigdom: 
kamraten spådde henne fasliga lidande af alla slag; Kalle 
och de andra pojkarne sbkte blåsa i hennes bron den ena 
historien om Janne efter den andra, allt i den lofvårda 
afsigten att kunna stifta ondt emellan de två, for att sjelfva 
kunna vinna något på affaren. Men Kristine ISt dem prata, 
och så gick sommaren, som den alltid går hos oss, fort och 
hi'ådskande sina farde, och suart kom hosten med sina reg- 
oiga dagar och sina mbrka qviillar. 

Når det då stormade och tjbt i knutarue, och hon 
visstc, att Janne var ute med sin lilla skbtbåt ett par mil utåt 
Ijårdarne, och visste, att han nu låg i land på någon holme 
utan skydd tor storm och ovåder, så nog tånkte hon någon 
gång med en lått rysning på det lif, som våutadc henne; 
men bgonblicket derpå fbrjagade hon rysningen och tå'nkte: 
''Just derfor att han får slita så mycket ondt, behbfver han 
mig så mycket battre. Kår han kommer hem utfrusen och 
våt, så år det jag som skall pyssla om honom och tå honom 
att glbmma allt det onda han utstått. Stackars min Janne, 
kate val behbfver inte han lugn och find i stugan, når han 
har så mycket storm och oro utanfdr." — "Men om brbdet 
icke råeker till?" . . . hviskadc ibland missmodet till henne 
och sbkte skråmma henne ifrån sitt beslut. "Så får man vånta 
på den goda dagen, medan den onda varar," svarade hen- 
nes modiga hjerta, och dermed trbstade hon sig och korde 
missmodet på dbrren. 



SVART PÅ 1IV1TT. 



Och nar slutligen skilsmcssan kom, och hon den sista 
qvållen satt inne i Jannes stuga vid det rankiga bordet 
ocli hol I hans hand i sin, median den gamla modern sysslade 
i spiscln, och den linhåriga pojkeu snarkado i vrån bredvid 
dem, låt hon sin blick irra omkring på det torl'tiga bohaget 
derinne, och tånkte for sig sjelf: Jlur nått ska' jag inte 
ordna allt det har, når jag Mir matmor i hnset. Det ar 
visserligen fattigt och skråpigt; men det beror oekså så 
mycket på, hur man staller det. 

Jannes blick ioljde lienues, och det for liksom en skugga 
oføer hans lugna ansigte, når han tycktos låsa heunes tanke, 
och han sade med en half suck, och hviskande, for att icke 
gnmman skulle hora dem: 

"Du tycker nog, att hår a' bra olåndigt i stugan, 
Kristine! Och Gud ska' veta, att inte år det som jag ville 
att det skulle vara, når ungmor tråder in hår!" 

"Sag inte så, Janne," hviskadc Kristine tillbaka, "det 
iir alitid bra, når det år ditt — och når det blir mitt, så 
ska' jag hålla af hvarenda sak, hur ringa den an år. Det 
iir mycket nog tor den som aldrig halt något hem." 

"find signe dig ' som tycker så," svarade Janne och 
tryckte henncs hand så ofversåll och lyeksalig: "och vill 
bara vinteraoten ge något i år, så ska' jag nog putsa opp 
ruoklet litet tilis du kommer." 

"Och jag ska' saga dig en sak, som jag aldrig talat 
om forr," hviskade Kristine, i det hon lutade sig emot 
honom, "jag har hundra riksdaler på sparbanken, du! Och 
med dem kan vi gbra mycket fint i stugan." 

"Nej, hvad såger du? Men dem ska' vi inte riira . . . 
inte forr an . . ." 

Och nu bojde han sig intill hcnnes iira, och hviskade 
några ord, och Kristine rodnadc som en ros, och derpå gaf 
hon honom ett lått slag ofver handen och skyndade upp 
till spiseln, der hon hjelpte gummau att lyfta af potatis- 
grytan och att skala potatisen till den tarfiiga al'tonmål- 
tiden. Men Janne satt qvar på sin plats och såg med bfver- 
lyckliga blickar bort på den smidiga och låtta gestalten 
och tånkte inom sig. att en sådan rar hustru val vore 
vård dubbelt så mycket arbete och dobbelt så många be- 
kymmer som dem han nu hade. Och så såg han på de 
rankiga bohagstingen i sin gamla stuga och tånkte på, hur 
han under vintern skulle slojda en bordsfot hår, och en 



FISKAR-SnNA. 



319 



soflpinnc der, och hur det framåt vårsidan skulle se riktigt 
ståtligt ut i dot gamla koket. 

Har sedan aftonmåltidon var i ordning och de alla tre 
suto omkring det rankiga bordet, och den gauila modem 
borjade tala om sin ungdom och hur litot hon hade nar 
hon gifte sig med Jannes far, tv do bodde inne hos ett 
fattigt torparfolk på en af oarne, och hon hade ingenting 
mer ån sin kista och han sin verktygslåda, ty han var 
timmenuan, — så tyekte de båda unga att de, som hade 
sin egen stuga, vore rikare an millionårer. 

"Och fast det var lasligt smått for oss," sadc gum- 
man, "så va' vi glada som lårkor begge två. Och for 
hvart år som gick, så blef det alltid litet likare, och for 
livart barn som kom, så kom det alltid en brodbit till i 
huset, och så går det alltid nar det år som det ska' vasal 
Och jag har sett många jag, som kommit tesammans med 
hi och hej och stora gårdar och kistor fulla af siHVor; men 
si det har inte varit som det skulle vara, och (lerfor har 
det gått som det har kommit också. Finns det inte Guds 
viilsignelse med i boet, så hjelper pongarne te ingenting, 
det år min tro." 

Och på denna enkla, ofdrfalskade fattigma'nstro, voro 
de lyckliga, dessa tre i den snoda fiskarkojan, och når 
Janne ioljde sin iåstmo till bygningen och tryekte den 
sista afskedskyssen på hennes varma låppar, så sade han 
på sitt enkla, trohjertade vis några ord, dem hon gbmde 
i sitt hjerta: 

"Ja, adjo nu med dig, Kristine lilla! Håller du fast 
vid ditt ord, och det gor du nog, du som jag ... så inte 
kan jag lofva dig att det jemnt ska' finnas godt om brod i 
huset, men aldrig skall det finnas ondt om ett godt ord 
och ett kart håndslag, och så får det ena val hjelpa det 
audra, kan jag tånka." 

"Och ett kan jag lofva dig, Janne!" svarade Kristine, 
i det hon tryekte hans grofva hand i sina, "att så lange 
det finns, så aldrig ska T du hora mig klaga, och aldrig ska' 
du se mig annat ån glad! For år det bara godt och gladt 
oss emellan, så kan en for resten båra hvad som helst, det 
må vara aldrig så tungt." 



3-20 



S VAKT PA HVITT. 



11. 

Och tungt blef det nog att båra; men ord hollode 
båda två. Vinterfisket blef dåligt for Janne, och ingen- 
ting kunde båttras på i den gamla stugan, och så kom 
våren; men strommingen gick ieke till mora for det. Till 
råga på olyckan hade en stormig natt ett fartyg kastat 
ankar midt ofver Jannes skiitar, och når det på morgonen 
tog upp ankaret, så f ol j d o ett par af skotvarporna med, 
och hittades sedan sonderrifna en half mil derifrån. Men 
Janne gjorde som datkarlen, som hangde i brunnskanten : 
han spottade i hånderna och tog båttre tag. Och når det 
bar fram emot midsommartiden, så for han in till stan och 
taladc med sin fiicka, och sade henne årligt, hur hans 
affarer stodo, och frågadc om hon ville att de skulle drijja 
mod att gifta sig, till det blefve båttre tider, och lofvade 
att han skulle vara nbjd med allt. hur ån hon ville ha det. 
Men då lade Kristine sin hand i hans och svarade, att det 
kunde val bli vårre tider ån, och då vore det godt att 
vara två for att stå dem emot, och så gingo de till pre- 
sten, som lade deras bånder tillsammaus for alitid och låste 
vålsignelseu ofver ett åktenskap, årligare luenadt ån de 
rlesta, som han låst de orden ofver i den praktfulla staden. 

Sjelfva midsommaraftonen kom Janne med sin unga 
brud tillbaka till hcmmet, och de kommo strålande och 
glada i Jannes egen skotbåt, lian roende i foren och hon 
i aktern, och årtagen Ijddo niuntra och snabba i den 
klara sommarqvållen; såkert var det takten af deras 
egna hjertans slag, som återljbd i den låtta och lifiiga 
roddcn mot hcmmet. Gumman och linhåringen stodo helg- 
dagsklådda på notbryggau for att taga emot dom, och 
gamle farbror satt på sin vanliga utkik uppe vid qvarnen 
for att se, på hvad sått de skulle komma. 

"Vålkomna, vålkomna, mina hjertans bara!' - ropade 
gummans gålla ståmma på långt håll. "gu'signe er så ni 
kommer som ett solsken te gamla stugan een gumman." 

"ITåhå!" puttrade gamle farbror for sig sjelf uppe 
vid qvarnen. "Si, ho' ror med också! Trodde ho' skulle 
sitta som en annan dam och stassa i aktern, jag. Hon ska' 
fåll gora sig te, kan jag tånka, forstå dan, gu'bevars. Blir 
fåll så lagom se'n, kan jag tro!" 



FISK AR-STINA. 



Och nar nu de unga tu lade i land, och Janne lyftado 
upp sin unga hustru på. bryggan och gaf henne en hjertlig 
kyss, och sedan lade henne i arniarne på gumman, som 
också kysste henne, så vande gubben tippe vid qvarnen 
sig bort, och tittade utåt fjården liksom for att se, om 
något fartyg skulle komma, i det han mumladc for sig sjelf: 
"Hm, toekna der fattiglappar, att di ska' kunna se så der 
lyckliga ut också!" 

Och så lunkade gubben nod ifrån qvarnen, till utso- 
ondet mycket tvår och fdrargad; men en uppmiirksam be- 
traktare skulle, om han gjort sig moda att se på don gikt- 
brutna figuren, kanske kunnat upptacka, att det låg som 
ou sloja ofver det insjunkna bgat och att det fanus mera 
saknad an vrede i den gnallande stiimmau. Kanske kande 
den gamle i detta bgonblick djupare an någon det gliidje- 
losa i att vara ensam, utan andra foljeslagare an sina in- 
låsta peuningar, sin sjukliga kropp och sin missnojda ande. 
Men det iir så egoisten lår betala sina segrar har i verl- 
den, han må biira bonderock eller herremansfrack. 

Som gumman sade så blef det. Kristine, eller Fiskar- 
Stina, som hon nu kallades, kom som ett sannskyldigt sol- 
sken till den gamla stugan ute på udden. Hon torde med 
sig denna rika skatt af gladt mod och aldrig svikande for- 
trostan, som gor en hustru till manuens adlaste och basta 
rikedom hiir i vcrlden. Med kiirlcken till litromåstarc och 
sin enkla qvinlighet till ledsven, satte hon sig latt och utan 
anstriingning in uti en skargårdsfiskar-hustrus pligter och 
goromål. Itaskt torde han sin åra, gistade sina nat, skotte sitt 
lilla hushåll och var sin makes både trost och hjelp så i 
bekymrens som gladjens dagar. I)e onda tungorna måste 
sjelfva erkiinna, att den flna Stockholms-jungfrun var som 
bortblåst från forstå dagen och att den dugtiga skiirgårds- 
qvinnan kommit i hennes stalle. Men en sak bortlade hon 
icke: hon var alltid snygg, alitid nått, afven i de grofsta 
goromål. Gamla farbror, hennes- varstc antagonist, blef 
snart hennes storste bcundrare. Hon tog hononi med storm 
en dag under den forstå vintern, då hon vid noten raddadc 
gubben från att få nottbgen om sitt friska ben, och bli ner- 
dragon i vaken, i det hon med rask sinnesuårvaro tog en 
knif och skar af linan, så att gubben blef fri just i 'det 
mest kritiska bgonblicket. Det glbmde farbror aldrig. Kom 

Svart på hvitt. 21 



322 



SV AET l'A HVITT. 



någon efter den betan och talte illa om Fiskar-Stina, så 
var han såker på att lå svar på tal, så att det surrade 
om (ironen. 

"Jag har aldrig sett maken te Stockholmspiga !" menade 
gubben! "ho' å' ackurat som ho' skulle vara fddd och opp- 
todd i skårgår'n, oeh så å' ho' så odriigligt jemn och ior- 
nbjsam, se'n! Har ho' en brodbit i stugan, så å' ho' glad 
och sager: 'Gu' vålsigna gudslånet', och har ho' ingen, så 
sager ho' lika glad: 'Det som inte ti' i dag, så kommer 
det liill i morgon !' Hade jag lått tag i en sådan tos i mina 
dar, så skulle fall raggen gått hår som en enstoring, och 
inte jag!" 

Och denna gubbens ibrtjusning hade det fattiga fiskar- 
paret godt at". Sar frampå våren Stina skaft'ade sin Janne 
en liten dotter, blåogd och ljushårig som hon sjolf, så stodo 
både l'arbror, hans bror och svågerska fadder åt den lilla, 
och når det behofdes låna litet rujol eller några kakor brod 
under den onda dagen, så sade gubben ingenting om det, 
ty han visste, att han fick igen det i den goda. 

Och hår slutar historien om Fiskar-Stina. 

Sår jag såg henne sist, hade åtskilliga år gått l'rån 
den midsommaraftonon, då hon forstå gången som hustru 
betradde den lilla skårgårdsons jord. Gamla l'armor låg 
redan och sof den sista somnen i Vårindo kyrkogård, 
sedan hon-likvål forst fått den glådjen att vyssa två barn- 
barn på sina trotta armar, som nog behof'de komma i ro. 
Fiskar-Stinas friska och rosiga hy hade blifvit våderbiten 
oeh den smidiga gestalten fylligare an iovr; men bgat var 
det samma och det log så godt mot Janne, som just kom 
hem från staden, der han sålt några valar stromming. 
Flickan borjade redan kunna hålla i nåtnålen och pojken 
var en liten ljushårig vildbasare, som sprang barfota på 
backen och skrek for en katt, som om knifven suttit i honom ; 
stugan hade lått spåntak och fbrstuguqvist, helgdagskamma- 
ren var uthyrd åt Stockholmsgåster och allt tyektes vara 
ett lefvande bevis på, att Guds viilsignelse var med Fiskar- 
Stina i henues torftiga hem derute i skåren. 



Modern. 



i. 

Hon var som barn en liten stilla, lul och obemårkt 
flieka, med en yngre syster, vacker som en liten engel. 

Hon hette Emelie, och var stjufbarnet i fijraldrahuset. 
Alla fdrhoppningar, all karlek, all omvårdnad vånde sig 
omkring den lilla system, som var alias afgud. Emelie 
var endast till for att passa upp på den lilla Agnes, och 
hon gjorde det också utan knot; hon beklagade sig aldrig, 
hon tyckte, hon också, att det skulle så vara. Eadren var 
embetsman och i små omståndighotcr ; modem en fattig, 
men bortskåmd adelsfroken, som hade varit vacker, och 
som såg sin egen afbild i Agnes. 1 Emelie åter såg hon 
sin mans, och som hennes karlek till honom var af det slaget 
som tandes på forstå balen och slacktes vid det forstå hus- 
liga bekymret,« så kunde hon naturligtvis inte ålska hans 
lefvande portrått. 

"Gud vct hvad det skall bli af Emelie," pjunkade hon 
vid rellexionsspegeln, der hon satt tor att med inre afund 
se vagnarne som stannade utanfor huset midt emot, der 
grefvinnan Jfyckelhjclm tog emot fdrnhddagsvisiter; "den 
flickan får jag bara sorg af! Tacka vill jag Agnes, den 
lilla gudsengeln! Hon skall bli något stort, något grannt! 
Om vår Herre ville ta' den andra andå, for det barnet får 
aldrig någon stallning hår i verlden!" så sade modem, och 
hon sade det så ofta och afgbrandc att fadern bbrjade stafva 
efter samma mening, — det vill saga, så ofta han hade 
tid att tånka på hustru och bam, for de många protokol- 
temas och de ståndiga diskontomsåttningarnes skull. 

Det var såledos en sorglig barndom den lilla Emelie 
hade. Det var ett bdsligt, slarfvigt, kårlekslost hem som 
hon våxte npp uti, och att hon icke gick till grund deri, 



SVAKT ti HtTfTT. 



visar bast huru hårdigt dot goda iir, som lunden iie<llag-t i 
i vissa menniskosjalar. Det var mod henne som med det 
lilla kornet, af vinden kastadt ned i en bergskrofva. Der 
faims ickc mycket jord att gro och våxa i, men det lilla 
som l'anns begagnades viil, och motståndet hårdade plantan. 
Den våxte visserligen långsanit, don biet' knutig och ful, 
men inårg fanns det i den, och himmelens friska dagg 
vattnade de spiida rotterna, som med jåtteanstrångningar 
klångde sig fast i stenremnorna. Hon siindes i skoian mest 
tor att man ville slippa se henne heimna, och just derfdre blefvo 
skoltimmarne hennes hogtidsstunder. Kar de andra barnen 
kommo dit motvilligt oeh ogerna, och gingo dcrifrån strå- 
lande glada, så kom hon glad och gick sorgsen och drbjande. 

Dot var på en sådan hemgång som jag gjorde hen- 
nes bekantskap. Jag var den tiden sjelf en viilbestiild 
jakobist, och ehuru jag var riidd som en hare, hade jag 
tik val en dag nere på Karl den trettendes torg deltagit i 
ett af de den tiden vanliga slagsmålen emellan Jakobs ooh 
Klara skolor. Jag hade också ganska riktigt tått stryp c 
och gick nu liukande och gråtande hem framåt Norrlandtg '3 
gatan, riidd for att hemma tå en ytterligare påpackning, deil- 
tor att jag låtit en af klaristerna rifva sonder mina byxoi§ 
då jag hastigt horde en vanlig stiimma bredvid mig, soiy. 
med barnsligt deltagande frågado: £ 

"Hvartor gråter du? Har du gjort illa dig?" 5 

"Hvad ror det dig?" suyftadc jag oartigt uog, "hvaæ 
har du med det att gora?" 

"Det der var obeskedligt svaradt! Om någon tyeker 
s) r nd om mig, så svarar jag into på det viset. Fast det 
iir då aldrig någon som tyeker synd om mig." 

