Ur Nerikes folksprak ok folklif: anteckningar utgifne till fornvänners ledning
Google 



This is a digital copy of a book that was prcscrvod for generations on library shelves before it was carefully scanned by Google as part of a project 

to make the world's books discoverablc onlinc. 

It has survived long enough for the copyright to cxpirc and the book to cntcr the public domain. A public domain book is one that was never subject 

to copyright or whose legal copyright term has expircd. Whcthcr a book is in the public domain may vary country to country. Public domain books 

are our gateways to the past, representing a wealth of history, cultuie and knowledge that's often difficult to discovcr. 

Marks, notations and other maiginalia present in the original volume will appear in this flle - a reminder of this book's long journey from the 

publishcr to a library and fmally to you. 

Usage guidelines 

Google is proud to partner with libraries to digitize public domain materials and make them widely accessible. Public domain books belong to the 
public and we are merely their custodians. Nevertheless, this work is expensive, so in order to keep providing this resource, we have taken stcps to 
prevent abuse by commercial parties, including placing lechnical restrictions on automated querying. 
We also ask that you: 

+ Make non-commercial use of the filés We designed Google Book Search for use by individuals, and we request that you use these files for 
personal, non-commercial purposes. 

+ Refrainfivm automated querying Do not send automated queries of any sort to Google's system: If you are conducting research on machine 
translation, optical character recognition or other areas where access to a laige amount of text is helpful, please contact us. We encourage the 
use of public domain materials for these purposes and may be able to help. 

+ Maintain attributionTht GoogXt "watermark" you see on each flle is essential for informingpeopleabout this project and helping them lind 
additional materials through Google Book Search. Please do not remove it. 

+ Keep it legal Whatever your use, remember that you are responsible for ensuring that what you are doing is legal. Do not assume that just 
because we believe a book is in the public domain for users in the United States, that the work is also in the public domain for users in other 
countries. Whether a book is still in copyright varies from country to country, and we can'l offer guidance on whether any speciflc use of 
any speciflc book is allowed. Please do not assume that a book's appearance in Google Book Search means it can be used in any manner 
anywhere in the world. Copyright infringement liabili^ can be quite severe. 

Äbout Google Book Search 

Google's mission is to organize the world's information and to make it universally accessible and useful. Google Book Search helps rcaders 
discovcr the world's books while helping authors and publishers reach new audiences. You can search through the full text of this book on the web 

at |http: //books, google .com/l 



Google 



Det här är en digital kopia av en bok som har bevarats i generationer på bibhotekens hyllor innan Google omsorgsfullt skannade in 

den. Det är en del av ett projekt för att göra all världens böcker möjliga att upptäcka på nätet. 

Don har överlevt så länge att upphovsrätten har utgått och boken har blivit allmän egendom. En bok i allmän egendom är en bok 

som aldrig har varit belagd med upphovsrätt eller vars skyddstid har löpt ut. Huruvida en bok har blivit allmän egendom eller inte 

varierar från land till land. Sådana böcker är portar till det förflutna och representerar ett överflöd av historia, kultur och kunskap 

som många gånger är svårt att upptäcka. 

Markeringar, noteringar och andra marginalanteckningar i den ursprungliga boken fiinis med i filon. Det är en påiniimelse om bokens 

långa färd från förlaget till ett bibliotek och slutligen till dig. 

Riktlinjer för användning 

Google är stolt över att digitalisera böcker som h;ir blivit Jillmän egendom i samarbete med bibliotek odi göra dem tillgängliga för 
alla. Dessa böcker tillhör mänskligheten, och vi förvaltar bara kulturarvet. Men det här arbetet kostar mycket pengar, så för att vi 
ska kunna fortsätta att tillhandahålla denna resurs, har vi vidtagit åtgärder för att förhindra kommersiella företags missbruk. Vi har 
bland annat infört tekniska inskränkningar för automatiserade frågor. 
Vi ber dig även att: 

• Endast använda filerna utan ekonomisk vinning i åtanke 

Vi har tagit ftam Google boksökning för att det ska användas av enskilda personer, oeli vi vill att du använder dessa filer för 
enskilt, ideellt bruk. 

• Avstå från automatiska frågor 

Skicka inte automatiska frågor av något slag till Googles system. Om du forskar i maskinöversättning, textigenkänning eller andra 
områden där det är intressant att få tillgång till stora mängder text, ta då kontakt med oss. Vi ser gärna att material som är 
allmän egendom används för dessa syften och kan kanske hjälpa till om du har ytterligare behov. 

• Bibehålla upphovsmärket 

Googles "vattenstämpel" som finns i varje fil är nödvändig för att informera allmänheten om det här projektet och att hjälpa 
dem att hitta ytterligare material på Google boksökning. Ta inte bort den. 

• Håll dig på rätt sida om lagen 

Oavsett vad du gör ska du komma ihåg att du bär ansvaret för att se till att det du gör är laghgt. Förutsätt inte att en bok har 
blivit allmän egendom i andra länder bara för att vi tror att den har blivit det för läsare i USA. Huruvida en bok skyddas av 
upphovsrätt skiljer sig åt från land till land, och vi kan inte ge dig några råd om det är tillåtet att använda en viss bok på ett 
särskilt sätt. Förutsätt inte att en bok går att använda på vilket sätt som helst var som helst i världen bara för att den dyker 
upp i Google boksökning. Skadeståndet för upphovsrättsbrott kan vara mycket högt. 

Om Google b ok sökning 

Googles mål är att ordna väi'ldens information och göra den användbar och tillgänglig överallt. Google boksökning hjälper läsare att 
upptäcka världe ns böcker och författare och fö rläggare att nå nya målgrupper. Du kan söka igenom all text i den här boken på webben 
på följande länk |http : //books . google . com/| 



UR 




FOLKSPRiK OCH FDLKLIF. 



ANTECKNINGAR 



UTQIFNE TILL FORNVlNNERS LEDNING 



AP 



G. DJURKLOU. 



-mat/lSUiK»- 



ÖREBRO. 

N. U. LIMDH, 186*. 



S2 



m 






OF 



OXFORD 



Ak kalde til liv hvad der er nier ved at de, at vsekke livet 
dér hvor det slomrer, er menneskets sedleste geming. Men livad 
andet har den til form&l, der kalder det gamle tilbage, hvor det 
nsesten er visnet hen, der, med held eller uheld, vil puste ny 
livsånde i hine minder, der en gäng vare sä levende, men na nse- 
sten ere ndslnkte hos folket, som har mere sans for roer og actier." 



•N. M. Peteesen. 



Innehall. 

P&ir. 

INLEDNING V. 

FOLKSPRÅKET 1. 

Ordlista frän Öster-Nerike 8. 

Sprakprof: Askäpoten 34. 

ORDSPBIk 36. 

Ordspråk i egentlig mening. Tänkespråk 37. 

Ordståf 39. 

Ordspråkslika talesätt : 40. 

GATOR 4J. 

FOLKLIPVET 46. 

Kronhröllop i Asker för 40 år sedan 46. 

Lefnadssåttet ock klädedrågten i Nora Bergslag 53. 

Gammal Ofvertro: Några sätt att blicka in i framtiden 56. 

Vidskepelse öfvad med nyfödda barn 57. 

Vidskepliga botemedel mot sjukdomar m. m 59. 

POLKSAGNER och SAGOR 61. 

Sägner: Jättestenarne vid Ulfgryt 62. 

Jätten Kälfve 63. 

Elfvedansen 63. 

Spelmannen och Necken 64. 

Gasten vid Bondsäter 6d> 

Thorshammarsbacken 66. 

Trollträdgården vid Myrö » 67. 

Gamle Norrtorpen och aTomtabisen» 67. 

Skattsökaren 68. 

Den rika frön 69. 

Hackhemarne 70. 

Amund och Sigge 70. 

Folksagor: Konungasonen och Florinna 71. 

Qvistmuntus, Kobäljantus, Abomäsios 81. 

Gubben och Gumman 84. 

Pojken å Räfven 86. 

Jätten och Ekorren 87. 

Göken, Tuppen och Orren 88. 



IV 

Pag. 

FOLKVISOR, FOLKLEKAR, m. m 89. 

Äldre folkvisor: Harpans kraft; 91. 

Herr Olof och Elffrun 94. 

Hertig Fröjdenborg och Fröken A.delin 96. 

Konungen och Guldsmedens dotter 99. 

Konungabarnen 102. 

Liten Sjöman 105. 

Den sörjande 106. 

Spelmannen 108. 

Den stora kråkan 109. 

Mjölnarevisan 110. 

Nyare visor af blandadt innehåll: Jungfrun och Sjömannen . . 112. 

Den motsträfvige brudgummen 114. 

Historiska och politiska visor: Beväringsvisa 115. 

Slaget vid Leipzig 1813 117. 

Vallvisor 117. 

Vaggvisor^ Barnqväden och Bim 118. 

Folklekar: Räfven raskar nti riset . 123. 

Soldatlek 125. 

MUSIKBILAGA 127. 



In ledning. 