"Lite?" frågade jag lorvånad, och slutadc upp att gråta, 
i'dr att betrakta henne; "hvartor det då?" 

"Det vet jag inte," svarade flickan. 

"Ar det kanske derfor att du iir ful?" frågade jag så 
uppriktigt som man eudast vid de åren gor det. 

"Ja, det iir kanske det," svarade hon och såg på mig 
lika vanligt som forut. "Men hvartor gret du?" « 

"Jo, jag har varit i slagsmål och tått smdrj af en klarist !" 

"TJsch, hvad ni gossar alitid ska' slåss ! Men det tyeker 
jag, att vore jag gosse, så skulle jag inte gråta, for det 
passar sig inte." 

"Gråter du aldrig då!" 



MODERS. 325 

"Åhjo, ibland; mon jag ar ju flieka, jag!" 

"Ja, men si, jag gråter inte for att jag fick smbrj, inte!" 

"]S"å, hvarfor grater du då?" 

"Jo, for att han var storre ån jag, och for att han 
ref sonder mina byxor! For når jag nu kommer hem, så 
lår jag smbrj igen utaf moster!" 

"Har du ingen mamma då?" 

""Nej, jag har hvarken mamma eller pappa . . . men 
du, jag har ctt skuggspel som du skulle se, du! Det år 
riktiga gubbar som kan rora sig, du, och dem har jag 
gjort sjelf. Om du vill, så ska' du lå komma opp och se 
på dem en qvåll når vi ha ljus." 

"Tack ska' du ha! . . . Men hår bor jag, och om du 
vill komma opp med, så ska' jag be' Karin att hon syr 
ihop dina byxor der nere vid benet, och så sippe? du stryk 
når du kommer hem." 

"Ja, det vore riktigt bra! Och traffas vi i morgon så 
...ska' jag spara min frukostslant, och så ska' du lå en kara- 
..inell i stallet!" 

Och dermed toljdes vi åt upjfér trap]ian. Den lilla 
'flick'ap (ippnade koksdbrren, stack forsigtigt in hufvudet 
.och fragåde inåt: 

"Ar mammma hemma, Karin?" 

"Nej, det år hon inte!" hordes en barsk <{vmuoståmma 
inifi'ån, "hon år ute med lilla Agnes. 

"Nå, då kan du gerna komma in!" sade flickan till 
mig, i det hon tog mig i handen och skot in mig genoj 
dbrren. 

"Hvad nu då?" ropade den barska pigan som stod 
med uppvikta årmar vid- spiseln och skbljde potatis, "hvad 
år det der for en?" 

"Jo, srålla Karin, det år en gosse som gick och gret 
på gatan, for att cn annan pojkc har slitit upp hans byxor 
nere vid benet. Och om Karin hade nål och tråd, så skulle 
jsg sy ihop dem åt honom, for annars får han stryk når 
han kommer hem." 

"Ja det kunde inte skada!" menade pigan i det hon 
satte de bara armarne i sidan, och gjorde en knyck på 
nacken, "for di lefver alltid som galningar de der skol- 
råttorna! Håromdagen slog en ikull vattenilaskan frir mig 
midt på middan, — ja, Gud vet om inte det var den der 
bytingen som gjorde't!" 



SVART PÅ ITVITT. 



"Nej, sbta, goda juugfrun, det var inte jag," forøakrade 
jag darrande, "jag har aldrig slagit ikull någon vattentlaska." 

"Intet det? ISa, stå inte der som en backhare nu, utan 
satt opp toten på stolen så får jag se. Jo, jag tackar jag, 
det var inte liten lucka det der! Ska' det der sys ihop, så 
får han min sjal ta' byxorna af sig, det ser jag, det!" 

"Nej, si det gor jag då rakt inte!" utbrast jag fbr- 
skrackt. 

"Tror han kanske att han skall la sig en risbastu 
med samnia?" skrattade pigan, "se så, satt sig nu, så ska' 
jag dra at' hononi byxorna, unga herrn, och så lår han 
mitt ylleforkla' of'ver sig! Gå in hon, Emelio lilla, så lange 
— nar han år lagad, så kan hon komma ut igen och ta' 
adjo af kavaljern!" Och dermed korde hon in den lilla 
Hiekan i ett inre rum, och innan jag visste ordet af hade 
hon befriat mig från mina benfodral, kastat sitt forklade of'ver 
mig, och bbrjade nu att med en nål, påtriidd med svart 
tråd, bota refvan nere vid foten. 

"Gud bovars, jag tror lilla karln ii' blyg?" skrattade 
hon under tiden, "tockna spolingar har jag sett utan byxor 
fdrr en gang! Tacka han Gud att han slipper stryk nar 
han kommer hem, och låt bli att slåss en annan gång." 

Det drojde inte lange, forran byxorna voro lagade och 
påtagna igen; men jag var så full af blygsel of'ver hela 
saken och pigans ogenerado satt, att jag, så fort jag hade 
dem på mig igen, satte af ut genom dorren det fortasto 
jag kunde, utan att ens tånka på att taga afsked af min 
lilla hjelperska. 

"Kors en så'n byting! han sa' inte så mycket som 
tack en gång!" horde jag pigans barska rost efter mig i 
trappan, och det gjorde att jag satte af i ånnu viirre fart, 
så att jag holl på att slå omkull ett elegant fruntimmer 
som i detsamma kom in genom porten med en liten flicka 
vid handen. 



S. 

Detta var vår forstå bekantskap. 
Under de tre, fyra narmaste dagarne skamdes jag att 
gå forbi der Emelie bodde. Handelsen i koket stod allt 



MODERN. 



327 



for lifligt for mitt minne, ocli retade mig forfarligt. Den 
lilla flickans våuliga hjolpsamhet tjcnadc dessutom icke 
mycket till, ty morgonen derpå upptackte min något het- 
lefrade moster den hopsydda refVan, ocli jag undgick icke 
mitt ode. Och hur orattvist det an var, kande jag nastan 
groll cmot flickan, derfor att hon onodigtvis utsatt mig tor 
skammen att i den barska pigans na'rvaro af'taga dossa i 
den finaré societeten onåmnbara plagg, hvilka anses och 
ansetts som symbolen af det manliga slagtets herrskarekall. 

Men barndomens intryck forgå, som vi veta, snart, de 
må nu vara ljut'va eller bittra. Jag glomde både slags- 
målet och foljderna, men hvad jag icke kunde glomma var 
den lilla, l'ula flickan med de vanliga ogonen. Jag borjade 
åter gå forbi der hon bodde, och en vacker dag fick jag 
tillfålle att återgålda henne den tjenst hon hade gjort mig. 

Det var en lordagsef'termiddag, då vi tillbringadc en 
god stund på torget med att leka "rymmare och f'asttagare," 
som jag på af'stånd upptackte min lilla hjelperska, omringad 
af ett par, tre pojkar f'rån storskolan, hvilka ville frånryeka 
henne liennes vaska, Storskolans pojkar voro i allmånhet 
icke tålcla af hvarken jakobister eller klarister,- och jag hade 
således inte svart att få med mig två af skolkamraterna, 
som ville hjelpa till att kdra bort storskolistcrna. Detta 
gick som en dans, ty vi voro på den tiden alla sysselsatta 
med att på fristunderna flåta daggar af rep, dem vi sedan 
goiudo i fickorna till forcfallande behof. Do tre oartiga 
storskolspojkarnc fiugo sina dugtiga slangar, och satte snart 
af i full flykt uppåt landtmateribacken, och medan inina 
kamrater skyndade att forfolja dem, med daggarue i hbgsta 
hugg, stannade jag qvar ibr att fdlja lilla Emelie hem, 
så att inte något nytt afventyr skulle handa henne på viigen. 

''Det var bra snallt af dig att du kom och hjolpte 
mig!" sade hon vanligt, sedan hon lugnat sig litet fråu 
sin forskriiekelse ; "de hade bestiimdt ryekt sonder våskan 
for mig!" 

"Ja, de der skolpojkarne å r så'na otåeka pojkar!" fdr- 
klarade jag med en viss, beråttigad stolthct; "de hlta aldrig 
någon gå i fred. Men så få de smorj också, når vi tråfta 
dem. Men hvad går du i for skola, efter som du låser 
på lordagseftoi middagen?" 



.'i 2 8 SV AKT PÅ HTITT. 

"Jag går hos mamsell Bratt . . . men vi laser inte på 
liirdagseftcrmiddagarno annars. Men si, i går var lilla 
Agnes sjuk, och då fick jag lof att vara hemnia for att 
se efter henne, och for att jag nu inte skalle komma efter 
de andra, så fick jag låsa i dag i stallet. 1 ' 

"Var du tvungen till det då?" 

"Nej, jag ville det, kan du forstå;" svarade hon med 
glånsandc blickar, "jag tyeker det ar så roligt att liisa!" 
Och efter några ogonbliek tillade hon med en viss barnslig 
stnlthet som kladde henne utmiirkt bra: "Jag har bbrjat 
på med franskan, du!" 

"Ah, har du?" frågade jag litet afuudsjuk, — ty jag 
hade iinnu inte lått bbrja med det språket. 

"Jaha du, och mamsell sager att det går så bra, du 
— så hon tror att jag kan bli en riktig guvernant du, 
nar jag blir stor." 

"Hvad ar din pappa, Emelie?" 

"Pappa ar kamrer. Mou hvarfbr frågar du det?" 

"Jo, for jag har hbrt att det ar bara fattiga flå-kor 
som bli guvernanter!" svarade jag, mycket snusfornuftigt; 
"och når din pappa år kamrer så kan han val inte vara 
fattig." 

"Ja det vet jag inte . . . men nog sager mamma att 
han år det, och nog har jag hort att han år mycket ond 
når mamma vill ha pengar till nya klåder åt sig och Agnes. 

"Får inte du några nya klåder då?" 

"Jag?" sade hon med ett sorgset smålbjc i det hon 
såg upp på mig med sina stora, klara <>gon, "hvad skulle 
jag med nya klåder? Mamma sager alitid att jag iir så 
ful, så jag kan gerna ha gammalt." 

"Din mamma måtte inte vara snåll, Emelie." 

"Jo det år hon," svarade fliekan niistan hiiftigt, "du 
!ar inte saga att hon inte år sniill. Men stackars mamma 
har så- mycket bekymmer, och Agnes år så vacker! Och 
derfbr vill jag låsa och arbeta riktigt flitigt så att jag kan 
lijelpa mamma och Agnes, om det behbfs. Vet du, jag 
kan rcdan koka potaiis du! For man skall inte bara kuuna 
låsa, utau man skall kunna skiita ett hushåll orkså! Det 
har pappa sagt många ganger niir han har varit ond på 
mamma." 

"Nå, kan inte din mamma det då?" 



MODEIUT. 



329 



"I?ej, ftfr ser du, mamma ar froken i sig sjelf, och 
frbknar behbfva inte liira sig sådant. Hvarfdre skulle de 
då vara frbknar V" 

Hon såg obeskrifligt lillgammal och forstandig at, når 
hon sadé detta. Och så fortsatte vi vågen, pratande och 
hånd i hånd som om vi kånnt hvarann i tio år. Sår vi 
kommo till hennes port, stannade vi och hon sade, i det 
hon tittade uppåt tonstren: 

. "Mamma ar visst inte hemma, anuars skulle jag nog 
se henne i spegeln!" 

"Sitter hon alitid der då?" frågade jag. 

"Ja for det mesta; for hon tycker det ar roligt att 
se på folket som går på gatan ! Och då har hon alitid Agnes 
bredvid sig, och Agnes ar så sot så! Hon hangar alla men- 
niskor hon ser, och det tycker mamma ar så qvickt och 
bra! Och ibland skrattar pappa också åt henne." 

"Jag skulle bra gerna vilja se din lilla systcr!" sade 
jag nyfiket och tittade uppåt. "Om du ville så skulle jag 
nog kimna ta' mitt skuggspel med mig och komma hit, 
for clet skulle nog roa både Agnes och dig!" 

"Jag skaf fråga pappa!" ntropade Emelio med tin- 
ilrande bgon. 

"Hvad ar det du skall fråga pappa om?" hordes i det- 
samma en något straf rost bakom oss, och nar vi håpna 
vånde oss om, så stod en medelåldcrs man framfbr oss 
med en pappersrullo under armen. 

"Nej, se der å' ju pappa sjelf!" ropado Emolie helt 
glad, "då kan vi fråga honom med detsamma. Ser pappa, 
det har år en beskedlig gosse som hjelptc mig nyss, når 
ett par andra pojkar ville ryeka skolvåskan fråu mig, oeh 
uu fragår han om inte han skulle kunna tå komma opp 
och visa Agnes ett skuggspel som han har, och som har 
riktiga gubbar som kan rora på både armar och ben." 

"Hvad heter du, min gosse?" frågade han, litet mindre 
striift, oeh sedan jag sagt mitt namn, tillade han, "du kan 
ju komma med opp, så få vi hbra hvad lilla Agnes sager!" 

Och dermed gick lian in genom porten, och vi fbljdo 
efter, lyckliga och glada. 

Uppkomna, inti'ådde vi forst från fbrstugan direkte i 
en mindre sal, hvars hela mbblcring utgjordes af ett stort 



SVART PA I1TITT. 



kladskåp, några gula rottiugatolar och ett gammalt klaver, 
som stod uppslaget. 

"Stig i'ram, min gosse," sade kamreren temligon van- 
ligt, då han såg mig forlagen stanna qvar vid dorren, "stig 
fram och var som barn i huset." 

I dctsamma bppnades dorren till ett inre rum och en 
liten Ijuslockig fiicka om tre år kom utpringande, vacker 
som en engel och slog sina små trinda armar om faderns kniin. 

"God dag, pappa!" ropade hon, "har du några peppar- 
kakor?" 

"Nej det har jag inte, min lilla Agnes!" svarade l'a- 
dern, i det ett mbrkt moln drog bfver hans ' ansigte, "men 
jag har i stallet med mig en gosse åt dig, som du ska tit 
leka med!" 

"Nej, hononi vill jag inte ha!'' skrek den lilla, "jag 
vill ha' pepparkakor ! Du sa' att du skulle ta' hem peppar- 
kakor åt mig!" 

"Ja, lilla Agnes, det har pappa glomt!" 

"Kåra du, ge henne nånting," hordes nu en matt rost 
l'rån det inre rummet, "så att hon inte skriker så fasligt! 
Min hufvudvårk blir ytter viirre på det viset!" 

"Jaså, har du nu hufvudvårk igen!" svarade mauuen 
likgiltigt, "det ar då aldrig anuat!" 

"Tror du kanske att jag har den for nojes skull?" 
frågade ståmnian vresigt, "men hvad var det for en gosse 
du talte om?" 

"Ah, det ar en skolgosse som tagit Emelie i forsvar, 
nar ett par pojkar ville ryoka af henne vaskan. Kom in, 
min gosse, och helsa på min hustru!" 

"Gudbevars!" hordes stamman inifrån, "har Emelie 
tått sig en riddare! Det var då lojligt!" 

"Jag tycker inte om den der gossen, han ar så ful!" 
ropade Agnes under tiden, i det hon råckte armarne åt 
Emelie, som tog upp henne och bar henne in i inre rum- 
met. Fadern gick forut, och jag fdljde efter, bryg och for- 
lagen. Val innanibr dorren såg jag ett ånnu vackert frun- 
timmer, som alldeles okammad och okladd låg på en soffa 
med en temligen smutsig bi'ngottskudde under hufvudet, 
och med en medikamentsfiaska framfdr sig på ett bord, 
uppå hvilket jag småningom upptackte några kort, en nås- 
duk af samina fårg som drngottet, en half skorpa, en 
uppslagen roman och ett par ostoppade strumpor. Allt i 



MODERN. 



hela rummet var for ofidgt i hog grad otretligt och ostii- 
dadt. I fonstret stod en trasig porslinskruka med en dani- 
mig- Geranium uti, och bredvid den ett syskrin, i hvilket 
allt låg huller om buller. En trådrulle och ett knappnåls- 
bref lågo nedanfor på golfvet, och på en at' stolarne stod en 
halfåten smorgås. 

Jag, som var van vid min mosters striinga ordeutlig- 
het, såg mig fdrvåuad omkring. Vårt enda rum hade aldrig 
någonsin sett så ostådadt ut; inte eus det lilla koket som 
låg på audra sidan iorstugau, hade vid ål'ven den storsta 
brådska, sett så litet inbjudande ut som detta tbrmak. 

"God dag, min gosse," sade frun med matt stamma. 
"det var snallt att du hjelpte Emelie . . . hon ar då ett 
sådant våp, så att hou aldrig kan hjelpa sig sjelt'! Om du 
har tid, så kan du stanna och leka litet med Agnes, men 
då få ni stiinga igen dbrren, och så ska' ni vara mycket 
tysta, for annars gor mitt fattiga hufvud så lasligt ondt." 

"Den hår gossen har ett skuggspel, mamma," sade 
Emelie rådd och tvekande, "och om mamma ville så kunde 
han nog komma hit en qvåll och visa det tor Agnes." 

"Ja, det vore bra! Den lilla Glids engeln kan bchbfva 
något att roa sig med. 

"Och jag har klippt gubbarne sjolf!" tillade jag med 
en viss, beråttigad stolthet. 

"Kan du klippa gubbar?" ropade lilla Agnes, och i 
ett nu var hon uppe i mitt knå, der jag satt vid dorren, 
och slog sina små runda armar om min hals, "då ska' du 
klippa åt mig! Mamma! gossen ska' ha' en sax och litet 
papper! Han ska' klippa mig en gubbe med vingar på 
ryggen och krona på hufvet." 

"Ja, ja . . . såg åt pappa, så få ni sax och papper . . . 
men gå nu i Herrans uamn ut, annars tar min hul'vudvårk 
till. Ge' mig en kyss, Agnes lilla! Gossen ska' klippa 
gubbar åt dig, min lilla engel! Gå nu!" 

Och derpå, skyndade vi oss ut i salen, och Enielie 
gick in till fadérn efter sax och papper. Sedan hon korn- 
mit ut med detta, borjades klippningen och nu var jag 
hogsta hbnset i korgen. Lilla Agnes skrek af fdrtjusning 
for hvarje gubbe 6om blef fårdig, och når jag slutligen 
klippte henne en hel lång rad sådana som hollo hvarandra 
i hånderna och spetade ut med benen, så kande hennes 
hånryekning icke mera några grånser, hon hoppade ater 



S VAKT PA IIYITT. 



upp i mitt kna, lade armarno om halsen på mig och kyssto 
mig gång på gång under fdrklaraude att jag var den 
vackrasto och snållaste gosse som i'anns. Och Emelie satt 
tyst och såg på, medan jag tor mig sjelf kom till den slut-- 
satsen att Emelie var bra snåll och vanlig, men att lilla 
Agnes var, som modern sade, en riktigt liten Guds engel. 

Och nar kloekan biet" åtta giek jag hem, på det hbgsta 
belåtcu med min qvåll, och det ioke minst i anledning at' 
några mjuka smdrgåsar som den bastanta kbksan satte in 
åt oss, i det hon skrattande sade, att nu var inte unga 
lierrn så blyg som sist, då hon . . . och dervid blinkade hon 
åt mig på ett siitt som kom mig att blygas på nytt. 

Lilla Agnes sof nastan redan, och det var i famnen 
på Emelie som hon gaf mig den sista nicken, under det 
Emelie råckte mig sin lilla, magra hand och sade med 
ett vanligt smålbje, och en vackcr Mick ur sina stora, 
kloka iigon: 

"Tack for i qvall, och kom snart igen till oss . . . både 
for min och for lilla Agnes' skull!" .. 

"Ja, och då 'ka' du ha' 'kuggpolet' med dig! 1 ' ropade 
den halt'sot'vandc lilla Agnes. 



s. 

Det drbjde intc lange forran jag var en stor favorit 
hos den lilla £ G udsengeln'. Skuggspelet gjorde i det lallet 
hvad det kunde, och i synnerhet var det en figur som slog 
mycket an på Agnes, och det var en gamma! kåring som 
red på en åsna. Den var visserligen fdrfardigad af eu 
mera ritkunnig skolkamrat, men jag teg visligen dermed, 
och fick således gå och galla for fbrfattare,' och det inbrin- 
gade mig mer ån en kyss och 'stor famn' af den lilla, Alen 
några dagar derefter kom också mitt straft', for det jag 
velat lysa med lånta ijiidrar. Agnes ville nemligen ovil- 
korligøn att jag skulle klippa maken till gruppen åt henne, 
och uår jag nu inte kunde gora det båttro ån att åsnan 
bléf mera lik en hare i stallet^ ty det var egentligcn endast 



MODEUN. 



•de långa bronen som återstodo, och som någorlunda Lydkats 
.mig, så slog hon mig en riitt bastant brfil, och Ibrklarade 
.att hon into tyckte om mig mera. 

"Det fiek du for att du harrades," sade Emclie allvar- 
samt, och såg på mig med de der stora bgoneu, som redan 
nu tyektes knnna se midt igenom en menniska. 

"Narrades V Hvad monar du med det?" fragåde jag 
forlagen, sedan lilla Agnes tagit sin tillflykt iu till mamma, 
for att visa henne att åsnan inte alls var densamma. 

"Jag menar att du heståmdt inte hade klippt den der 
gumman på åsnan," sade Emelie, "for den var myckct 
battre an alla de andra." 

"Joho, men jag har klippt don!" fortsatte jag envist, 
ty jag skamdes tala om att jag hade ljugit, och derfor 
Ijog jag fortfarando, "last jag into just nu kan klippa en 
Ukadan." 

"Fy, att du skall narras på det såttet! Ku tycker 
jag inte om dig mera." 

"Jaba, då får du låta bli, om du vill. Jag tycker 
inte om dig heller, utan jag tycker mycket mera om 
lilla Agnes." 

"Som ger dig brfilar?" 

"Ja, hon forstår inte battre ånnu. ]\Ien Agnes år vac- 
ker och snåll hon, då du dcremot . . ." 

"Av ful och stygg, monar du? Ja, det saga alla, och 
då måtte jag val vara det, fast jag sjelf tycker att jag tor- 
soker vara så snåll jag kan. Pappa år den enda som inte 
sager det — men han forstår ingenting, sager mamma!" 

"Emelie!" hordes fruns rost inifrån formaket, och den 
tåt skarpare an vanligt. 

"Ja, mamma!" ropado flickan och skyndade in. 

Jag satt qvar och skåmdes erbarmligt, men ville åndå 
sbka att hålla kuraget oppe. Jag tog på nytt saxeu och 
ett papper, och fdrsbkte min lycka. Nej det var ombjligt: 
det ville inte bli annat ån en hare, och nu fiek han till 
på kopet katthul'vud. Men medan jag klippte, horde jag 
fruns vredgade ståmma inifrån. Hon talade visserligen 
sakta, så att jag inte kunde hora orden, men tonen var i 
sanning inte mycket uppmuntrande. Agnes gret och snyf- 
tade oeh bast som jag satt der lyssnande, hbjde frun 
stamman och sade så att jag tydligt horde de sista orden: 



START PA I1TITT. 



''Han kan gerna vara hårif'rån, om han inte kan roa 
Agnes! Dig behofver han inte leka med, så myckct du vet 
det! Tag Agnes i kniit, oeh vyssa henne! Tyst, min lilla 
engel! Tag henne genast i knå!" 

"Nej, jag vill inte!'' skrek Agnes. 

"Ta' henne genast, sager jag!" 

Så horde jag den lilla springa nndan, och Emelie efter. 
Strax derpå ett dunkande i golfvet och den lilla satte till 
hals som om knifven sutit i henne. 

"Så du bar dig åt? Ska' du skuft'a ikull den lilla 
statkars engeln så der? Du ar då ett . . ." 

"Sota mamma, hon stupade sjelf på mattan!..." 

"Jag skall ge dig for stupa, jag ! . . . Der har du, 
otacka unge, som jag har fått for mina synders skull." 

Och jag horde tydligt .smallen af ett slag. Någonting 
underligt fdregick inom mig . . . jag ville rasa upp och in 
for att forsvara den stackars Emelie, jag tyckte att hjertat 
brann i brdstet på mig vid tanken på hvad hon måste ut- 
hårda af oriittvisa och fdrtryck, och just som jag reste mig 
tfår att utfdra mitt vaokra beslut, oppnades dorren och 
Emelie kom ut med rbdgråtna bgon, och ena kinden brån- 
nande i betydligt hogre fårg tin den andra. 

"Gå, gå!" hviskade hon åt mig, i det hon fbrsokte 
((viiiva gråten, "mamma ar så ond! Det år bast att du 
inte kommer igen." 

"Stackars lilla Emelie; men hvem ska' då leka med dig?" 

"Det år detsamma med mig! Gå bara, så att inte 
mamma kommer ut och blir ond på dig också! Vi kan ju 
prata en stund nar vi gå ifrån skoian, om du vill." 

"Och Emelie år inte ond på mig for att jag narrades 
nyss? Jag skall aldrig ljuga mer, det lofVar jag!" 

"Tack! For min skolmamsell sager att den som bor- 
jar med att ljuga, så slutar han med något varre! Men 
gå nu . . . om lordag går jag bfver torget, i fall du år der." 

"Ja, nog ska' jag vara der! Ebr nog tir lilla Agnes 
vat-ker, men du år snåll, du, och det år lika bra, om inte 
battre! Adjo, gråt inte nu, så ska' du iå en karamell om 
lordag." 

Oeh dermed skiides vi åt, och både den ldrdagen kom, 
oeh många flera, men jag såg inte till lilla Emelie. På 
detta stormiga siitt slutade vår barndomsbekantskap. 



WODERN. 



335 



4. 

Något ofver f'yra år hade fdrgått. Jag hade redan 
vid tretton år fått loi' att lemna skoian for att kasta mig 
ut i det praktiska lifvet, ooh sjelf soka att fdrtjena rnitt 
brod. Det kostade många både tårar och somnlbsa natter, 
ty jag låste gerna, och det hade gått bra tor mig i skoian ; 
men det kunde in te hjelpas, och nu hade jag efter åtskilliga 
åfventyr hamnat i en kramhandel på Drottninggatan. Att 
jag likval inte passade for den verksaniheten sade mig icke 
allenast min principals ståndiga påminnelser, och kundernas 
missnojda anleten då jag inte ville draga ner disken full 
for att i lyckligaste fall få sålja tre qvarter foderlårft, utan 
åt'ven mitt eget inre. Så ofta jag kunde, hångde jag nåsan 
ofver en bok, som jag hade gomd under disken långst bort, 
der den fargade kallikån hade sin plats, och min principal 
tifverraskade mig ofta nog vid denna sysselsåttning, som 
då alltid inbringade mig en lexa af honom sjelf, eller en 
handgriplig tillråttavisning af hans kompanjon, en hetlefrad 
herre Mn Gbteborg, som helst begagnade sig af så kai- 
lade 'Mandska argumenter' — det vill saga, kappen eller 
knytnåf'varne. 

En eftermiddag, — båda principalerna voro utgångna 
— frossade jag just som bast utaf en romantisk rofvar- 
romans spånnande och blodiga håndeiser, då boddorren opp- 
nades och en ung flicka, om femton eller sexton år, intrådde, 
klådd i djup sorgdrågt, och frågade efter priset på hvit 
linoag. Jag sade det temligen snåsigt, och då hon begårdc 
att få se på ett stycke, lade jag niycket missnbjd bort 
boken, — jag var just på ett af de intressantaste stållena, 
ty rof varanfor aren hade blifvit fången, och hela bandet hade 
sauimansvurit sig for att rådda honom genom att tånda eld 
på en stad; (xiaconio hade redan tåndt på i ena åndan at 
staden och Pablo hol l på att tånda på i den andra: — och 
i det jag temligen vårdslost kastade fram linongsstvcket 
på disken, frågade jag snåsigt: 

"Hur många alnar ska' det vara?" 

"Åh, jag behbfver inte så mycket . . . bara sex qvarter!" 
- svarade den unga flickan, "men den hår år for grof ; finns 
det ingen finare? £: 



S VAKT TÅ ilVITT. 



"Jo bevars!" svarade jag ytterligare fbrargad, "dot 
finus det visst! Men skall dot into vara nier ån sex qvar- 
tor?" fortfor jag, i dot jag slangåe i'rain ott nytt styeke 
på disken. 

"Får man intc kopa så litet då?" fragåde hon och 
laste på mig ett par stora, djupblå iigon, som sågo på mig 
med ett på sainma gang undrande och t'rågande uttryek. 

Jag kande att jag biet' forlagen! Det låg något i de 
der stora, blå ogonen, som gjorde att jag sånkte mina, och 
åudå kunde jag inte låta bli att efter en stund blieka upp 
igen. Jag tyekte att jag kande igen de der ogonen; men 
hvar och når hade jag sett dem? Det vissto jag ieko. 
Men den tanken, och det djupa uttryek af sorg som låg 
ofver de bleka och aftårda dragen, gjorde att jag i hast 
skamdes ofver min visade ogiuhet, och med ett något arti- 
gare uttryek i rosten svarade: 

"Jo, det far man visst, det går an att kopa hur litet 
som helst . . . men lår jag lof att fråga hvad det skal i 
vara till?" 

"Det skall vara till sorgfiirklåde åt en litou sysle;' 
som jag har. Jag tror inte att jag behbfvor mera iin sex 
q varter. Hvad kostar alnen?" 

"Eyrtiotvå skilling, basta priset! Har mamsell, som 
ar så ung, redan ibrlorat någon kår auhorig, efter lilla 
mamsell bår så djup sorgdrågt." 

"Ja," svarade hon och vånde sig bort ibr att torka 
en tår ur ogat, en tår som mot henues vilja hade iinnu 
Hera i såliskap, hvilka en efter anuan låugsamma och klara 
tillrade ner utfdr de bleka kinderna, "jag har fdrlorat min 
far! Men nu skulle jag ju tånka på fbrklåde åt lilla Agnes," 
tillade hon efter ett ogonbliek, sedan hon hemtat sig nagot. 
"hvad blir basta pi'iset?" 

Jag bara stirrade på henne utan att svara. Garnnet 
Agnes hade slagit mig med håpnad. I ett Sgonblick skyn- 
dadc det forflutna mig forbi . . . jag kom ihåg den lilla bleka 
och fula fiickan som så vanligt beklagade mig . . . jag min- 
des den lilla Guds engeln, det tarfiiga hemniet, den ekliidda 
qvinnan med sin hufvudvårk, — smorgåsarn(! — skugg- 
spelet och orfilen. Ja! det var hon! 

"Emelie!" utropade jag, i det jag hoppade ofver diske 
och fattade den fdrskråekta flickaus hander, "Emelie, de 
år du . . . det år bestårndt du !" 



MODEttK. 



"Hvad... hvad i Herrans namn?" utbrast hon, i dot 
lion torskråekt tog uågra steg tillbaka oeh sokto liisgora 
sifla hånder, "hur kan horrn veta mitt naum?" 

"Emelie!" fortsatte jag, i det jag-, trots hermes pro- 
tester, beholl qvar hennes hiinder i miua, "kanher inte 
Emelie igen gosseu med skuggspelet?" 

"Hvad? ar det... skulle det vara? Ja, nu ser jag, 
det ar du! Ack så roligt att vi återigeu fick tråffas! Du 
har då slutat i skoian, du?" 

"Ja, jag måste! Mina sliigtingar hade inte råd att hålla 
mig der långre! Men du, går du qvar i skolau ånnu?" 

"Ja du, oeh jag får bli underlårarinna niista år, om 
jag bara kan hålla ut så Kritte . . . men nu, sedan pappa 
ar dod, så vet (»ud om jag kan tå staima qyår der." 

"Hvarlor det då!" 

"Hvem skulle då arbeta for mamma oeh Agnes? Ack 
du, det har varit mycket svårt for oss sedan vi sist traft'a- 
des. Pappa sjuknade ungefar ett halft år efter sedan du 
var hos oss sista g'åugen, ooh låg mycket liinge i nerv- 
feber . . . oeh sedan hade han icke någon egentlig holsodag 
liiiigre. lian kom visst opp igen oeh kunde återta sitt 
arbete; men det var inte dotsamma mera. Oeh så måste 
han lågga in året derpå, oeh då hade vi så smått, så smått! 
Vi måste Hytta langt bort på Ladugårdslaudet, oeh mamma 
var tvungen att Borja på ocsh forsolsa sy linuesom, oeh jag 
hjelpte henne så godt jag kunde . . . oeh många ganger satt 
vi natterna igenom oeh sydde. Men det gick viil andå an, 
når något arbete fanns. Det var andra tider, då vi inte 
kunde tå något . arbete alls, oeh hade inte uågra besked- 
liga kamrater till pappa hjelpt oss, så hade vi visst fått 
svålta ihjål." 

"Stackare, hvad ni måste ha' lidit!" 

"Ahja, nog var det bra svart manga ganger . . . men 
det gick andå for sig. På sista året blef pappa befordrad 
i verket der han var, oeh, blef registrator, oeh då blef det 
båttre for oss. Jag glonvmer aldrig når han kom heiu om 
dagen oeh talte om det for mamma . . . oeh når hon då 
tog honom i famn oeh kysste honom . . . for det hade blifvit 
vånligare emellan dem sedan vi blef riktigt fattiga, — så 
tog han frain ur ett paket en rerlexionsspegel som han 
satte opp utanfor fdnstret åt mamma, for att hon skulle 

Svart på hvitt. t2 



:S38 



SVART PÅ UVITT. 



kuuna lå titta neråt gatan, niir hon satt och sydde . . . och 
en ny docka hade han med sig åt Agnes och en vacker 
bok at mig! Vi voro allesammans så glada och lyckliga; 
men det varade inte långe. Ett par veckor efteråt sjuknade 
han igen, och från den sjuksången steg han inte up]) mera. 
Doktorn sade att han hade arbetat for mycket, och halt 
for många bekymmer, och pappa sa' sjelf många ganger 
att om den der befordringen hade kommit ett par år lorut, 
så skulle han nu inte legat så der hjelplos och elandig. 
For tjorton dagar sedan begrol'vo vi stackars ]>a})pa . i . och 
nu forst ha' vi lått ihop så mycket att vi kuima kopa ett 
sorgfdrklåde åt lilla Agnes." 

'•Emelie far det for trettiosex skilling alnen!" sade 
jag snyt'tande, i det jag hoppade tillbaka ofver disken, 
torkade mig i ogonen och borjade måta utaf. "Men sag 
mig, Emelie lilla, ar din mamma snållare emot dig nu 
an iorut?" 

"Mamma ar mycket snall," fdrsakrade Emelie, små- 
leende under tårarne, som hennes beråttelse lockat fram, 
"hon år nu mycket foråndrad emot torut." 

"M, an lilla Agnes då?" 

"Hon år nu nåra åtta år, och ånnu vackrare an torut. 
Du får lof att komma till oss och se hur vi ha det. Bet 
skulle vara så roligt for lilla Agnes; hon har så ofta talt 
om den der snålla gossen som visadc henne skuggspelet, 
och som aldrig kom igen. Men sag mig, hvarfor kom du 
aldrig igen?" 

"Forst tordes jag inte komma, for jag var så rådd 
for din mamma. Och sedan måste jag leuina skoian och 
ge mig ut i kondition, och då hade jag så mycket annat 
att tiinka på." 

"Ja, ni gossar glommcr så lått, ni," sade Emelie med 
samma lbrståndiga och lillgamla uttryck som jag fdrr varse- 
blifvit hos henne; "vi flickor deremot . . ." 

"Och åndå var det jag som forst kånde igen Emelie!" 
utbrast jag triumferande, i det jag lindade in liuongen " 
det biista papper jag fick tag uti. 

"Ja, det var val for att jag kom att nåmna Agnes, 
det! Och dessutom år jag val mera lik mig an du!" 

"$©j, Emelie har ju vuxit och blit'vit stor, vet jag! 
Och inte' år Enielie heller så... så .. . ." har tyårstannade 
jag forlågen; jag åmnade såga: 'så lul som forut': men 



MODEKN. 



339 



uppriktighetens tid var nu forbi, och derfor åndrade jag' 
mig- hastigt nog och sade utan att tånka på omsågningen: 
"och inte ar Emelic heller så liten som Ibrut!" 

"Nej, etter som jag - vuxit och blifvit stor, så! Men 
glciin nu inte bort oss . . . vi bo på Qvartersgatau n:o 58, 
och du år alitid vålkommen, når du vill komma." 

"Tack,' då kommer jag - om sondag!" svarade jag, och 
så skakade vi hvarandras hånder, just som dorren 6pp- 
nades och ett par aldre fruar intrådde tor att se på klåd- 
ningstyger. 