\jm någon skrift^ som lemnats i allmänbetens bånder, 
varit i behuf af en inledning, en förklaring öfver orsar 
ken till dess framträdande; så är deC tvifvelsutan denna* 
I en tid, då n^n genom bibringandet af större upplys^ 
ning söker att i grunden utrota gamla fördomar och öf*> 
vertro, skall väl en uppmaning att samla ocb till efter- 
verlden bevara sådana lemningar från förflutna, mindrei 
upplysta tider, förefalla måi^gen besynnerlig. Och dock 
ligger just uti denna samtidens lofvärda rigtning grun« 
den, hvarföre äfven flydda tiders tanke- och fÖrestälU* 
uingssätt, seder ocb bruk, sånger och sägner, språk oebi 
minnen förtjena vår synnerliga uppmärksamhet. Utan- 
att veta hvad som varit, kan ingen klart fatta hvad samr 
är; ocb utan att en föregående forskning belyst de fdr*^ 
hållanden, under bvilka ett folk småningom utvecklat si^ 
från naturbestämdiiet till frihet, från råhet till eivitisa* 
tion, kan dess närvarande kultur leke nöjaktigt förklaras. 
Om det också är en obestridlig sanning, att vissa alU 
manna lagar gälla för sJla folks utveckling, och att denna 
blifvit mera öfverensstämmande och befryndad ju mera 
folken egt beröring med hvarandra uti religiöst och po- 
litiskt afseende; så hindrar detta dock icke att olika 
afcaplynne och anlag, samt yttre inverkande omständig^ 



VI 

heter kunnat göra dessa lagar mer eller mindre bestämda 
och begränsade, mer eller mindre klart framträdande hos 
olika folk och på olika tiden Hos hvarje folk, likasom 
hos hvarje individ, finnes alltid något, som är det i 
köttet buret och ej i kläderna skuret, något, som gör 
det till detta folk, och hvarigenom det bestämdt åtskiljer 
sig från alla andra; och detta är folkets egendomliga 
natur, grunden för dess tillvaro, och den dolda källan, 
hvarur all nationel utveckling måste härledas. Ett folks 
sträfvan att uppsöka, utreda och förklara denna är så- 
ledes intet annat än dess bemödande att lära känna sig 
sjelft, och sjelf kännedomen är ett grundvilkor för all fri 
utveckling. Ju -mera derföre ett folk lyckas att uppfatta 
sitt väsende i dess mångfaldiga och olika bestämningar, 
desto mera skall det höja sig i upplysning och frihet, 
och derigenom kraftigast bidraga till förverkligandet af 
mensklighetens högsta mål. Att en lefvande kunskap 
om andra folks civilisation, konst och Utteratur, seder 
och bruk, lagar och inrättningar, som så flitigt påyrkas 
i våra dagar, verksamt bidrager härtill, är onekligt, då 
kännedomen om andra besläglade väsendens utveckling 
alltid är en god ledning för ett opartiskt sjelfbedömande. 
Men urartar denna kunskap till ett tanklöst efterhärm- 
ningsbegär, h varpå dess värre ej saknas exempel, då är 
dess värde förloradt, och nyttan vänd till skada. Den 
menniska, som väljer en annan — om än aldrig så för- 
träfflig — till förebild, och ledd af begäret att efterlikna 
denna, förglömmer sin individualitet, hon tappar slutligen 
bort sig sjelf och blifver den olyckligaste af alla varel- 
ser; och det folk) som, dåradt af en ensidigt cosmo- 
politisk verldsåskådning, åsidosätter sin egen nationalitet, 
förlorar småningom all hållning, blifver en kropp utan 
lifskraft och skäll snart försvinna, uppslukadt af ett 



VII 

större och inägtigare, som bättre bevarat detta grund- 
viikor för ett folks tillvaro och storhet. 

Då DU en noggrann kännedom om det af naturen 
gifna, som förlänar h varje folks utveckling dess egen- 
domliga pregel, är af sådan vigt, så ligger det magt 
uppå att förvärfva en sådan kunskap. Och för att vinna 
den, måste man med forskningens blick från det närva- 
rande småningom tränga in i det förflutna, och der upp- 
söka det dolda fröet till hvad man hos samtiden finner i 
stark utveckling eller redan fullmoget. Men dervid får 
man icke inskränka sig till blott en undersökning af fol- 
ket i dess förhållande till stat och kyrka, konst och 
litteratur; utan vid sidan af denna rent historiska forsk- 
ning, måste följa en naturhistorisk och psykologisk ut- 
redning af folkandens utveckHng, sådan denna uppen- 
barar sig uti olika tiders enskilda lif, tanke- och före- 
ställningssätt, seder och bruk. Ej heller får man tro^ 
att en sådan undersökning af det framfarna är tillfyllest- 
görande, om den blott omfattar lif vet och rörelsen på 
samhällets solbelysta höjder. Den måste tränga ned i 
de djupa dalarne, der skymning och mörker länge herr- 
skdt, för att såvidt möjligt är tillse, hvad som rörer sig 
nere i folkgrunden; ty utvecklingen fortgår äfven der, 
om också mera tyst och obemärkt, och det är derifrån, 
som den allmänna civilisationen i sig upptager och för- 
arbetar det sannt nationela, som ensamt förlänar henne 
kraft att emotstå de starka cosmopolitiska vindar, för 
hvilka hon utsattes på samhällets höjder. 