1 glådjen tog jag ner allt hvad som t'anns, och lassade 
disken ful], och hade den tillfredsstållclsen att efter en 
god halftimmas våljande tå sålja 6 alnar till en barnklåd- 
ning, och det just som den strånge kompanjonen kom in 
i boden, och den ena at fruarne fdrsåkrade att 'lilla bok- 
hållaren' var så gentil att handia utaf, så att hon skulle 
beståmdt komma igen i nasta vecka; ett loford hvarofver 
jag kande mig stolt som en kung. 



5- 

På sondagscftermiddagen gick jag, ikliidd-mina basta 
kliider — och de voro just icke så ofverdrifvet eleganta - 
bortåt ladugårdslandet, tor att med klappande hjerta upp- 
siika min barndomsbokautskap. Jag gick den långa Q.var- 
tersgatan nåstan i ånda, innan jag fick reda på n:o 58. 
Det var ett litet, temligen iorfallet tråhus, som en gång 
i tiden hade varit gulmåladt, men som nu i stallet skiftade 
i grått ach gult, och var temligen snedvridet och med en 
dugtig puckel på takåsen. Btrax nedanfbr denna puckel 
rcste sig en spetsganad vindskupa, något nedsjuidien bakåt, 
så att hon riktigt tyektes vånda nåsau i vådret, och hade 
derfor en tråftande likhet med do puckelryggigas huf'vuden, 
livilka genom den korta halsen i allmånhet ia, en viss 
cgenkår och sjelfmedveten stållning. I ett af toustren åt 
gatan satt <m reflexionsspegel och såg makta fdrvånad ut 
ofver den plats den intagit midt ibland de tarfliga omgif- 
ningarne, och utanfor de solbrånda rutorna. En stor port 



.'3 tO 



SVART PA HVIT1'. 



midt på ett grått plauk lodde in till huset, och bredvid 
den var en mindre gånglucka, genom hvilken jag steg Lu 
på en gård, der några illa kliidda barnungar lekte hbk 
och dut'va. De upphbrde med leken genast vid min aukomst, 
och bbrjade i stallet betrakta mig med gapande torvåning 
och fingrarhe i munnen. Helt stolt ofver den nppmafk- 
samhet jag våckte, giek jag med långa och siratliga steg 
midt bfver gården till fbrstuq visten som ledde in i huset. 

"Kan du siiga mig, min flieka." t'rågade jag en lin- 
hårad, sju- eller åttaårig skdnhet som hade trådt hela hbgra 
handen in i sin ganska torsvarliga inun, "om det fir har 
som fru Qvist bor?" 

Sedan Hickan stirrat på mig en god stund, fann hon 
slutligen tor godt att svara: 

"Ja, hon bor te hbger i farstuu — men hon iir visst 
i at'tsången." 

"Då iir kanske Emclie ensam henima," tiinkte jag och 
skyudade min in i fbrstugan. bultande på den forstå dorr 
jag fick tag uti. Den oppnades genast och en gammal 
gumma stack ut hufvudet, i det hon snåsigt fragåde: 

"Hvem sbker han?" 

"Hor fru Qvist har, lilla madam?" 

"Det dammar inte, ska' jag siiga honom! Annars bor 
hon der midt einot, fast nu ii' hon viil på iiisarkommeltiken' 
efter vanligheten." 

Och dermed slog guiuman igen dbrren så att det gamla 
rucklct skakade i sma grundvalar. 

Jag gick till dbrren midt emot och bultade på; meu 
bultade nu en smula drbjande, ty jag tyekte just inte att 
borian var så god som jag hade hoppats. Efter ett par 
bgonbliek oppnades dbrren, och Emelie tittade ut. 

"Nej se, det var du!" utbrast hon glad, i det hon 
riickte mig handen, "nå det var beskedligt att du kom! 
Mamma och Agnes ii* inte hemma, men de komma nog. 
snart. Jag har talt om for mamma att vi traffats, och 
hon hade ingenting emot att du skulle tå komma och helsa 
på oss ibland om sbndagarne. Men stig in och sitt ner! 
\"i ha' bara ett rum, som du ser! Mamma hyr ut det 
andra, nu sedan påppå dog, oeh koket har vi de] uti . . . 
det iir en gammal gumma som har ena halften!" 

"Då var det visst hon som sniiste mig nyss deruto 
nar jag fragåde efter er!" 



MODEBN. 341 

"Jo jo, det kan nog hånda! Hon brukar vara myeket 
kort om hnfvndet af sig. Men det ar annars en snåll 
gumma, bara man forstår sig på henne. Kom fram och 
sitt har vid ionstret . . . jag haller på och skril Ver, som 
du ser." 

"Hvad år det tor slag du skrifver, du?" fragåde jag, 
sedan jag sett mig omkring i det mer an tarfliga rummet. 

"Bet år engelska!" svarade Emelie med en viss stolthet 
"jag har borjat på att låra det på sista året, och vet du, 
jag kan redan inte så litet." 

'Du tanker således fortfarande på att bli guvernant!' 

"Ja, om det år någon mtijlighet, så vijl jag bli det 
nar jag blir aldre. Marama tyeker visst inte om att jag 
arbetar om sondagarne, men det måste jag, tor under 
veekan har jag inte tid." 

"År din mamma i kyrkan?" frågade jag litet tvekande, 
ty gummans ord lågo mig ånnu i hågen. 

"Ja det ar hon! mamma går myeket i kyrkan nu 
sedan pappa dog. Oeh alitid tar hon Agnes med sig, fast 
lilla Agnes tyeker inte att det år myeket roligt, inte . . . 
men det kan inte hjelpas, Jag går nog gerna i kyrkan, 
jag också; men iute tror jag att Gud bur ond for att man 
vill arbeta for att kunna bli någonting, når man ingen- 
ting har." 

"Ha ni då alldeles ingenting ?" fragåde jag tbrvånad. 

"Jo mamma har fyrahundra riksdalers pension, men 
vi få inte ruera ån två, for de andra ska' gå till betalande 
utaf pappas skulder. 8å att nog ha' vi till hyran, men det 
andra la vi lof att skaffa oss sjelfva." 

Och på detta sått pratade vi om huru vi båda hade 
det, om våra lorhnppniugar och våra motgångar. Jag anfdr- 
trodde Emelie huru gerna jag ville till teatern; men hur 
jag tvangs att fortsåtta med min nuvarande sysselsåttuing 
af brist på medel att kunna komma dit jag ville. 

"Handeln kan jag inte tåla," sade jag slutligen, "och 
inte duger jag till den heller . . . man ska kunna prata oeh 
vara artig oeh hugga till dyrt, oeh det forstår jag mig 
inte på. Då ger jag mig hellre i elt handtverk så långe . . . 
' tilis jag blir tjngoett år, men då. . ." 

"Då ger du dig till teatern?" frågade Emelie. 

"Jo det kan du lita på! Och en stor aktor ska' jag 
bli . . . och du skall sitta på forstå raden och applådera 



842 



SVAUT PA HVITT. 



åt mig- nar jag spelar Karl Moor i Rofvarbandet! jag- kan 
rcdan hela rollen utantill, du! Får jag - låna en schal att 
begagua till kappa, så sfca' du få hbra!" 

Qch Emelie skaffade mig skrattande en gammal rbd- 
rutig ylleschal, som jag draperade mig uti, och inom ett 
iigonblick var jag djupt inne i Karl Moors roll, och skrek 
och gastado så att fdnsterluckorna skallrade. 

Emelie skrattade ocli gret om hvartanuat, och applå- 
derade af hjertans grund. 

Men just som jag var i biista taget, så oppnades dor- 
ren, och modern intrndde, tbrande lilla Agnes vid hånden. 
Hun stannade som fbrstenad i dorren: men jag hvarken 
horde eller såg. 

"Hvad ar detta for ett ogudaktigt lefverne midt på 
sbndagseftermiddagen ?" ropade hon med en rost hvari den 
gamla skårpan var uppblandad med en viss salvelsefull 
helighet, som gjorde den ånnu obehagligare, "hvad tanker 
Emelie på, och hvad ar det tor en gosse?" 

"Snålla mamma!" sade Emelie bedjande, i det hon 
nårmado sig modern, "det fir gossen som jag talte med 
mamma om... han ville bara visa mig hur de spela på 
teatern. " 

"Teatern år ett syndens nåste," svarade modern. "och 
jag forbehåller mig att något sådant spektakel intc kommer 
i fråga hår mera. Du år mycket vålkommen hos oss," fort- 
for hon, våndandc sig till mig, i det hon tog af sig hatt 
och kappa, "men en gudlig bok ar nyttigare for ungdomen, 
ån sådana der vcrldsliga nojen." 

Jag tog mycket torlågen af mig schalen, och bugade 
mig tafatt utan att svara. Under tiden hade Agnes gått 
fram till system, och sade mi till henne i det hon visade 
]>å mig : 

"Ar det han som hade skuggspelet når jag var liten ?" 
"Ja, Agnes lilla, det år det." 

"God dag du!" sade Agnes helt frimodigt i det hon 
kom fram och råekte mig sin hand : hon var ånnu vackrare 
iin fforut, och det lockiga, blonda håret sken som guld 
der det låg ntspridfc bfver den svarta klådningen, "hur 
mår du?" 

"Jo tack, hur mår lilla Agnes sjelf?" 

'SJo jag mår nog bra, men pappa han år dod, han, 
och nu ska' du in te tå någon orfil mera utaf mig, tor nu 



så ar jag for stor tor att slåss. Oeh jag kan både låsa 
och skrifva, du . . . for det har Emclie lårt mig. Och har 
ska' du få so min skrif'bok och rå'kuebok," och Agnes blef 
nivcket fdrtjust niir jag sade att hon skref lika bra som 
jag, och medan modern satte sig vid fonstret med en 
andaktsbok f'ramfor sig, iifver hvilken hon likval då och 
då kastade en fdrstuleu bliek i reflcxionsspcgeln, pratade 
vi och lekte for oss sjelfva i ctt hom af rummet. Hastigt 
tittade modern upp, helsade utåt och sade ovanligt lifligt, 
i det hon reste sig upp f'rån stolen: 

"Eu kan ni gå ut i koket och leka litet, eller också 
på gården, for nu kommer pastorn, den gudsmanneu!" 

Och Emelie tog sakta min hand och hviskade: 'kom!' 
i det hon såg på modern med en blick som jag då inte 
forstod, men som sedan oi'ta återkommit i mitt minne. 

Vi skyndade oss också ut alla tre, och i forstugan 
motte vi en liten svartklådd herre med glasogon, ot'ver 
hvilka han matte oss med en skelande blick, i det han 
klappade Emelie på huf'vudet, och sade med from och sme- 
kande rost: "Ar mamma hemma, min lilla flicka?" 

"Ja!" svarade Emelie skyggt, i det hon liksom radd 
drog sig imdan hans beroring. 

"Gud sko lof for det!" suckade mannen andå'ktigt i 
det han upplåste dorren och steg in. 

"Hvem var det der, Emelie V" fragåde jag i det vi 
skyndade ut på gården. 

"Det var pastorn!" hviskade Emelie, i det hon drog 
mig med sig. 

"Han kommer och laser for mamma hvar sondag!" 
sade lilla Agues. 



6. 

Och lilla Agnes hade rått. Jag återkom hvarje son- 
dagseftermiddag, och alltid var den lilla, svartkladda herrn 
precis på slaget der, och vi sandes antingen ut i koket 
eller på gården. Jag tyekte mig mårka att for hvarje 
gång jag kom igen, var Emelie blekare och mera bedrofVad 



:U4 



SVART TÅ HVITT. 



iin fdrut, och moderne uppsyn var strangare och hennos 
ord allt nier och mer af den sort som jnan af van att hijra 
hos de 'andligt sinuade', som det så djupt ironiskt heter, 
fastiin de som aro det sjelf'va gifvit sig namnet. Det var 
ott oupphdrligt iordbmande at' verlden och verldsliga nojen, 
interfolieradt med tomligen verldsliga blickar i spegeln, niir 
handélsevis någon 'batlre' person gkk forbi på den aflagsna 
gatan. .Tag utfrågades niistan alltid om iargerna på de 
moderna tygerna, om priserna på dem, och om det var 
niycken åtgång på dem, och sedan jag, så nojaktigt jag 
kunde, besvarat dcssa i'rågor, så blef det en ny straffpredi- 
kan bf'ver verldens elande och menniskornas fafanga. Donna 
straffpredikan slutade niistan alltid med orden: "Gud ske 
lof att inte jag har ett så verldsligt sinne, utan har lått. 
kiirlek till det som hiigre och evigare ar!" 

Den enda som fbrblef sig lik, var lilla Agnes. Det 
vill siiga, hon vaxto och utvoeklade sig allt mera, och med 
sin alders vanliga frimodighet svarade hon ofta modovn, 
då denna bcskannado tig iitVei' allt det onda som hiinde, 
och all den låfanga som l'anns: 

"Ah, hade mnraraa bara råd, så skulle nog manima 
vara likadan som de andra!" 

"Agnes!" sade då alltid Emelie, "så tår inte Agnes 
siiga åt sin mamma!" 

"Det år mycket biittre att hon stiger det helt oppet." 
brakade modern då svara med den bittraste skiirpa i tonen, 
"an att sitta och mena det som du! .Men dn af alltid så 
inbunden du, du tir så precis lik din salig t'ar 1- ' 

Och så blef det alltid iorstiimning i kretsen. Jag satt 
der, stnm och fdrliigen, och tummade uågot som jag for 
tillfallet hade i hiinderna, Emelie blef blekare och sorgsnare 
iin vanligt, och meriindels såg man efter sådana små utbrott 
det forstå solskenet på enkans anlete forst niir hon i spegeln 
fick se pastorn komma upp for gatan. 

Några månader hade lbrgått på detta siitt, då Emeli 
åter en dag kom in i boden, for att handia någon småsak. 
Min principal var inne på kontoret sysselsatt med någon 
atltirs uppgorelse med en af de grosshandlare af hvilka han 
tog Biria varor, och kompanjonen var rest till Goteborg, 
så att vi som hastigast lingo tillfalle att siiga hvarandr 
ett par ord. 



MODERN. 



"Om scindag ar det into vårdt att du kommer hem," 
sade Emelie halfhogt, "for i morgen så flyttar jag till 
mamsell Bratt, och mamma oeh Agnes fara i slutet af 
veckan neråt landsorten till en bror som mamma har, oeh 
som bedt henne komma ner och hushålla for houom, for 
lian ar gammal ungkarl, och har ingen som ser om sig." 

"Hvad sager du?" utbrast jag forvånad, så att jag 
holl på att slåppa alneti, "och pastorn då?" 

"Pastorn?" återtog Emelie fdrliiget, och såg på mig 
med en hastig blick, "hvad menar du med det?" 

"Jo kors . . . jag menar ingenting ! . . . men jag tiinkte 
intc att din mamma kunde vara ifrån honom." 

"Inte vil! hon gcrna skiljas från lionom; men hon 
år viil tvungen . . . for mammas bror har lofvat att han 
skall dra' forsorg om Agnes, och då kan val inte mamma 
saga nej." 

"Na, men du då? Hvarfdr drar lian iuto forsorg om 
dig oekså?" 

"Nej, mamma vil! inte att jag ska' tolja med... for 
det har varit ctt lysligt spektakel derhemma! Ser du, 
mamma har gått på bibelforklaringar som pastorn haft 
nånstans på Storgatan, och hon har åTKid velat haft mig 
med; men jag har aldrig gjort det, och i scihdags var hon 
så lystigt ond, så jag trodde hon skulle slå mig." 

■•Var det derfor du såg så forgråten ut når jag kom?" 

"Ja, fast jag inte ville saga någonting. Och då sa* 
mamma att jag kunde tå ta' vågen hvart jag ville, och 
att hon inte biydde sig om ett så otacksamt och elakt 
barn som jag var. Och på middan så gick hon till mam- 
sell Bratt, och når hon kom hem, så sa' hon att mamsell 
Bratt ville ta' mig som bitrådande underlårarinna." 

"Jo, jag tackar jag!" 

"Ja, du kan tånka dig hvad jag blef glad! . . jag får 
bo der och får allting fritt, du — oeh så får jag femti riks- 
daler om året!" utropade hon med strålande rigon, "och då 
kan jag hjelpa mamma och Agnes, om de bchiifva något." 

"Ska du hjelpa din mamma, når hon år så der stvgg 
emot dig?" frågade jag fdrvånad. 

"Staekars mamma! hon år så olycklig! Det år sorgen 
dfver pappas diid som gjort henne till låserska, och hon 
tyeker att jag iir ogndaktig som inte vill vara med henne 



316 SVAET 1>! HVIIT. 

. . . oeh kanske ar jag också ett bra olydigt och ota'cksamt 
barn; mon jag kan inte hjelpa det!" 

"Du, Emelie! nej du ar den basta af hela sållskapet!" 
utbrast jag med it'ver, i det jag matte af ett hejt qvarter 
på kb'pet af den kallikå som hon begårdo. 

"Så får du inte saga, fast jag vet nog att du nienar 
val! . . . Ocli så en sak till, som du inte får bli ledseu ofver! 
Du tår inte komma och holsa på mig mora, det går inte an." 

."Och hvarfdr går det inte an?" utbrast jag hurtigt, 
"blir du for stor på dig nu nar du blir bitrådande under- 
lårarinna?" 

'Ty, så obeskcdligt du kan tala! Forstår du inte att 
det kostar på mig mycket mera ån dig att inte tråft'a dig 
mora . . . for jag håller af dig, nåstan som en bror . . . ack 
du, om du vore min bror!" 

"Ja, och du min systor! jag har aldrig haft någon sy stor, 
jag! . . . Men hvarfdr får jag inte hclsa på dig mera?" 

"Derfor att det går inte an, nu nar jag ska' lara de 
andra flickorna och småbarnen! Tycker du det, att jag kan 
låta en ung gosse helsa på mig, nar han inte ar min bror? 
Hvad skulle mamsell Bratt saga?" 

"Ja, men . . ." sade jag tvekande, "kan du inte saga 
<iå åt mamsell Bratt och flickorna, att jag å' din bror!" 

"Det vore ju att ljuga, och minns du inte att du lofvat 
mig att aldrig ljuga mer?" 

"Jo, det minns jag nog, — men jag tycker det ska' bli 
så rysligt tråkigt att inte få traffa dig mer." 

"Det kan inte hjelpas! isår vi bli stora, så ska' vi 
tråftås igen. Och når jag har nåutiug att kopa så kommer 
jag hit; och om du om sondagarne går forbi skoian så kan 
vi nicka åt hvaranu i fbnstret. Men du ska* lofva mig en 
sak, innan vi skiljas åt." 

"Gerna, hvad det ån år." 

"Du skall alltid vara snåll och hygglig som du nu år, 
så att vi, når vi råkas, kan gora det utau att blygas. Och 
hvar du ån år, om du stannar hår eller kommer någon 
annanstans, så kan du vara såker på att din syster inte 
glommer att tånka på dig!" 

"Tack, Emelie! du år on mårkvårdig flicka! Du talar 
som om du vore tjugo år, och år åndå bara femton." 



MODE KN. 347 

"Aek du, man blir tidigt gainmal, når man ar cnsaux," 
svarade hon och rå'ckte mig sin hand, "men adjo nu och 
glom inte mig, du, så nog kommer jag ihåg dig!" 

Och dermed gick hon, sedan jag torklarat att jag aldrig 
skulle glomma henne, hvad som an skulle komma att hiinda. 

Och likvå'l, hur fort glommer man icke. En kort tid 
dcfefter gaf min principal in sin stat, det var slut med kon- 
ditionen, och svåra och bekymmersamma dagar kommo. 
Jag glomde inte Emelie under de onda dagarne, men då 
blygdes jag att giira något steg for att fa traffa henne. 
Sedan kommo andra tider, omvaxlandc tunga och glada. 
Den unge bokhållaren degraderades till handtverkslårling, 
och hade en bitter liirotid att undergå. Och under de fem 
år den varade, såg jag Emelie blott en enda gång, det 
var under det forstå året. Jag inotte henne då i såliskap 
med ett aldre frun timmer, på Stortorget, men som jag for 
tillfallet var syssolsatt med att bå'ra i ena åndan af en 
*tor klådkorg full med mangelklåder, medan en lunsig piga 
knogade i den andra, så vånde jag bort hufvndot, och den 
unga flickan gick forbi utan att se mig. 

Bokhållarens hbgmod satt i mig iinnu, och jag skam- 
des for min uya stållning. Min m'sa'kt var att jag var ctt 
barn, och hade jag a'fven varit en man, så skulle jag kun- 
nat ursiiktas genom fordomens makt, som icke anmi i dag 
iii bruten. Den dag har iinnu icke kommit då man i'vårt 
land lart sig att uppskatta det SrMgå arbetets lott, derfor 
att man blyges for dess attributer. 



•7. 

Vid tjugutvå års ålder hade jag åndtligeu nått målet 
for min langtan, jag var vid teatern. Åkande efter half, 
tvåtredjedels och hel hast, allt efter som det fdll sig, gjorde 
jag -mitt tåg genom sodra och mellersta Sverige, och var 
lycklig som en kung, med mina åtta riksdaler i veckan, 
min friska kropj), och mina lysande fdrhoppningar att en 
dag blifva en Lars Hjortsberg eller helst en Georg Dahl- 
qvist. Ty det var ju ganska naturligt att efter hela mitt 



348 



SV AKT VA I1YITT. 



utseendo och hcla min figur hånvisade mig till lustspelet 
eller fajraen, så drbmde jag om tragedin! Karl Moor hade 
jag visserligen slagit ur hagen, sedan jag såg den spelas 
i Ijrødsorten af cn skådespelare vid namn Eklund, som dog 
några ar derefter, oeh i hvilken utan tvifvel en stor tra- 
giker giek forlpra4 på det vanliga såttet: genom brist på 
sjålsodling oeh ofverfibd på goda vånner. Men jag speku- 
lerade nu så myeket starkare på Frans Moor, och Wallen- 
stein var mina nåtters drom oeh mina dagars oupphiirliga 
triingtan. 

Under tiden spelade jag dock betjenter — och folk, når 
jag inte var den underjordiska rosten — det vill saga, når 
jag inte satt i suffibrluckan. 

Ack, om de endast visste, de lyekliga artisteraa vid 
ett lands forstå scen, hvad det vill saga att spela folk i 
landsorten; huru skulle de icke vålsigna sitt ode, åfven 
med bortfallande af flitpeniiingarne, och trots de årliga k<m- 
trakterna. Om de hade en aning om hvad det vill siiga 
att spela fyra, fem eller sex olika roler i samma styeke, 
af hvilka ingen år framståejide; men alla fordra olika grif 
incring, olika kladsol, och olika utiorande! Kanske skulle 
de då inte se ned så torniimt på de stackars landsorts- 
aktiirerna som båra yrkets hela tunga, ntan att iå njuta 
något ;if ilcss behag! 

Men hvad sager jag? Icke njuta något af dess behag! 
Ack jo, det låg dock ett stort behag i detta resande från 
ort till ort, från stad till stad. Att vara tjugutvå år, och 
sin egen herre på skjutskårran. så lange penningarne råekte! 
Att sitta der fri och oberoende i den herrliga sommar- 
morgoncn och blicka ned från den ofjådradc stolen bfver 
sjb och land, ofver leende dal och blånandc hojd, medan 
(len trinda bondhåsten nj T stade af framåt j)å den slingrando 
landsvågen, och skjutspojken sjbng sina mer eller mindre 
lustiga visor for 'herra' som 'var så gemena af sig så 
de ville hbra domV Det var dock något, detta! Lått om 
hjertat och lått om brostfickan var man, god aptit och godt 
samvete hjelptes åt att gbra gåstgifvarmors cnkla frukost 
till en lukullisk måltid, oeh når qvållen kom, tog map sig 
en lur mot skjutspojkens axel, som om man hade legat på 
ejderdun ! 

Och de små, vånliga ståderaa sedan, der anspråken 
den tiden voro så ringa, oeh der ett hyggligt bembtando 



MODERN. 



349 



alltid var att påråkua. Jernvågarne hade då iinnu into 
spridt civilisationens nyaste vålsignelser till de små sam- 
hållena, och kungliga teaterns artister hade då iinnu into 
skåmt bort aftaren tor landsortsaktbrenia. Konstresonni 
voro den tiden iinnu inte på modet — de kostade tor 
myeket! Vi voro oinskriinkta herrskare ot'ver laudsorton, 
alit 'från Ystad till Haparanda', som Blanche sjunger i 
sitt 'resande teatersållskap', och voro vi endast något så 
uår hyggliga menniskor, så mottogos vi med oppna armar. 
Betalade vi ordentligt vår hyra och vårt uppehiille, — 
något som inte alltid hade intråftat med de aldre sållska- 
perna, — så åtorverkade detta hyggliga lorhållande på vår 
oftentliga verksamhet, och 'den hyggliga ungkarlen' biet' 
derfor ofta ausedd for en god aktor, som både inropades 
och applåderades af de tacksamma stadsborna. 

En vacker fbrsommarqvåll 1851 kom jag på detta satt 
fårdande in till den lilla, fdrtjusande belågna staden Karls- 
haiUn. Vi voro den gången fyra i siillskap, och hade på 
tnorgonen l'arit il'rån Karlskrona, stannat en tinima i Ronneby 
for att bese vattonfallet och 'Snåckebaclccn', och sedan 
tbrtsatt viigen genom den ståtliga, an storartade, an leende 
engelska park som kallas Bleldnge. Som dot var forstå 
gången vårt siillskap bcsokte denna stad, kande man natur- 
ligtvis inte till våra 'kontanta' egenskapor, och som ett 
mindre 'kontant' siillskap några månader fbrut giistat sta- 
den, hade vi i forstone ktet svart att lå rum. Vi togo der- 
fbre till en bbrjan in på gåstgifvaregården, der pigan, som 
bppnade dbrreu for oss, såg på oss med hålften foraktlig, 
hålt'ten nyiiken blick — hon var for bfrigt en ratt vacker 
tlicka, som nåstan alla unga flic'kor i den staden, — och 
sade något tvekande; 

"Hvad å ! herrarne for ena annars V .. ." 

"Vi tillhbra Oscar Anderssons teatersållskap!" svarade 
den åldste i laget, en deciderad tragiker, med sin allra 
djupaste grafståmma. 

"Jaså, å' herrarne kom'ianterV" frågade tlickan, och 
nyfikenheten tyektes nu gif'va rum for endast den forstå at' de 
sinnesfbrt'attningar jag nyss omtalade; "då lår herrarne allt 
tå svårt att tå rum . . . for di andra som va' hår i våras di 
for ntan te' betala." 

"Ja, men vi brukar alltid betala innan vi tara," fdr- 
såkrade komikeru lugut, och ville ta' nick'an om lifvet, 
hvilket inbringade ett dugtigt slag på fmgrarne. 



350 



SVA11T PÅ HVITT. 



"Vet du inte något stalle, der det kan finnas ett eller 
två rum for godt pris, min fiicka?" fragåde jag. 

"Ja, herrarne få val hora sig om i stan!" svarade 
Ak-kan, ' - hos fiskains finns det då, det vet jag . . . for han 
tog ut sitt, han . . . oeh så liir det ska' finnas ett rum hos 
skolmamselln också, horde jag di sa' i går." 

"}\å hvar bor hon då?" 

"Hon bor på Vester, hon." 

"Nå, men hvar år det då?" 

"Ha kors, han måtte val kiiuna te' våderstrockena, 
vet jag! Det ar te' vester, det, vet jag." 

Och dermed gick fliokan sin vag, inom sig siikort be- 
klagande vår stora okunnighet. Ty i Karlshamn, som ar 
en sjostad, och der alla menniskor aro sjofarando, har man 
ingen annan beniinming på stadsdelame, i dagligt tal, an 
efter vå'derstree-ken. Aforgonen derpå drogo vi ut på olika 
vagar, for att skaff'a oss tak of'ver huf'vudet. Tragikern 
och komikern toljdes åt till fiskalen, och jag tog enaam 
vågen åt vester, ledsagad af en liten bartbtad pojke som 
for tre skilling åtagit sig att visa mig till 'skolmamselln^ 
Den fjerde i forbundet hade redan fått sig ett rum i teater- 
huset. Som han hade reqyisita och affischering om haml, 
så passade det niyckot bra. 

"Ar hon ung, skolmamselln?" fragåde jag min viig- 
visa re som halt'sprang tbrut, och oupphorligt vande på huf'- 
vudet for att med blaudad f'ruktan, vbrdnad och nyfikenhot 
betrakta 'komi'anten', som han kallade mig. 

"Ocken, den gamla eller den unga?" svarade pojken. 

"Jaså, finns det två?" sade jag. 

"Jaa, di if iall tre, tanker jag," svarade pojken, fast 
den ena ii' då inte mamsell, ho' inte." 

"Jaså, hvad ii' hon for slag då?" 

"Jo, ho' ska' fall vara fru, ho' fast ho' ligger då te 
sangs, och di sager att ho' ska' vara liksom så der fjoskig 
af sig, for ho' liir inte ha' något vett, sager di." 

"Hvad sager du? År hon tokig?" f'rågade jag och 
staunadc; ty jag borjade kiinna lusten efter en sådan bo- 
plats forgå mig. 

"Ne-ej!" svarade gossen langdraget, "inte ii' ho' tokig 
inte, ho' ii' bara litet från vettet emellanåt, sager di ! For 
ho' liir ha' liist tor mycket, sager di!" 

"Romaner ?" frågade jag. 



MODERN. 351 

"Hvad å' det?" utbrast pojken gapande, "a' det Guds 
ord, det? For di sager att det ar det, soin hon har blifvit 
tjoskig åf." 

"Nå, men mamsellerna då, iir det hermes dottrar?" 

"Ja, di ska' fåll vara det, efter som ho' å' mor åt dom, så. 
Men si det å' bara den åldsta som å' skolinamsell, for deu 
yngsta ho' å' inte skolmamsell, inte. 

"Hvad ar hon då?" 

"Ho' å' så okristligt vacker, så ho' ii' riktigt som en 
prinsesjsa." 
. "Ah fan!" 

"Ja då, det sager alla offcera som ligger nere vid 
hamna med kaupnbåtarna. JJi går rakt åf som om di gick 
på stora patrulleringar utanfdr der, och nar jag reste kågg- 
lor åt dom i siindags på vårdshuset, så talte de om att 
ho' inte lår ha' make te' sig i sjelfvaste Stockholm, det 
sa' de." 

"Nå, ii' vi inte snart Tranime an?" 

"Jo, nu ii' det, bara vi kommer om hornet." Jag tog 
iit stegen så myckot jag kunde. Den sista nyheten hade 
røckjt mitt intresse. En vacker flicka utofvar alitid en 
stor dragningskral't vid den lyckliga alder som jag då itme- 
hade, åfven om hon till all olycka skulle vara utrustad 
med en galen mor. 

Snart voro vi franime vid gården, som låg på en smal 
bakgata, alideles inbåddad bland luminiga tråd; ty Karls- 
hamn år rikt på trådgårdar. Det var ett litet skiirt en- 
våningshus med vindskupor, och gronmåladé fbnsterluekor, 
samt en port af samma fSrg som huset, på ett temligen 
hogt plank af obeståmd fårg. Vid ena gafveln satt en 
griinmålad starsturka på en hog stång — sådana finnas 
vid hvarje hus i den lilla staden, — och starpappa satt 
just på sin pinne utanfdr stunkan och roade sig med att, 
bland åtskilligt morgonqvitter, hårma en katt, som gick 
och spånslog på planket, emellanåt kastande en och annan 
snedblick })å staren, som om han velat siiga: "hade jag 
dig på planket i stallet, så skulle jag ge dig for att 
hårmas, jag!" 

Vi gingo in på gården. Der kråmade sig en grann 
tupp bland åtskilliga honor och kycklingar och en stor 
hvit anka stod på ett ben midt i en Kté'n \attenpol i 
ena hornet af gården och tittade mycket djupsiimigt uppåt 



352 



SVART 1>A 11VITT. 



starstunkan till, såkerligen filosoforande ofver hur det kunde 
finnas fåglar som fbredraga att sitta på en pinne uppe i 
luften, då det farins en vattenpol på gården. På ena sidan 
var gården afståugd af ett grout ooh hvitt -staket, och der 
innanior var trådgården med sina sandade gångar, siua 
frukttråd och blomsterrabatter, och långst bort ett litet lust- 
hua omgifvet af blommande syrener. 

Alltsammans såg i hog grad inbjudande och trerligt 
lit, och det låg något fridfullt ofver både djur och ting: 
med ett ord, man kande att hår skulle man kunua trifvas, 
om man vore lycklig nog att kunna tå hyra ett rum. 



S. 

Sedan pojken blifvit yederborligen betald med sex 
skilling i stallet for tre, hvilket gjorde att han i glådjen 
stupade kullerbytta ofver en hiiusho jiå kcipot, gick jag in 
i forstugan som åt gården hade en liten utbyggnad med 
gronmålade såten på omse sidor. Jag gick dervid forbi 
ett fonster, med iiedtåld, raudig ridlgardin, och i forbi- 
gående horde jag ett enformigt, brummande ljud, som från 
en afliigsen bikupa; eller från en person som med hunnando 
ljud och .lanklost och utan uppehåll låser något af garn- 
mal vana. Jag låste mig likvul inte vidare dervid, utan 
fortsatte vågen in i forstugan. 

Jag bultade på den forstå dorr jag fick tag uti, och 
etter ett bgonblick bppnades den af en ung, vacker flicka 
om fjorton eller femton år, mon lång, ståtlig och som det 
lycktcs fullkomligt utbildad, trots sin ungdom. 

Hon såg litet forlagen ilt, men hemtade sig snart, 
och frågadc efter några bgonblick med klar och vaUjudando 
■ståinma : 

"Hvem ar det som sbkes?" 

"Forlåt, men jag skulle fråga om hår finnes något 
rum att få- hyra. Man har visat mig hit ifrån gåstgifvare- 
gården . . . och . . ." 

"Var så god och stig in," svarade fliekan, "jag skall 
genast saga till min syster." 



1I0DERN. 353 

Och i det hou drog sig tillbaka, triidde jag- in i ett litet 
nått rum mod perlfiirgade mobior, och fonster åt gatan 
Hvita, vackra gardiner hång.le tor fonstret, och allt såg 
i hog grad stådadt och tint uf. Don unga fiiekan anvisade 
mig plats i soffau, och gick hastigt in i ett inre rum, sedan 
hon likviil forst i dorren passat på att med en hastig blick 
tftSnstra mig t'råu hufvnd till fot, och tran fot till hufvud. 
Mønstringen tycktes inte ha' utfallit till min fordel, ty 
hon gjorde en liten trotsig, halft ironisk, half't sfcalmaktig 
min, som kladde henne fbrtråffligt, men som knnde (Sfvetf- 
siittas med: "den der ser då inte mycket behaglig ut!" 

"Det var tusan till vacker Hicka!" tånkto jag der jag 
satt: "jag kan undra om system ser lika bra ut. Då kan 
har bli en gauska treflig bostad . . . bara det nu inte blir 
for dyrt! Jag kan undra om det ar det har rummet, eller 
om det iir uppe på vinden?" 

Just som jag t'underade som bast på detta, oppnadcs 
inre dorren på nytt, och ett ungt fruntimmer triidde in i 
rummet. Hon var mvckct blek och såg lidande och aftard 
ut : men hade ett par stora, underbart vackra, djupblå ogon, 
som nastan lorklaradc det annars temligen fola och intet; 
sågande ansigtet, der till på kopct syutes djupgående 
spår efter kopporha. Dot var isyrinerhet på kinderna som 
de hade grasserat vårst och eftérlemnat djupa gropar: 
paiinau deremot var slat och blåndande hvit, samt hiig och 
tankfull, och ett yppigt, mbrkt hår i-inglade sig behagfnllt 
omkring den. 

Jag steg upp och bugade mig. 

"Min herre onskar se på ett rum som jag har att 
hvra ut?" frågade hon med mild och vålljudande ståmma. 

"Ja, jag skulle onska det! Jag iir anståld vid teater- 
sållskapet som koiumit hit tor att stanna har en månad eller 
så, — o och om det inte år for dyrt . . ." 

"Ah, priset blir vi nog ense om, i tåll rummet anstår 
ei' . . . vill ni kanske tolja med mig. så skall jag visa er 
det. Det år uppe i vindsvåningen, på sjelfva gafvoln, och 
har ett fonster åt trådgården, och en rindskupa ut åt gatan." 

"Ja, jag tackar . . . om jag tår lof att se på det . . . 
LfaU jag inte besvårar for mycket!" 

"Det år alls inte något besvar!" 