Men det är tid att öfvergå från dessa allmänna be^ 
traktelser, och med några exeinpel visa, hvilka upplys- 
ningar om Svenska folkets inre utveckling kunna vinnas 
af en sådan forskning nere i folkgrunden. Genom gransk- 
ningen af en eller annan sägen, ett eller annat enstaka 



VIII 

fidskepbgt bruk kommer man ej långt; ty endast ur en 
klar uppfattning af folklifvet i dess helhet kunna dessa 
Tinna sin fullständiga förklaring. På den punkt i upp- 
Jysning och bildning vi nu kommit, då vi mer eller 
mindre nöjaktigt kunna, eller åtminstone tro oss kunna 
förklara naturens under, måste detta innerliga samlif med 
naturen, hvars magt öfver sinnet öfverallt och i så mång^ 
faldiga former visar sig, förefalla svårfattligt, om ej 
oförklarligt. Det skall ej heller lyckas oss att komma 
till någon klar uppfattning deraf, om vi icke taga för*- 
nuftet till fånga, för att med fantasiens tillhjelp helt 
öch hållet förflytta oss in i det lif, hvars yttringar vi 
der möta; ty först sedan vi på detta sätt gjort allmo- 
gens föreställningar till våra egna, kunna vi se dem i 
deras rätta ljus och göra dem tillgängliga för en när- 
mare förklaring. Det sinligas och öfversinligas oskiljak- 
tighet, naturens befolkande med personliga, mennisko- 
vänliga och menniskofiendtliga magter, hvarigenom men- 
Diskans kamp med naturen till en god del förflyttas inom 
ändens verld, utgöra grunddragen i vår nationela öfver- 
tro. När derföre den späde verldsborgaren födes, är 
det moderns högsta omsorg att genom lämpliga mått 
och steg försäkra sig om dessas bistånd till främjandet 
af hans framtida lycka; och när barnet växer upp, blif- 
ver yngling och man, äro dessa försigtighetsmått lika 
nödvändiga vid alla hans vigtigare förehafvanden. Pä 
detta sätt h vilar något hemlighetsfullt, om också omed- 
vetet, öfver hans hela varelse, och detta hemlighetsfulla 
är det, som ända intill våra dagar spridt en viss po- 
etisk doft öfver allmogens lif och der i viss mon upp- 
lyftat och förandligat äfven hvardagslifvets prosa. Redan 
detta gör folklifvet förtjent af en närmare undersökning, 
iniian tidehvarfvets praktiska ande med sitt debet och 



tx 

credit, sina aciier ock vexlar 8fven der dödat de sii^ta 
lemniiigarne af en fordom rik naturpoesi. 

Afven ur en annan synpunkt är en betraktelse af 
folklifvet icke utan intresse. Den visar oss^ alt vid si- 
dan af vår evangeliskt lutherska lära med dess bruk 
och ceremonier^ fortlefver i det tysta och obemärkta en 
öfvertro, som visserligen är af christendomens ande be- 
stämd och begränsad, men detta oaktadt så omisskän- 
neligt visar sin härkomst från en gammal förträngd 
natur-religion, att ingen, som egnat den någon upp- 
märksamhet, kan förneka dess ursprung. Ännu spökat* 
gamle Oden, och hans möjligen äldre själsfränder, om 
också under andra formef, ehuru alla tecken gifva vid ^ 
handen, att deras tid snart är ute. En stigande upp- ^ 
lysning har hos folket väckt reflexionen, och denna, hvars 
första lifsform är tviflet, har redan skakat den med fol- 
ket sammanväxta öfvertron i dess innersta rot. Och en 
gång väckt, har den ej stannat dervid. Från tron på 
"sjörån, skogsrån, tomtegubbar, löfjerskor och mera så- 
dant"* har den vändt sig till tron på presten — den form 
hvarunder de gamles religiösa tro uppenbarade sig — ^ 
och sedermera småningom, men conseqvent, angripit allt, 
som varit föremål för fädrens blinda tro och vördnad* 
Den närvarande religiösa oredan, med hvad deraf kom- 
mit och komma kan, torde här finna sin bästa förkla- 
ring; och ensamt denna omständighet bör vara tillräck* 
lig, att hit vända fosterlandsvännens uppmärksamhet. 

Ehuru folklifvets minnen, betraktade i deras inbör- 
des sammanhang, lemna den rikaste vedergällning för 
forskarens möda, så får man likväl icke förgäta, att 
hvarje särskildt minne, det vare sig sång eller saga, 
s^ eller bruk, äfven har sin egen särskilda betydelse, 
0cb att en vigtig moralisk eiler historisk sanning ofta 



kan finnas dold der, hvarest en flygtig blick icke upp- 
täcker något af värde. Kan man utsträcka sin under- 
sökning af dessa minnen till en jämnförelse med hvad 
hos andra folk förefinnes, skall dessutom den nära fränd- 
skap, som visar sig emellan äfven de mest åtskiljda folks 
sånger och sägner, öppna ett vidsträckt fält, der upp- 
lysningar af största intresse kunna erhållas. Att här 
ingå i någon närmare granskning af våra olika minnen 
medgifver ej det inskränkta utrymmet för en inledning. 
Endast folkspråken må vi egna några ord i förbigående. 
De ega ett stort värde för den fosterländska språkforsk- 
ningen, icke blott derföre, att de lagar, hvarefter språ- 
ket utvecklat sig, ofta mera tydligt framträda der, än i 
det för främmande inverkan mera utsatta Riks-språket, 
utan emedan de äfven på språkets framtida utveckling 
måste utöfva ett stort inflytande. Ej mindre vigt hafva 
de för f orn-historien , då de bevarat många ord, hvilka 
icke ur vårt kända fornspråk kunna nöjaktigt förklaras, 
utan hänvisa till de äldre folk, hvaraf vår jord bevarat 
så många minnen; och det är nästan otvifvelaktigt , att 
en grundlig undersökning af våra munarter skall ådaga- 
lägga, att dessa landets fornbyggare ega större del i oss 
än vi hitintills velat medgifva eller ens kunnat ana. Be- 
sinna vi slutligen att folkspråket är den form, hvaruti 
allmogens tankar och föreställningar framträda, så följer 
derutaf att en noggrann undersökning af ep orts tungo- 
mål måste bidraga att sprida ljus öfver begreppens ut- 
veckling hos bygdens allmoge; men endast ett mångårigt, 
grundligt studium kan i detta fall uppnå resultater, som 
ej blifva vilseledande. 

Äro nu, såsom vi i det föregående sökt visa, folk- 
lifvets minnen värda en närmare belysning, så måste de 
samlas och bevaras, för att göras tillgängliga för for- 



XI 

skaren. Och man får ej allt för länge dröja härmed, tj 
hvad som skall göras, måste göras snart, innan alla 
de gamla, som ensamt hafva något att förtälja, nedlagt 
sina trötta hufvuden. Men då hvarje vrå af gamla Sverige 
härvid måste genomforskas, så är detta ett drygt arbete, 
som kräfver mångas förenade krafter. Ja, skall något 
af verkligt värde vinnas, så måste en allmän bouppteck- 
ning öfver den ännu behållna återstoden snart börja i 
alla landsändar, och ingen, som känner ett svenskt 
hjerta i bröstet, bör anse sig för hög eller för ringa, 
att medverka till sakens befrämjande. En sådan öfver- 
tygelse om svenska folkets pligt att sjelft taga denna sak 
om hand, uppmanade för trenne år sedan några foster- 
landets vänner i Nerike att stifta en förening till sam- 
lande af hembygdens fornminnen och skyddande af dess 
fornlemningar. Företaget rönte bifall, och den nya för- 
eningen räknade snart ett ej ringa antal ledamöter både 
iaom och utom Nerikes gränser. Af dessa hoppades 
man att kunna påräkna något mer än blott varmt intresse 
och fromma välönskningar, och då var det äfven nöd- 
vändigt att en handledning lemnades dem, som möjligen 
derutöfver ville sträcka sitt deltagande. Det hade visser- 
ligen varit i högsta måtto önskvärdt, att ett sådant verk 
fått öfverlemnas åt värdigare händer; men då föreningen 
af rent ekonomiska skäl ej kunde vända sig till någon 
för henne främmande, så tillkom denna skrift. Hvad 
dess uppställning beträffar, så hade en afhandling, be- 
skrifvande och definierande hvarje särskild klass af forn- 
minnen kadske varit lämpligast; om blott en sådan form 
kunnat väl förenas med sammanskrifvarens förmåga, och 
ej fordrat allt för mycket tålamod hos flertalet af hans 
läsare. Vår förtjenstfulle fornforskares A» E. Holmbergs 
benägna löfte om en snart utkommande Handbok i Nor- 