Svart på Jivitt. ■ 23 



SVART l'Å JIVITT. 



Ocli hon bppnade diirren, samt gick framfor mig nt i 
fdrstugan, der hon stannade vid en liten brast tråtrappa, 
och genom en artig rorelse med handen, bad mig att stiga 
upp torut. 

Rummet var ganska trefiigt, och mycket ljust, genom 
det åt trådgården vettande fonstret, och niir jag fått hora 
priset, som var tio riksdaler i månaden, med kaffe, så be- 
stamde jag mig genast for att ta' det. 

"Om ni tillåter," sade jag, "så går jag efter mina 
saker och installerar mig med det samma. Och så ber 
jag ait l'å betala halt'va hyran i ibrskott." 

"Ah, det behbfs visst iute! 

"Jo, det ar ju inte mera ån hvad som boj" vara. Hi 
kiinner mig ju inte, och jag har hort att teaterfolk i all- 
miinhet inte a' serdcles val anskrifna hår i staden." 

"Det har jag inte någon erfarenhet af," svarade hon 
med ett fint leende, "men efter ni nodvåndigt vill, så 
ger'na for mig. Av det annars ingenting i mobleringen som 
ni vill ha' åndradt?" 

"Nej, inte alls. Bordet kan ju slås vipp? 
,"Ja." 

"Då år det bra ... ty jag har att skrifva ibland, och 
behofvef då litet mera plats. Alen ånnu en fråga, ar det 
tillåtet att lå vara i trådgården ?" 

"Ja, mycket gerna! Hi kan till och med mycket val 
få sitta iune i lusthuset och skrifva, om ni tyeker att det 
ar roligare! Vi å' sjelfva sålian der, annat ån om sonda- 
garne. For ofrigt hoppas jag att mina skolbarn inte ska' 
stbra er allt for mycket, ty skolrummen ligga på andra 
sidan om tbrstugan." 

"Om jag också skulle hora af dem litet, så generar 
det mig inte alls. Om en lialftimma år jag således till- 
baka med min kappsiick, och . . . 

"Vill ni kanske att vår nicka skall fblja med er och 
hemta den på gåstgifvaregården ?" 

"Hej; jag tackar . . . det finns alitid en pojke att få .. . . 
den år dessutom inte serdeles stor, och inte år den tung 
heller! Men en sak till . . . det hånder ibland att några af 
kamratema komma npp till mig då vi å' lcdiga någon 
qvSU . . . och' då blir det kanske litet sang, ty vi ha' en 
ganska god qvartett inom sållskapet . . . stor det er, så var 
så god och. sag det utan krus." 



MOBERN. 



355 



""Nej inte det ringaste! De droja val inte qvar allt 
for lange?" frågadc hon leende, eftei' ett litet uppehåll 

"Nej, vi sluta alltid klockan tio sednast." 

"I så 1'all, skall det bli oss ett noje att hora litet sang 
ibland . . . Vore inte min mor sjuk så skulle jag inte siitta 
i fråga någon tid, men nu maste jag det. 

"Ar er mor mycket sjuk, och har hon varit det lange?' 

"Bet ar nu på fjerde året som hon ligger lam och 
tidtals nåstan sinnesrubbad," svarade hon hastigt, "men for- 
låt, jag måste nu in till mina barn ! Och med en lått bug 
ning lorsvann hon genom den fdrr omtaladc dorreu, och 
jag begaf mig tankt'ull nedåt gatan for att hemta mina 
saker, bestående af en liten mager kappsack och ett blått 
hattf'odral, litet skadadt i ena kanten. 

Nar jag kom utom porten vande jag mig om for att 
titta uppåt fonsiret till det rum som jag skulle komma att 
bebo, och jag såg då den yngre system som satt vid ett af 
fonstren på nedra botten, som det tycktes mycket ifrigt 
sysselsatt med att liisa i en bok, ty hon tittade inte npp 
nar jag gick forbi, och det fastiin jag mycket artigt tog 
af hatten fbr henne. 

Nar jag kom till hornet der jag skulle vika af, såg 
jag en ung sjoofficer som stod tiitt invid ett plank på andra 
sidan af tvargatan, rokande sin cigarr, och med blicken 
oafvandt fastad på det lilla skåra buset, som han kunde se 
just till och med det fonstér der den unga, vackra flickan 
satt och laste. Det var en lång, ståtlig ung man, med ett 
vackert och intelligent utseende, och den trefliga sjciimi- 
formen kladde honom utmårkt val. 

"Aha!" tånkte jag, "man skall lå se att har Sr någon 
liten kurtis å bane! Jo jo, der det finns en vacker flicka i 
grannskapet, der kan man då ge' sig tusan på att det 
också finns en militiir! Hittilis har ni varit hogsta honsen 
i korgen, men nu ha' vi kommit till stan, och nu skall de 
bli annat af!" 

Och dermed mbnstrade jag den unge sjomaunen med 
en utmanande l)Mck, som han besvaradc dermed att han 
kastade cigarrstumpen på gatan, och gnolade på en glad 
sjomansvisa, i det han slog upp rocken och visade en hvit 
vast prydd af en vacker klockkedja, samt med bfvermodig 
min strok sina cngelska polissongcr, som om han velat saga: 



START l'A livn-T. 



"Hvart vill du, din lilla staokare, ta' vågen, 0111 jag 
kastar mig in i elden med min vackra unitonn och mina 
lysandc lojtnants-epåletter? Landkrabba!" 

"Sjobjorn!" tank te jag, i det jag gick ned åt gasfc- 
git'vargården. 



9. 

Når jag kom tillbaka dit, tråff'ade jag den forr om- 
taladc pigan uppe i mitt rum, der hon som bast holl på 
att ståda. 

"Se så der, ja!" sade jag nar jag val kom inom dor- 
ren. "nu llvttar jag till skolmamseln!" 

"Nå det var då tor val att di stackrarne fick uågon 
t'ortjenst," menade pigan, "det kuude de val behofva!" 

"Hur så då?" t'rågade jag, "år det smått for dem?" 

".)a, inte kan dot val vara for f'ett!" monade pigan, 
i dot hon med hall't foraktlig min slåugdc dammet af den 
lilla byrån, "hon har inte många som liisor der, for fbr- 
iildrarne vill inte skifka siha barn dit, derfor att moduen 
tir tolag . . . och så har hon så många patraskharn oeh det 
gor att di båttre inte vill ha? dit sina." 

"Jaså, år man så fornam hår i staden?" 

"Det kan Tål ingen undra på, vct jag? Oeh hade inte 
borgmåstaru varit, så hade di val blifvit af med gården 
med når morbrodern dog hårom året . . . men den fick de 
då behålla, gudbevars !" 

Hvad heter skolmaniselln? "frågade jag med en viss 
ovo; ty ett minne borjade vakna hos mig, oeh som det 
var litet yrvaket, kunde jag strax inte reda mina intryck. 

"Kors, hon heter mamsell Qvist!" svarade pigan så 
torvånad, som om hon trott att hela vorlden ovilkorligen 
skulle ha' bgonen liistade på staden Karlshainn. och kåniia 
nanmeu på dess innebyggare. 

"Q,vist! och hur lange har hon varit hår?" 

"Ja, ge' mig si! Jo, det var tro år i julas sen hon, 
den åldsta kom hit ! For si modren och den yngsta var har 
forut di, hos morbrodern som var ogift, men så dog han, 



WODEKTt. 



oeh då blef modren lilcsom vårrc vnrinig. for låsvurme 
hade hon då fomt och det ackurat åndå. Oeh då skick 
di efter den har, och en faslig snåll mcnniska lår ho' vara . . 
f&r i forårs så fick en ntaf barnungarne koppoma . . . det 
var en tinimermanspojke . . . och hon gick dit och såg om'en, 
fast både doktorn och alla menniskor forbjod henne, och 
smittad blef hon forstås, och di trodde rakt att det skulle 
hli' slut ined'na, men kom sig gjorde hon, fast nu ser ho 
ut, stackare, som de skulle ha' troskat arter i syna på'na!" 

Pigau hade troligtvis fortsatt ånnu, om jag inte helt 
hastigt tagit både kappsåek och hattfodral och gifvit mig 
af utfdr trappan. På gården fick jag tag i en pojke som 
fick båra kappsåcken på hufvudet och hattfodralet i hån- 
den, och så bar det af till mitt nya logis. 

"Det var således hon!" tånkte jag for mig sjelf under 
vågen: "Alitid samraa goda, uppoffrande vareise, och alitid 
med olyckan och bekymret i spåren efter sig! . . . Hur eget 
år det inte med somliga menniskor! De synas enkom åm- 
nade att nppoftra sig for andra, det år som om hela verl- 
dcns elånde gåfve genljud i doras sjal, och hindrade dem 
från att blifva egoister som vi andra! tttackars Emelie! 
Det var hon som skulle vara sorgebarnet i familjeu, och 
nu år det hon som uppehåller alltsammans! Och donna mor 
som aldrig ålskat, alitid håcklat sitt barn . . . erkånner hon 
henne mi? Och system, Guds engeln, den vackra; den som 
iiek all iimheten så fifilt att ingenting fanns ijvar tor den 
andra, belonar hon henne med kårlek, med tacksamhet? 
Det år det jag skall se, och om så inte år, så må de akta 
sig! . . . Jag skall skipa råttvisa emellan dem, dot kunna 
de lita på! 

Under dessa och liknande tankar kom jag snart fram 
till det lilla huset, i hvars port jag nu mottes af en glad 
och jublande barnskara, som just hade sitt frnkostlof. Det 
var verkligen 'pastraskbarn', som pigan så aristokratiskt ut- 
tryekte sig, men fastån de flesta voro barfotade, voro de 
clock alla rena oeh snygga, och glada som lårkor. De. 
satte af utåt gatan i full fart med skratt och stoj och jubel, 
som om dcras fader varit millionårer, och de sjelfva arf- 
vingar till all jordens lyeka. 

Inkommcn på gården, mottogs jag af den ståtliga tup- 
l>en med ctt hbgljudt galande, som om han velat hclsa 
mig vålkommen. Eu ung tjenstflicka med det mest hygg- 



35S 



START PÅ IIVITT. 



lig-a utseende tog emot mig, ooli ioljde mig upp till mitt 
rum, der en qvast af doftande, friska syrener stod på 
bordet i en vas, och der friskt enris var strodt på stenarne 
vid kakelugnen. 

Sedan jag betalt pojken, och fått mina saker insatta 
i rummet, bad jag pigan gå ned och i'råga om jag fmge 
stiga ned till mamsell nu och betala forskottet på hyran, 
omedan jag sedan skulle på repetition på teatern. 

Om ett bgonblick kom hon upp igen, och sade att 
mamsell nu hade tid en stund, cniedan barneu hade frukost- 
lof, och att jag vore valkommen om jag ville stiga ned. 

Jag Låt inte saga mig detta två ganger, utau skyn- 
dade utfor trappan som en galning, medan den fdrvånade 
llickan såg efter mig, som om hon misstånkt att den nye 
hyresgiisten frite haft al la skrufvar i behåll. 

Inkommen i samma lilla rum der jag nyss fftrut varit, 
faun jag der Emelie fore mig. Hon satt vid foustret och 
gjorde några skriftliga anteckningar i en bok. Hur val 
kande jag inte mi igen henne, trots koppårren! Dét var 
summa veka, något sjnkliga gestalt, och samma djupblåa 
ijg'on; jag kunde inte begripa hvar jag nyss hade mina, 
iigou, som inte genast sett att det var hon. 

Men jag var så forlagen, att jag stannade strax innan- 
lbr dorren, till dess hon med ett artigt leende steg upp 
och bad mig taga plats i soffan. 

"Har tår jag lof att lemna halften af hyran,'' stani- 
made jag, "och . . . och ..." 

"Jag tackar så mycket, men det ar ju alldeles ofver- 
Hodigt!" hon tog emot penningarne och lade dem i den 
forut omtaladc boken; "men jag har anmi inte hort min 
nye hyresgiist uamn. Mitt namn år Emelie Qvist, fast man 
i allmånhet har i huset kallar mig bara mamsell Emelie, 
och det hoppas jag att ni också skall gora, når vi litet 
nårmare låra kånna hvarandra. 

"Vi kånna hvarandra!" sade jag, med en rorelse som 
jag inte kunde beherrska. 

"Hvad vill det sågaV" frågade hon fdrvånad. 

Jag sade henne mitt namn, och en stråle af glad bfver- 
raskning fiog bfver hennes ansigte. 

"HuruV Skulle det vara inojligt? Ni skulle vara den 
unge gossen som ... Ah min Criid, hvad ni har foråndradt 
er . . . men ja, nu ser jag! det år verkligen ni!" 



jioDEiitr. 359 

"Ja, mamsell Emelie! det ar jag, och jag kan inte be- 
skrifva for er huru glad jag ar ofrer den slump som fort 
mig hit!" 

"Det ar ingen slump !" utbrast hon i det hon t'attade niina 
bander, "det ar forsynens vilja att vi åtor skulle tråffås! 
Agnes, Agnes! kom ut, så skall du fa traffa en gammal 
bekant!" 

"Nej, ropa inte på Agnes," bad jag, i det jag tånkte 
på blicken, som hon gaf mig, nar hon gick ut, "det ar inte 
så alldeles såkert, att hon också vill kiinna igen mig!" 

"Hvad sager ni?" utbrast Emelie. men liann ieke langre 
då dbrren cippnades, och Agnes intrådde med cn rnycket 
forvånad och temligen fbrstrodd min. 

"Hvad vill du mig, Emelie? Ar det någon olyoka som 
har håndt, efter som du ropado så håftigt?" 

"Olyeka? Jag sade ju att du skulle få råka en gam- 
mal bekant." 

"Jaså, det horde jag inte!" 

<f Se hår! Kånuer du inte igen honom?" Och Emelie 
visade på mig. 

"Jo visst, det ar den herrn, som nyss var har ooh 
fragåde efter rum," svarade den lilla rnycket kallt och med 
en min af gammalt fruntimmer, som år rnycket vanlig vid 
honnos ålder, men som i allmånhet klar rnycket illa. 

"Ja, det ar saunt," svarade system leende ; "men inte 
nog med det, det ar också den der gosson som hade skugg- 
spelet." 

"Och som fick brfilen," interfolierade jag med en bug- 
ning, i dot jag ra'cktc fram min hand, som hon inte tog. 

"Jaså, ar det herrn? Nå dot var rått roligt att fa det 
nojet; man kan vci'kligen siiga, att dot ar en rått egen 
slump som oupphorligt go'r att vi tråffas. Och nu å'r herrn 
vid teatern?" 

"Ja, mamsell Agnes, jag spelar fortfarandc skuggspel, 
och nu ar det kritiken som ger mig orfilar. Er lilla trinda 
haud smakade mig båttre, det kan jag tbrsåkra er, och det 
år nu som då — de gubbarne som åro bast klippta, dem 
har jag inte gjort sjelf, de åro kopior efter andra." 

"Men det måtte åndå vara bra roligt att vara vid 
teatern. eller hur?" frågade hon sedan hon satt sig bred- 
vid system i soffan, och jag tagit plats på cn stol bred- 
vid Emelie. 



»VART FA HVITT. 



"Ahja, det har sina stora behag och sina stoi'a obehag. 
Dot vårsta af allt ar, att ju långre man koterne? på banan, 
desto tbrnigare blir vågen, oeh desto svårare forefaller det 
en. 1 borjan tycker man att aliting ar bara lek; men man 
har inte gått sardeles långt fdrr iin man marker, att det 
ar det allra djnpaste allvar." 

''Kors, så har jag aldrig foreståilt mig det!" utropade 
Agnes, "jag trodde att det var som på sallskapsspektak- 
lerna, c jag." 

"Ahja, det år många som anse det så också!" svarade 
jag, "om till fromma for konsten, ska' vi lemna derhiin. 
Ilet vårsta af allt år, når direktbrerna sjelfva anse sig 
arrangera sållskapsspektakler — och jag kånner sådana." 

"Hor, siig mig," utropade Agnes, "en teaterdirektbr 
niåste vai'a en utmårkt kunnig oeh bildad man? Ar det 
inte alldeles nbdviindigt, det?" 

"Jo, nog borde det vara så," svarade jag skrattande, 
"men inte år det så alitid. Nu tor tiden brukar man mer- 
åndels ge sig till teaterdirektbr, når man inte duger till 
uågot annat, och i samma bgonblick som man ar det, så 
dtiger man till allt. Men nu får jag lof att gå till teatera, 
vi ha repetition till forstå spektaklet i morgon, oeh kom- 
mer inte jag, så går det på tok med alltsammans." " . 

"Gudbevars! Ar ni en så vigtig person?" fragåde lilla 
Agnes med något spotsk ton. 

"Ja, for morgondagen ar jag den vigtigaste personen 
vid hela truppen, ty jag ar sufflbr!" svarade jag, i det jag 
steg upp for att gå. 

"Glom inte bort oss!" sade Agnes Ibrnåmt, i det hon 
riickte mig fingerspetsarne af hbgra handen. 

"Kom når som helst: ni ar alitid vålkommen!" sade 
Emelie, som hittills sutit tyst, och som nu raekte mig begge 
sina hånder och tryekte mina med varme. . "Det år så kart 
att få se en bamdomsbekant, och vi ha så mycket garn- 
malt och nytt att språka om. 1 morgon år det onsdag, 
och jag år då ledig på eftermiddagen: vi dricka då kaffe 
i trådgården, och barndomsvånnen år bjuden. Xi kom- 
mer ju?" 

"Om jag kommer?" utbrast jag, fbrtjust bfver bjud- 
ningen. "Kan Emelie fråga det?" 

"Det var rått," sade hon småleendo, "Emelie! f>å skulle 
det vara ! Det påminner mig om det gamla." Och dermed 



MODEKN. 



361 



bugade jag mig och gick. Agnes hade i - edan fdrut gått 
in i det inrc rummet, oeh når Emilie ioljde mig till dor- 
ren, sade hon : 

"Bli inte ond j)å Agnes! Hon ar nu vid den alder, 
då ingenting ar så tråkigt som att bli påmind om att man 
vant liten. Nar den forstå blygheten går bfver, blir hon 
nog densamma som tomt, ty hennes hjerta ar godt 'oeh 
varmt, om också hufvudet ånnu år litet oredigt! Adjo, glcim 
inte: kloekan fyra i morgon eftermiddag!" 



lO. 