X» 

disk fornkun&kap för menige mao^ hvarigenora utg. b&* 
friades fråo arbetets svåraste del: beskrifniDgen af våra 
yttre forDlemningar och fornsaker, gjorde äfven en så^ 
dan uppställning mindre behöflig. Att låta en god sak 
tala för sig sjelf är alltid det bästa; och derfore har Utg« 
endast meddelat några trogna' anteckningar, hemtade ur 
de tillförlitligaste källor, samt till korta inledningar och 
mimärkningar inskränkt, hvad han ur egen fatabur möj- 
ligen kunnat bafva att tillägga. Härigenom böra de fel, 
som möjligen förefianas i hans uppfattning af ämnet, blifva 
mindre missledande, då det står en hvar öppet, att obe* 
roende af hans förmenanden, ur det anförda draga de 
slutsatser, h vartill han kan anse sig befogad. Att emed« 
lertid många fel torde finnas i hans arbete, som ej på 
denna grund kunna ursäktas, är ganska sannolikt; men 
då bokens ändamål är, att så godt utg. kunnat, vägleda 
andra på det fält, der han sjelf arbetar, så är det af 
största vigt att dess fel och brister blifva anmärkta och 
rättade» Med tacksamhet skall han derföre emottaga och 
ställa sig till efterrättelse de anmärkningar, som af sak- 
kunnige män kunna framställas , och villigt lemna de för- 
klaringar, som af honom i anledning derutaf kunna äskas. 
Sörby i Februari 1860. 

Utg^varm. 



TiTCkfiil 

hvilka läsaren före bokens begagnande torde benäget anmärka. 



lid. 


8, 


rad. 


3 0. 


2 nedifr. 


står 


Aftawal 


lås 


Aftawal. 


99 


99 


99 


99 


99 


99 


Äftäwal 


99 


ÅfidwaX. 


» 


20, 


99 


5 


99 


99 


Bala 


99 


B'(åa. 


99 


23, 


99 


10 


99 


99 


Ddka 


99 


Dilka. 


?» 


a», 


99 


1 


uppifr. 


99 


Fé\ 


99 


Fél. 


5? 


99 


99 


30 


99 


99 


Flatr 


99 


Flatr. 


» 


99 


99 


32 


99 


99 


Flépr 


99 


flépr. 


W 


30, 


99 


11 


99 


19 


Flåsmättr 


99 


Flåsmättr. 


99 


99 


99 


21 


99 


99 


Fndsk 


9J 


Fnask. 


>5 


34, 


99 


7 


99 


99 


Askäpoten 


9* 


w 

Askäpoten. 


99 


41, 


99 


24 


99 


99 


TodUe 


99 


Tödise. 


99 


105, 


99 


8 


nedifr. 


♦9 


din 


99 


dina. 






Ed samlare på detta fält, som ej eger desto grundligare insigter 
uti Fornspråket, bör antaga såsom hufvudregel: att städse anteckna 
ordet, uttrycket eller talesättet sådant det förekommer i allmogens 
mun, och ej på grund al egna förmenanden om ursprung och bär- 
ledning tillåta sig någon förändring af form eller betydelse. Detta 
är nämnligen af största vigt, emedan ofta nog kan inträffa, att 
hvad samlaren ansett för fel eller förvrängning, just är det rätta 
och ursprungliga. Alltför gerna må han framställa sina egna åsig- 
ter i dessa fall; men derförinnan måste han samvetsgrannt och tror 
get hafva återgifvit ordet, sådant det lefver ho^ allmogen, och den 
betydelse det der eger. Han bör ej heller tillåta sig att utdöma 
något ord derföre, att det förefaller honom mindre begripligt, ja icke 
ens om det j^yne$ honom alldeles orimligt och fgrvändt; ty ju äldre 
och mera forn^rtadt uttrycket är, desto mindre lättfattligt måste det 
också blifva för den, som endast känner nutidens svenska språJc 
Det kan visserligen synas mången besynnerligt att fordra uppteck- 
nandet af sådana ord, som ligammal, användt omen utlef vad gubbe 
på nittiotalet^ eUer osynligt, un ett föremål, som rent af stöter ögat — 
och likväl skulle en samlare göra ganska orätt, om han nekade dessa 
både gamla och goda uttryck en plats i sin ordlista*). Skulle han 
ock, genom att strängt följa denna regel, någon gång komma att 
upptaga ett eller annat af intet eller endast underordnadt värde, så 
kan ett sådant fel af den sak-kunnige granskaren lätt afl^elpas; 
då deremot en försummad uppteckning stundom kan medföra éÄ oer* 
sättiig förlust, emedan dylika uttryck, som redan för samtiden &ro 



*) o nti dyliks sammansattnmgar är den gamla fSrsiarkniDgspartikdn o/, som 
ökar betydelsen af det ord, hvarmed den forbindea, ocb ögamm4i$ är s&le- 
dM utgammal, étynligti aUtför aynligft, för mycket i ogosen fallande. 

1 



svårfattliga, icke kunna pSräkna någon längre tillvaro, utan snart 
alldeles försvinna ur bruk. Vid antecknandet af sådana ord, hvilkas 
betydelse han ej rätt klart fattat, är det alltid bäst att meddela den 
ordställning, hvaruti han h5rt dem användas. 

Vidare bör han ej draga i betänkande att anteckna ett ord 
derföre, att det förekommer på äfven andra orter än den, han gjort 
till föremål för sina underökningar ; ty är ordet till form eller be- 
tydelse afvikande från skriftspråket, bör sådant alltid anmärkas. Det 
finnes nämnligen många. ord, rXiSsiga, höjtlingsformer, som ärp gemen- 
samma för snart sagdt alla Svenska munarter, men som likväl icke 
användas i vårdad skrift; och om nu hvarje samlare just på grund 
af derks aflmännellghet förbisSge dem, huru skulle de då bllf vä upp- 
tecknade och bevarade? Så länge våra munarter äro så litet kända, 
Itan dessutom ingen med full säkerhet afgöra, om ett ord, eller en 
iiöjningsform är egendomlig för en viss trätt eller ej, då* det' kan 
förekomma äfven i andra, för honom okända bygdemål. Sålunda 
möter man t. ex. i Nerikes Allmogemål ord, som man gerna skulle 
vilja anse såsom för denna bygd egendoniliga, men som dock åter- 
finnas alldeles lika eller e,ndast obetydligt förändrade uti icke ' blott 
andra Svenska folkspråk, utan af ven Danska, Nörskä, Tyska, En- 
gelska, ja till och med Icke-Germaniska språkarler. Samlaren ttic^ste 
Mföre anteckna allt, som flnneä änmäi^knlngsvärdt, oafsédt om det 
Sr *§émensamt för andra' örter éUer ej. ^ ' 

Att uppställa aågra korta och allmäh|ä'ttllga féglor ftlir antéck- 
tiandet af en munarts grammatiska - egenheter är ej lätt, på den 
-punkt undervisningen i Svenska språket för närvarande befinner sig. 
Hvad här kan meddelas är endast några enkla anvisningar, och 
äessa '$kola i största korthet blifva atfnöggtannt Iakttaga följande: 
^' 1. Uttalet, och genbm olika beitekiiingär utmärka olika ^ud i 
hvartid man, till 'vinnlande 'af enhet, kart *!regagna' de här sid. 6 före- 
slagna',' åtminstone till dess taran furinif hSgra bättre o'ch "mera ända- 
liÄlsénliga: '- • ; ' - -■'' ':\ ' - '■';' ' ' - ;"' 

2. BÖJningsforrtiérnfäho^ 9e *. k. 'stärka 'vérbérna —^'sådana 
a^ olika tempora tilrirärkäs inera" kt 'Votvokalehö 'förändring 'äii 'feö^ 
nötn ttllafedt f€?mj)uétéckén, hviftet alltid 'saknas uti 'imiierf.'ind]c. — 
öch bRlt^a öessii i synnerhet dem, soih antingen ej mera' fliinås vid 
lif i skriftspråket, eller ock der antagit svag böjning; t. ex. i Öster- 
Nerkfskan. ^^ 






fiÉAi* 



linpetf. Infi. *■' 



(vägde) ♦) ' ' '' vägt* 

{malde) (uU.: marde) malt* 
(Mte) åkt* 

truske " trmiki éil iryskd' 

hurge ' ^burgt' 

turke vurkt* 



väga vög 

mala mdl 

åka ok 

trö9%a ell. '^ska ira$k 

bärga • barg 

värka '■ värk 
m. fl. 

,9. Alla ovanliga verbalformefj, vara. sig starka ^Ver 8vaga, 

.sas9m. U ^. ifn]}BT^t. Qdkk,:stdttf lätt ell. tö :af gåp^stå9 iAtfi; im- 

fftft italde^f i^alde^ vardt a,i $iäila, 9väljftn värja a« S« v. ,,I|4I|;|4q- 

des om , sft|rsH>W2^ ; tempu^ändels^r , för pluralis för$fipua<s. . i; Ositerr * 

Nerike finnas sådaneför prsesens och någon gäng. för jmp^t;/5åled«p 

vi komma, di villa, ej såsom i vanligt talspråket?» kommer, di vilL 

men mera sällan di ^ummo^ utan jii kom **). ^ . 

4. Substantivernas åndelser — särdeles för bestämda formen i 

singularis och pluralis —, emedan de vanligen äro terameligen olika 

skriftspråkets; t.' ex, i Öster-Nerikes munart. 

Masc. Fem. 