Morgonen derpå, når flickan kom upp med mitt kaffe, 
helsade hon ifrån mamsell Emelie och bad mig stiga ner, 
når jag bléfve i ordning, ty hon ville tala vid mig. TTn- 
drande på hvad hon kunde vilja, men mom mig glad bfver 
budet, skyndadc jag att klå' mig, och innan klbckan slagit 
nio, var jag redan ncre i det lilla rummet på ncdra botten. 

"God morgon," helsade mig Emelie, i det hon riickte 
mig sin hand oeh tbrsoktc att småle; men det småleendet 
blef mer ån skåligt matt, och jag mårktc att hon såg orolig 
och bekymrad tit. "Har ni sofvit godt forstå natten på 
riya stallet?" 

"Ja, iortråffligt ! Jag vaknade inte torr ån rlickan kom 
upp med kaffet. ilen hur år det med er sjelf?" 

"Ahjo, mycket bra . . . jag år bara litet orolig. Det 
år for Agnes" skull . . . hon år intet riktigt frisk i dag!" 

"Xå, men det kan val inte vara något farligt! Hon 
var ju alideles rask i går." 

"Ja, men hon var på eftermiddagen bortbjuden till en 
familj i staden, der det finns ett par unga dottrar, hennes 
lek- och skolkamrater från forr. Och ])å qvållen gjoi'de 
de en liten segeltur utåt sjbn, och jag fruktar att hon har 
forkylt sig. For når hon kom hem i går afton, så var hon 
tankspridd och orolig, och hon har sofvit illa i natt." 

"Ka, men behofver det just derfor vara någon for- 
kylning?" 



SVART PA HTITT. 



"Ja, hvad skulle det annars vara?" 

• Kurs, man vet ju hurudana unga liickor å'! Kansko 
någon liten lbrtret eller motgång ollor något sådant. Vet 
Emolio om det var stort såliskap med?" 

"Nej, jag har icke frågat henne iinnn. Ku solver hon 
och i går alton var det ombjligt att lå ett ord af henne, 
om man också hade velat betala det med guld." 

"Jag frågar så bara derfor att jag i går alton horde 
af ett par unga officerarc, att några af deras kamrater 
hade bjudit en kopmansfamilj i staden ut på segling, och 
jag tånkte mojligtvis, att dot var den familjcn som Agnes 
umgås i." 

"Ja, det ar verkligen en kopmansfamilj,; men jag tyc- 
ker att Agnes borde ha sagt mig . . . Nå, jag lår nog vota 
det sedan. Hvad jag ville saga er, år att min mor, som 
i dag éir battre och redigare an vanligt, fick hora af mig 
att ni ' var har, och hon viU så gerna tråffa er." 

"Till hon?" 

"Ja, och fast det inte kan vara behagligt for er att 
se och tala vid en sångliggande sjukling, så ville jag iindå 
be er att titta in till henne." 

"Myoket gcrna! Men sag mig en sak: tir hon verkli- 
gen vurmig, eller ar det bara en vanlig sjukdom?" 

"Nej gudnås, hon ar tidtals nåstan alldelés vansinnig. 
Hon har blifvit det genom låseri. Ni påminner er såkert 
den der pastorn, som for lange sedan, då ni var hos oss 
i Stockholm, plågade bcsoka min mor? Det år honom hon 
har att tacka for denna olyeka. Gud vet hvad han hade 
intalat min stackars mor, men når han sedan ett par år 
cfteråt fick pastorat hit nedåt, så fortsatte han med sina 
besok, och når han slutligcu gifte sig med en rik flicka 
hat ifråu staden, som han också gjort till låserska, så blef 
min mor alltmcra dyster och grubblaude, till dess det slut- 
ligen brot ut i mil galenskap vid min morbrors dod, och 
når det blef konkurs efter honom. Jag hade då en 
g-od plats hos mamsell Bratt, der jag hade blifvit forstå 
lårarinna." 

"Och den platsen lemnade ni genast for att skynda 
hit till er mor?" 

"Ja, naturligtvis! Hon var jn sjuk och hjelplos, och 
Agnes hade hvarken huld eller skydd. Kunde jag val 
handia annorlunda ?" 



MOMSEN. 



863 



"Nej, Eiuelie! Ni kunde inte handia annorluuda!" 

"Ingen dotter hade kunnat det!" 

"Ja, det blir nu en annan fragå. Och nu ar det 
stallet ni, som ar mor både for den unga oeh den gamla 
Ni, sorgebarnet i luisct! Jojo, så går det!" 

"Ni lår inte tala så der, om vi fortt'arande ska' vara 
goda viiunor. Hade jag inte varit fbrbisedd i min barn- 
dom, så Gud vct hvad det blifvit af mig. Men se så, gå 
nu in till henne en stund, jag får lof att se kur det år 
med Agnes, och sedan komma miua små." 

"For dem år ni också en mor, har jag kort sagas!" 
sade jag i det jag fattade honnes hand. 

"Det år inte sannt. For dem år jag endast skol- 
lårarinna!" 

"Såå? Men do der mårkena saga annat!" svarade jag 
i det jag visåde på de djupa koppårrén på heunes kinder. 

"Nu har ni kort på något stadsqyaller !". sade Eiuelie 
i det en djup rodnad spred sig ofrer kennes panna och 
hals, medan de årriga kinderna voro lika bleka som forut, 
"Gud ville bara straffa mig, for det jag grå'mde mig ofver 
att jag inte var vaoker, han gjorde mig ånnu fulare; men 
han gjorde mig också odinjukare an forut." 

Med en vanlig nick skyndade hon ut, i det kon till- 
.sade den intrådande pigan att visa mig vågen in till frun. 
Flickan såg hogst fdrvånad ut, men hemtade sig likvål snart 
•och bad mig folja sig, i det hon oppnade dorren och gick 
iit i forstugan. Jag foljde med och sedan vi bakom trap- 
pan kommit in i ett prang af forstugan, oppnade hon en 
na'stan under sjelfva trappuppgångeu beliigen dorr och bad 
mig stiga in. Jag gjorde så, och en iustångd sjukrums- 
lukt slog mig i niisan, i det jag tog ett par steg i det all- 
delcs sknmma rummet. 

"Frun!" sade flickan halfhbgt och som det tyektes rådd," 
det år den nya herrn oppe på rummet som vill tala med frun.' 

"Jaså, kom fram till sangen," hordes en matt och stb- 
naude ståinma langs inifråu rummet, och sedan jag nu blif- 
vit van vid den starka skynmingen dcrinne. upptåekte jag 
på långvåggen midt emot fdnstret en sang och i den ett 
morkt hufvud med oredigt hår och ett par magra hånder, 
.som oroligt nappade i sångtåeket. 



364 



SVAKT TÅ HTITT. 



"Hur står det till, kara fra Qvist?" frågade jag dumt 
nog, i det jag gick fram till den sjuka. Pigan hade redan 
satt al' ut igen, som om lion fått ett skott efter sig. 

"Har ni sett honom?" frågade den sjuka, som plots- 
ligen resté sig upp i sangen och stirrade på mig med 
vilda blickar, i det hon strok sitt tofviga hår bakåt bronen, 
"har ni sett den skurken, den gudsfdrnekaren . . . den Belials- 
mannen ?" 

"Hvem menar ni?" frågade jag och bovjade karma 
mig hemsk till mods. ' 

"Hvem jag menar? Ha ha ha! Hvem skulle jag mena. 
om intc honom, som bedragit mig? Honorn, som kom med 
((uds ord ]iå låpparnc och djefvulens verk i hjertat? Yet 
ni af att han har gift sig . . . och åndå hade han lofvat mig . . . 
men vanta! Jag blir snart frisk, och då skall jag rycka 
englaskruden af den skrymtaren ! . . . Tror ni på G ud ?" frå- 
gade hon plotsligt, i det hon lade sig tillbaka på hufvud- 
kudden. 

"Ja, hvarfor skulle jag inte tro på Gud?" frågade jag 
tillbaka. 

"Hvarfor inte? Derfor att det inte finns någon Gud. 
Har inte jag låst och bedt och gråtit och sprungit i kyr- 
kan och på bibelforklaringar, och har jag åndå lått någon 
sakerhet på att han finns? Ligger jag inte hår sjuk och 
elåndig, jag, som år våckt, då så många syndare gå om- 
kring och frossa i rikedom och njutningar? Nej, sager jag, 
det finns ingen Gud ... det har aldrig funnits någon Gud!" 

Och for hvarje gång hon upprepade detta, slog hon 
med knytnåfvarne i sungen ofvanfdr sitt hufvud och skrat- 
tade vildt. Jag blef helt och hållet lorlamad af bestbrt- 
ning, och når jag hade fått tillbaka så mycken sans att 
jag kunde rbra mig, åmnade jag just bege mig af ut, då 
tørreri i detsamma bppnades och Emelie intrådde. 

"Hvad i Guds namn ar det? Manmia, mamma/var 
då lugn!" ro]iade hon i det hon skyndade sig fram till 
sangen, "mamma lofvade mig ja att vara stilla och snåll! 
Kånner mamma inte igen vår barndomsvån, vår lekkamrat 
från forrå tider? Mamma ville ju tala med honom, minns 
inte mamma det?" 

"Hvad vill du hår?" skrek den sjuka med stigande 
raseri, "spionerar du på mig? Ar du rådd, att jag skall 
tala om, hur du behandlar din låttiga mor? Hvarfor får 



MODEKN. 



365 



mte Agnes komma in till mig? Hvad? Missunnar du mig 
att få se den Guds engelnV Hor du. Agnes ska komma 
in . . . jag vitt att Agnes genast ska komma in, hor du det?" 

"Hon skall få komma in, bara mamma yill vara lugu 
och stilla . . . kom ihog att barnen aro har och att do 
kunna hbra . . ." 

"Hvad bryr jag mig om dina ungar? Har jag bedt 
dig dra hit alla tiggarungar i den hår usla hålan, som 
man skall pinas till dtids i? Min dotter skolmanisell ! Jo, 
dot ar vackert! Mon det år ett himlens straff, tor att jag 
trodde på den falske profeten. Hor ni, å' ni qvar ni som 
bor deroppe? Vet ni, hur dan dotter jag har?' Yet ni att 
h.on svålter mig? Vet ni att hon haller mig instångd hår, 
att hon påstår att jag år galen... vet ni det?" 

"Min fru!" utbrast jag med harm, i det jag omfattade 
den gråtande Emelie, som holl på att sjunka till golfvet 
af smårta och blygsel ofver sin mor, "blygs ni ikte att 
vara så grymt oråttvis mot er dotter?" 

"Oråttvis?" hånskrattade den sjuka, i dot hon på nytt 
sjatte sig upp och fåktade med armarne i luften, "det år 
(xud som år oråttvis, då han domt mig att ligga så hår 
och veta, att jag år en borda for mitt onaturliga barn! 
Men hon har alltid varit mitt sorgebarn . . . hon brås på 
min far, som drog mig in i elånde och fattigdom . . . och 
som jag aldrig kunde tåla! Och inte nog med det, hon 
har våndt Agnes' hjerta ifrån mig, hon låter mig ligga hår 
ensam och ofvergifven . . . och hvem vet om inte . . . ja, det 
år såkert ! Det år mycket såkert . . . hon var i komplott 
med den skurken, som narrade mig . . . det var derfor, hon 
aldrig ville fdlja med i kyrkan . . . det var derfor . . . det 
var derfor!" 

Och nu fdll hon utmattad ner på hufvudkudden med 
slutna bgon som en doende. Emelie skyndade fram till 
sangen, torkade med sin nåsduk svetten af hennes panna 
ech satte sig på sångkanten, om och medlidsam som en 
moder vid sitt sjuka barns bådd. 

"Emelie, Emehe!" hviskade jag, "du har inte sagt allt 
kvad du lidit och lider!" 

"Tyst, tyst!" sade hon i samma ton, "krisen år 
nu forbi. Gif mig luktflaskan derborta ifrån byrån! 
»étackars, stackars mamma! Hon var så lugn i morse och 
ville så gerna se dig." — Vi kallade hvarandra återigen 



366 SVART PÅ HVITT. 

du, all ceremoni hade torsvunnit infor det elånde, som vi 
bade framfér oss. 

"Gå nu," hviskade Emelie på nytt. "Nar hon yaknar 
upp igen, så tir hon alideles stilla oeh niinns ingenting af 
hvad hon nyss sagt. 

"Men, jag år så rådd att lemna dig allena har med 
henne ; tank om hon återigen . . . ?" 

"Tror du, att jag inte haft tid att vå'nja mig vid 
delta V" frågade Emelie med en blick, hvaruti låg' bekån- 
nclsen om ett ihartyrskap så tungt, att jag rysande viinde 
mig bort, i det jag tyekte att hela min egen barndom, som 
dock icke varit bland de gladaste, likvéfl kunde kallas endast 
en lek på rosor, niot den, som den staekars Emelie profvat. 
Som jag lade handen på dorrvredot, horde jag en djup 
suek från sangen, det var den sjuka, som vaknadc upp igen. 
Jag staunade ovilkorligt. 

"Ar det du?" horde jag henne siiga med alldeles tor- 
abdrad ton. "År det du, mitt vålsignado barn, som sitter 
hår hos mig . . . jag måtte ha sofvit . . . jag har dromt så 
stygt . . . nej, gå inte ifråifi mig . . . du lår inte gå, hor 
du, du får inte gå ii'rån mig." 

"Jag ska' inte gå!" sade Emelie mildt och smekande, 
"var tugn wiamma lilla, jag ska' stanna hos dig så lange 
du vill." 

"Hvad du ar englagod!" sade den sjuka. "Och hvad 
jag år for en nsel stackare, som så har forbi ttrar hela din 
ungdom! Men hvem år det, som står derborta vid dbrren?" 

"Det tir min och AgTies' barndomsvan, som jag talade 
med dig om, mainma lilla. Vill du helsa på honom?" 

"Ja . . . ja . . . det var saut . . . jag mins så dåligt . . . 
kom hit, så får jag se . . . nej, jag kan inte kånua igen 
er, men det år . detsamma, jag vill iindå tacka er for 
att ni sokt upp min staekars Emelie . . . hon bchbfver så 
val någon trost och någon glådje i sitt sliipiga och glådje- 
lcisa lit". Hon år som en mor for både Agnes och mig. 
Och hvad år jag? Ack, jag år den uslaste synderska på 
hela jorden . . . jag år så svart, att inte hela hafvets vatten 
kan rontvatta min sjal . . . jag år en fortappad, olycklig, 
lorlorad vareise, som gjort hela lifvet till en skam och 
plåga for de mina!" 

"Mainma, kåra mamma!" utbrast Emelie, i det hon 
Bmekte henne som ett barn, "hur kan du saga så?" 



MODERS. 



867 



"Jo jo . . . jag vet det mycket val . . . jag' ar en for 
bannelse tor mig och for de mina ... Gud har tagit sii 
hånd ifrån mig! Forst var jag en oduglig maka, nu ar 
jag en hjertlos mor . . . Ack, unge man, spegla er i mitt 
ode: Har ligger jag nu hjelplos och clåndig, derfor att 
Gud har tagit sin hånd ifrån mig . . . och om inte Emelie 
vore, så skulle jag forgås i elånde och fdrtviflan! Ki lår 
vara vid teatern . . . det ar djefvulens bredaste våg : ofvergi 
den, innan ni sjunker i fdrdert'vet . . . dfvergc den . . . ofvergi 
den . . . ser ni inte, att den onde redan griper efter er med 
sina glbdande klor?' Akta er, akta er!" 

Och dermed sjonk hon åter maktlbs tillbaka på kudden, 
medan Emelie hbljde tåcket bf'ver henne och bbrjade gnola 
en stilla och melankolisk såug, nåstan som en vaggvisa tor 
ett gråtande barn. Den af'brbts också of'ta nog i borjan af 
den sjukas snyftningar, som dock komnio med allt långre 
uppohåll, till dess de slutligen tystnade helt och hållet, 

"Se så," sade Emelie med" ett sorgset småloje, i det 
hon sakta steg upp och kom fram till mig, som nåstan 
andlos återtagit min forrå plats vid dbrren; "se så, mi 
sofver . mitt stackars bam ... låt oss nu gå, och inte ett 
ord till någon om hvad du hår hbrt eller sett . . . lof'var du 
mig det?" 

",Ta Emelie, det lofvar jag! For sådana hjeltedater, 
som dina, har yerlden ingen Ion; att yppa dem vore att 
vanhelga dem." 



11. 



Agnes var verkligen sjuk på eftermiddagen, och kaft'e- 
bjudningcn blef inståld till lordagen. Jag hade under de 
foljande dagarne mycket att gora vid teatern, och fdljden 
deraf var, att jag icko hade något tillfålle att tala med 
Emelie annat ån i forbigående. Vid ett sådant tillfålle på 
tredagen sadé hon mig, att Agnes var båttre och uppe 
igen, och att det verkligen varit en liten forkylning ifrån 
segelfården, som varit orsaken till illamåendet. Hon under - 
råttade mig på samma gång om, att jag till lordagen skulle 



SVART PÅ HVITT. 

få gora bekantskap med de båda ungn flickorna, med hvilka 
Agnes varit i såliskap — och kanske med ånnu någon mera 
— sado hon med ett matt leende, som jag - ieke kunde 
undgå att lågga mårke till. 

Jag var derfor myckct nyfiken på lordagset'terinid- 
dagcn, och liksom alla andra el'termiddagar kom den slutli- 
gén. Sedan jag intagit min bljrgsamifia middag på gast- 
git'varegården. der några af oss liade inaekorderat oss, 
och der viirdeu var så litet herre i huset, att han en 
dag. nar vi kommo dit for att ata, hade krupit under 
on ator soffa for att få vara i såkerhet for sin kfira 
hålfts bastanta nåfvar, bogaf jag mig i våg hemåt, iuoni 
mig i'underando storliga på. hvilka bekantskaper jag nu 
skulle få gora. Ty det år ieke det minst intressanta lor 
en resande skådespelare, att med den ot'ta ombytta vistelse- 
orten fdljer naturligtvis .ombyte af menniskor. af bekant- 
skaper och vånskapsfdrhållanden. Det år visserligen sant, 
att vånskapen på detta så'tt btir litet ambulatorisk, men 
under tiden jemfor man och studerar nienniskorua, Och har 
man anlag for skådespelarkonston. så begagnar man sig 
aodan al' 'vånnernas' ogcndomliga drag vid skapan'del af 
sina roller. 

Kår jag kom ned från mitt rum, der jag i storetå 
hast tagit på mig en ren krage och en annan våst, stod 
pigan redan i fdrstugan och våntade ])å mig och bad mig 1 
stiga ned i lustlmset, der mamsellerna redan hade instal- 
lerat sig med sitt fråmmande. Inkommen i trådgårdeu 
hiirda jag redan på afstånd muntra skrattsalfvor, oeli 
samtalet var i full gåug. Jag var alitid myckct forla- 
gen i såliskap med unga flickor och stod derfor en god 
stund tvekande utanfdr, i det jag med storeta djupsinnig- 
het ståide mig att undersoka en Eellistorfva, hvars hvita 
blommor just hdllo på att slå ut. 

I detsamma kom Emelie ut från lusthusct och glek 
med en liten bricka i handeu gången framåt for att skynda 
efter någon af fdrnddenhetcrna till kaffebordet. 

"Se der år dn ju redan," sade hon vånligt och gladt, 
"det var snållt af dig, att du kom så tidigt. Men hvarfbr 
stiger du inte in till flickorna ?" 

"Jag ville se på bldmmorna. Det år så vaekert 
hårute." 



MODFItN. 



369 



"Dot iir blommer dcrinne oekså," sade hon leende, 
"och soin artig' kavaljer får du hito gldnnna bort de blom- 
uioma for de har. Gå in mi, så fdreståller Agnes dig' 
tor sina våuner." 

"Tack Emclie . . . men om du tillåter, så vantar jag' 
hellre hiir, tilis du kommer igen." 

"Kej, dot tillåter jag visst iute!" svaradc hon, i det 
hou fattado min hånd och utau krus ledde mig f'ram till 
lusthuset. skiit mig med skålmaktig brådska dit in, fbre- 
stiilde mig for dc innevarande och skyndado skrattaude 
bort igen. 

Nu var jag således midt i elden, och jag kande mig 
till mods, som om jag skolat storma en fastmug eller spela 
en ny rol, båda två mycket nervre tande saker for den 
som år ovan. Når jag åndtligen fick mod att se mig om- 
kring, mårkte jag, att det lilla lusthuset mnoslot Agnes, 
som var blåndaude vacker i en enkel ljus kladning, och 
två andra fliekor i litot mora anspraksfulla toalettor, meu 
vackra och behagliga åfven de. De tycktes båda två uågot 
aldre an Agnes, och. man kunde se på dem, att de voro 
systrar, så lika voro de, fast den cna var blond och den 
andra tcmligen mork. Jag gick slntligon l'ram till Agnes, 
helsado på henne, fragåde hur det stod till, . . . och 
skyndado mig att taga plats på en stol bredvid den lilla 
rottingssollåu, der hon och do båda andra flickorna suto. 
I borjan gick samtalet tcmligen trbgt, men snart bor- 
jade den mbrka fiickan, som jag ansåg vara den åldsta 
af systrarna, att tala om forstå spektaklet, som utgjordes 
af det gudomliga 'Klostret Castro', och som jag dermed 
kom in på ett område, der jag var temligen hemma, 
kande jag mig strax mindre forlagen, och inom kort var 
pratet i full gång. Jag markte dock, att alla tre flickorna 
under tiden kastadc langtando och oroliga blickar åt dorren 
och genom deu ut i trådgårdeu, och i min cnlåld tiinkte 
jag for mig sjelf: ".Stackars bai'n, hvad de måtte vara 
kafl'ehuugriga !" 

Etter en stund kom Emclie tillbaka med on rågad 
korg med 'småbrod' och efter henne fiickan med en rykande 
kafl'epanna; men de langtande blickarne fbrtforo som fdrut. 
Snart lostes likval gåtau, i det grinden bpjmades, och två 
sjoofficerare intradde i trådgården. 



:;7<> 



SVA15T PA irvfTT. 



"Der komma do!" ropade clou ena af Bickovna, den 
blonda. 

"Jag trodde, att August inte fatt permission." 

"Aha!" tånkte jag for mig sjelf, med 011 kansla affor- 
argelse, ty jag hade i den ene redaii igenkitnt honom, som 
postade vid hornet, och som dråpte mig med sin hvita viist 
och sin kloekkedja: "aha. det var sådant kaffebriid som ni 
vantade på, små fliékor!" 

De båda imge mannen intriidde, de presonterades tor 
mig, och snart stod gliidjeu hiigt i tak, det vill saga bland 
de fem unga; ty Emelie och jag hade dragit oss tillbaka 
i ett horn och talade om gamla tider. Inom kort var 
kaft'et drucket, och de nnga gingo tit lor att se på triid- 
gåffdén. Emelie och jag stannadc qvar derinne. Jag kande 
instinkt messig't, att det var det biista jag knnde giira, ly 
fastau llickorna voro tre och de unga lojtnantema endasl 
två, så riickte de Hkval fullkomligt till for dem al la. Hvad 
jag afundades dem i mitt hjerta. Kvad de voro ståtliga 
m h vackra, orh glada, och ogenerade sedan! Snart hade 
don ena af dem tagit de båda systrarna en under hvar 
arm, och hvita våsten hade cnsam tagit Agnes på sin del. 
Och fler satt jag, dum och tafatt och otymplig, och hade 
till siillskap den fulaste af de fyra. Ått hon var den 
siuillaste af dem, det tankte jag i det bgonblieket icke på. 

•'Hvad tanker du på?" frigide slutligen Emelie, lik- 
sciin hon anat hvad som frirsiggiek i mitt inre, "du ser så 
allvarsam ut." 

"Jag tanker på, huru olika allting delas har i verlden!" 
svarade jag bittert. 

"Huni så?" 

"Hvarfdr ska' somliga ha allt och andra intet?" fort- 
satte jag i samma ton. 

"Finns det någon, som inte (ått något?" sade Emelie 
mildt. "Det tror jag inte." 

"Ja, du har fatt Emelie, om inte annat så har han 
fått sorger och bekymmer och strider på sin del. De andra 
ha skbnhet och gladje och lycka. de! På det så'ttet så 
vager det val jemt." 

"Ja, på det såttet vager det jemt; Det finus inte 
något mbrker, som inte har något grand af Ijus, och intet 
menniskolif utan tillfredsstållelse. Att det inte alitid ligger 
på ytan, år det något ondt i det ? Och hvarfor skall man 



MODERS. 37 1 

vara afundsam mot andra, derfcjr att de synas battre lottade ? 
Tro mig', att vara nbjd ar storre rikcdom ån allt rikt och 
lysande i verlden." 

"Bet der låter mycket vacker'i; meu det år in te all! id 
så lått att åstadkomma. Det år inte alla som likua dig, 
Emelie!" 

"Nej, och Gud ske lof for det," svarade hon med ett 
något vemodigt smålqje, "ty annars skulle verlden vara 
bra fattig på skbnhet! Men om också inte alla likna mig 
till det yttrc, så vi 1 1 jag likvål tro, att de flesta monniskor 
tankå och kånna som jag och åro glada åt att kunna vara 
till nytta om också inte till bgonfågnad åt sina likar. Men 
låt oss nu inte tala om det. 8c på Agnes och den unge 
sjomannen . . . tyekor du inte, att det ar ett vackert par?" 

"Jo visst, han har ju en pråktig uniform, som sitter 
val. Hvad behol's det mer?" 

"Han har inera ån så," svarade Emelie varmt, i 
det hon lade sin hånd på min arm; "han har ett ådelt och 
godt hjerta och en ren sjål under den granna uniformen." 

"Si fruntimmer tro alitid att militårer åro englar," 
sade jag lorargad bfvor loforden och i synnerhet bfver 
vårman, med hvilken de utsades. "Det år lika ombjligt 
tor er att inte bppna ert hjerta tor en sådan der lysmask, 
som for blomman att inte bppna sin kalk for den 
granna fjåriln, som svårmar omkring henne for att få 
lågga maskågg uti den." 

"Jag tror du blir poetisk bara utaf militårhafc?" sade 
hon skåmtande och med en ton, som kom mig att litet 
ångra min hiiftighet, "men om jag nu talar om for dig, 
att den der unge niannen har en fattig mor, som han under- 
stoder genom sitt arbele, att han sjelf brutit sig fram under 
de mest tryekando fbrhållanden, och att han år allmånt 
aktad af både forman och kamrater, hvad sager du då?" 

"Gudbevars, med hvilken vånne du tar hans forsvar," 
yltrade jag litet torsmådligt, egentligen for att dblja min 
skamt'u Uhet; •'man skulle kunna tro, att han vore mycket 
dyrbar for dig, kåra Emelie." 

"Jag blir alitid varm, nar jag hor att en menniska 
domer efter lordomar ock inte efter egen prbfning af for- 
hal laudena! Och dessutom," fortfor hon, i det en svag 
rodnad fårgade hennes vackra panna och de urgråfda kin- 
derna, "år han mig verkligen mycket dyrbar, ty jag hoppas 



SVART PÅ SvITI. 



att on dag kunna få anfortro min lilla Agnes' framtida 
I ycka åt just lionom!" 

"Jaså, partiet ar rodan iippgfordtr'" fragåde jag ironiskt 
"kanske det ar forloftung i dag?" 

"Xoj, partiet ar annu inte uppgjordt, och i dag bl ir 
ingen torlot'ning," svarade hun, synbart sårad at' min ton, 
"ty Agnes ar ju annu nåstan ett barn, oeh han har iinnu 
ingen framtid att erbjuda henne. Men jag ser till min 
slora gliidjc, att lian inte toraiidrats. For två år sedan 
gjorde vi hans bekautskap just i den t'amilj, som Agnes' 
båda viinner tillhora, och redan då faste han sig vid henne, 
last hon då var bara barnet. Hedan dess har han varit 
till sjbs i ett och ett hal 11 år, och nar han nu kommit till- 
baka, densammé som lbrr, så v et jag inte, hvarfor jag inte 
skulle tå hysa en sådan fdrhoppning. Sjelf alskar ; jag houom 
sum en bror, och jag skall anse min hpgsta bnskan iippfyld, 
uår jag lår lagga min syslers band i hans, ty då vet jag, 
att hon har ett godt och kårlekst'ullt stod tor ljfvet! Men 
nu gar det inte an, att vi sitta har låqgre på tu man hand, 
kom nu och gå ut med, så prata vi mod do andra — ty 
så narraktig kan du viil inte vara, att du inte kan uppfora 
dig passande mot en ung man och en yacker flicka, derfor 
att di- tycka om hvarandra utan att forst fragå, om det 
bi'hagar dig eller inte?" 

Och dermed tog hon min hand och lorde mig ut i 
tnidgårdon, der vi snart voro uppe i ett lifligt samtal liied 
de andra. Pastap inom mig forargad pi'ver det foretriide, 
sum Ibjtnantor alltid ega hår i veiiden, kunde jag dock 
icke neka till, att dessa två voro uiycket angenåma karlår, 
och alt aftonen loifliit ganska muntert i deras saliskap. 
Jag biet' till och med så helt och liållet omvånd, att jag 
på <| vii 1 Ion sjoll'mant gick ut och skafl'ado ihop qvartetten, 
som innc i trådgården sjiing några af sina basta sanger, 
och når vi slutligen framål klockan tio logo afsked af våra 
vnrdinnor och tbijde de båda systrame till deras port, loro- 
slogo de båda lbjtnanterna, att vi tillsanimans skulle begifva 
oss af till gåstgifvaregårdens trådgård och der forlsåtta 
saniqvåniet iinnu ett par timniar for att njuta af sången 
och den herrliga sommarq vallen. 

Porslaget antogs af oss med euhållighet, och innan 
vi skikles åt — något efter midnatt — hade mitt militår- 



MODKRH. 



373 



hat lagt sig så fullkumligt, att jag hade druekit brorskå 
med båda lbjtnankerue, ooh jag tror med ånnn ett par till, 
som blifvit loekade dit af tonerna ooh balen. 



13. 

Det led mot slutet af vart vistande i den vackr 
Blekingsstaden, och vi skulle mi ned till vart vanliga som- 
marresidens vid det klara (Sundet, till det lilla, hemtrefliga 
Helsingborg. Under tiden hade vi haft ett bchagligt lit* i 
Karlshamn; vi hade gjort utflygter till dess vackra omgif- 
ningar, sett dess miirkvardighetor, både Asarnmsdalen oc' 
'fiskaren på Munkahus', ooh, flyttfoglar som vi voro, borjade 
vi nu att larigta efter ombyte. Jag faun mig vissorligon 
iitmårkt val i mift lilla rum, jag stod på basta fot både 
med 15 1 nol io ooh Agnes; mon iindå trifdes jag ioko rakt 
bra. Jag troddé namligen på fullt allvar, att jag var 
olyekligk kiir i Agnes, och defc gjorde mig lifvek surt. 
Lojtnanterno voro visserligon resta till Karlskrona med 
helai flottiljon, mon det hjolpfce mig Lcke myoket, ty liket 
emellanåt såg jag Agnes med hemlighotsfull min smyga 
sig af bortåt posthuset till, och en gång då jag hade inlom- 
nak ett tålaniodsanropande bref till en bjoru i Kalmar, motto 
jag henne i sjelfva lorstugan med ett litet det allra nap- 
naste bref i handen, som hon rodnande gomde undan, når 
hon fick se mig. 

Jag iusåg således, att ingenting var akt hoppas, och 
foresatte mig dag l'råu dag, att jag skulle forsbka bli kar 
i Kmelie i stallet. Men det ville ioke lyckas. Koppårren 
skramde mig, huru val jag au kande hennes rika ooh varma 
hjerta, eller kanske, fast jag sjelf ej visste det, stod hon 
alideles tor hiig och adel infor mig, for att jag i mitt u ig- 
domliga liittsinne skulle kunna l'akta en annan kiiusla an 
vanskap och hogaktning tor henne. Ooh den stegrades fBr 
hvarje dag som gick, for hvarje nytt tilltalle jag hade att 
se hennes granslosa mildhet och tålamod mot den sjuka 
modem, hennes moderliga omhet for Agnes ooh for de barn, 
som hon hade samlat omkring sig. Ooh iekc alltid betala- 



374 



SV AET PA IIVITT. 



des hon med samina mynt! Modems olyokliga sinnesforfatt- 
ning och dc deraf tbljande utbrotte.n voro sig lika som fbrut, 
och iekc heller Agnes var alitid så taeksam for hennes 
bnihot, som hon bort vara. Då jag mångon gang harmadns 
ofver detta och icko dolde min harm for Emelie, svarade 
hon jemt med samina milda småleende som alitid: 

"Agnes iir ånnn så ung; det kommer nog den dag, 
då hon forstår mig! Och jag begiir ju ingen annan fcack 
an att se henne lycklig!" 

"Men du sjelf då, Emelie? Har du aldrig dromt om 
uågon lvcka?" 

"Abjo, det kan viil hiinda! Hvem har inte dromt, 
någon gång i sitt lil' ålminsUmeV Men det finns så niånga 
slags lyeka hiir i verlden. Den lyckau iir kanske inte 
niinst att se andra lyckliga eller åtminstone mindre olyck- 
liga, åu de skulle kunna vara. Och jag tror nåstan, att 
(i ud har atséfct den lyckan till min!" 

Och så var det visst också. Nar vi slutligon skiides 
åt, och Emelie gråtaude lulade sitt hul'vud mut min axrl, 
och vi lofvade hvarandra att, om vi Loke taera persønligera 
teaffades, dock gonom bref låta hvarandra vota, hum vi 
hade det, så sade jag, kanske mera skarpsynl iir annars 
genom det sorgliga bgonblickots invorkan: 

"'Emelie! Du iir en engel! Mon du har siikert icki • 
blit'vit den du iir utan att en stor sorg gått genom ditt hjerta !" 

"Kanhånda!" hviskado hon, i dot hon såg upp genom 
tårarue. "Och en gång skall du la veta den. kanske!" 

Och många år fdrgingo, under hvilka vi troget hiillo 
vart lol'te att brefvexla med hvarandra. Jag skrot' salian 
och mången gång kort, hon ofta och omstiindligare. Två 
år efter sedan jag lemnat Karlshamn kom ett brel' med 
svart lack — hennes mor var diid, hon hade dott i hennes 
armar, nu åndtligen vid full sans erkiinnande, att hennes 
'sorgebarn' varit mera moder for henne iiu hon for barnet. 

Ett år derefter underraltado hon mig om Agnes' gif- 
termål med den unge lojtnantcn, som nu avancerat till 
premierløjtnant, och cleras alnvttning till Karlskrona. 

"Jag iir nu ensam," skref hon, "och det kims litet tomt 
otier Agnes; men jag lår viil trosta mig med de barn jag 
har qvar." 

Och efter ytterligare fem år, långt efter sedan don, 
som upptecknat donna enkla historia lemnat den bana, som 



.uornutN. 



37 !» 



en gång hagrado så lysandc och så herrlig for gossens 
och ynglingens oga, kom åter ett bref med svart lack, som 
imderrattade mig om. att Agues blifvit enka med tre små 
barn, del att hon var forsånkt i cu sorg, som hotade att 
berofVa henne torståndet. 

"Hennes alskade make dog af en hetsig feber, som 
han ådragil sig, då lian midt i vintern råddadc trenne 
menniskolif f'rån en kantrad båt uto på Karlskrona redd,"' 
— skref Emelie; — "jag skyndade mig på Agnes' kallels 
att resa dit, och jag var nårvarando, då lian drog sin sista 
snck i min lorkrossade, stat-kars Agnes 7 armar. Nu ar den 
sorgliga begrafningen ofVérj oeh Agnes fdljer mig mi med 
sina barn till milt lilla Gfidfulla hem, der jag åtei tår blifva 
en verklig moder for dem alla, ty de behbTva mig så val, 
Dét var ham sista biin till mig, och den gjorde mig så 
Lycklig och så tacksam i mitt inre. Ty nu kan jag saga 
det åt dig, min barndømsvan: ilet hade gått en stor sorg 
genom mitt hjerta, det var honom jag iilskade." 



Innehåll 



"lokign spiSkliivnrenii 3. 

»Kom igenl» 39. 

TvS Ijns 57. 

»Gubben i bergsb.vgdeii" Gfi. 

»Liten Kinin« 84. 

Skiirgftrclafroknanic; 99. 

A dier 6 123. 

Två froknar 179. 

Besynnerlig« herrn 243. 

Fiskar-Slina 278. 

Modem 383. 



UNKOPINGS H5GSKOLA 

30. 06. 69 

BIBLIOTEKET 