Gubbe Qubben , Käring 
Gubbar Gubbar Käringar 



Töke» 
Tokar 



GumviOt 

i . • 

Gummor 



Kär inga 
Käringar 
Gumma 
Gummöra 



, Neutr. 



Barn ; 



mr , 

tokar 
m. fl. 

Äfvensa vokalförändring uti pluralis, der sådan eger rum, t. 
ex.: häng, hänger; spång, spänger; så, sär; tå tär; gran, granar; 

jfk^ jE^., 3amt lemjungar.af;:gaii)l^ .^S!U$aiMl^lser4er ^dan^,; Kunna 
flppjtäeka?.. ^i- ; ■ ► > .-. . •■ .' i:;,; i,. .-.•: ■' ■vy.i'--:^i\.'uu\ nU 

*) Vågay maXa^ åka m. fl. ega ej starkt imperf. conj., utan nyttja | dess 
ställe de svaga formerna ffägde, malde, åkte o. s. v.; s&Iedes: Ja va* 
it kvdrna å möl, — mgn: Ufii di malde bdtter dndål Ar étt Tack- 
lande Yérb tiU sin betydelse bäde intransitivt ocb transitivt, sä bar det i 
éitti fallet stark, i senare äter svag böjning: Ja vägde hönum, å han 
vög i» lisp. 

**) För att underlätta uppsökandet af de starka vexber, som ännu kunn& finnas 
vid lif, är en förteckning öfver alla sädane, som i Svenska spräket af fomo 
**' funnits eBer pä grund af lefvand^ afkonUingar antagits säsp^/i urminnes 
tid forgängna, nu under arbete. Ben skall tryckas pä skri^apper med lem- 
nadt rnm for anmärkningar, ocb utdelas till de Nérikes män, som visa sig 
cgft ]i6g «tt Terbamt deltaga jAi Matåikået af liembygdens fölksj^ifil:. 



A. A4}ecti?ernas könsändelsw, som i Oster-Nerike gemenligen 
åro tre-*), t. ex. 



Kråkugr 
Stur$umr **) 
Liten 
Flatr 



Neutr. 

kröku0f 
fiaitj 



6. Pronomina, hvilka - 
stor ski^aktighet från skrift. 



Fem. 

mkug 
stursam 
lita 
flat 
m. fl. 

om ej alltid forntrogna — likväl fOrete 

Äfven här visar sig allmogens klara 

om ordens kön i bibehållandet af tre ändelser Ofverallt der 

olika kön «kall utmärkas. Såsom bevis härpå må anföras pron. 

poss. i Oster-Nerike. 

Jlf»fi mi mittf 

Din di ditt. 

Våran [Vdnn] våra varat, 

fåran ^ra eUrat, 

Sin si sitt. 

7. Partiklarne — af hvilka munarterne vanligen ega en stor 
mängd för skriftspråket till form och betydelser mer eller mindre 
främmande — samt slutligen 

8. Ovanliga ordställningar och allt som afviker från vanligt 
språkbruk. 



Hvad åter beträffar sättet för upplysningars vinnande, så måste 
det hufvudsakligast lemnas åt hvars och ens egen uppfattning af 



*} Mindre ofta förekomma 2 ändeker, s&som masc. och fem. vesenf seatr. 
veså elL masc. svartr; fem. ocli uetutr. svart Men i ea munart, som aå 
envist fietsthåller könsmärket, torde äftren dessa böra i skrift erkSlla 3 ändel- 
ser, eliuni sådant ej i tal förmärkes, ty ntan tvifvel kan man med fullt 
skäl skrifva 

vesenn vesen vesä 

åvartr svart svartt 

s&vil pfi grund af forntidens Yitnesbord, som i ölverensstämmelse mtÅ flatT, 
flaty flati och Mötr, btÖty blött. Adj. af en ändelse ärosällsporda och oftait 
hemtade f^ skriftspråket. 

) Stursamr zz den som gem» gturar^ således: lystenv^t se^ njiken. 



personer och omständigheter. Att det fir till Allmogen man bSr 
vända sig, behöfver knappast ^gas, åfvensom att de gamle, hos 
hvilka folkskolans bibringande af större kunskap i skriftspråket ej 
undanträngt och bragt i fOrgätenhet fädrens tungomål, företrädesvis 
böra uppsökas. Ju äldre uppgifter man kan erhålla, desto bättre; 
och JH äldre sagesmannen är, desto tillförlitligare hans upplysnin- 
gar. Så vidt möJHgt är bör man dock undvika frågor — åtmin- 
stone till dess man lyckats tillvinna sig den tillfrågades fulla för- 
troende — , ty den frågvise är alltid misstänkt uti allmogens ögon, 
och får derföre oftast nöja sig med korta och föga tillfreds-ställande 
svar. Härtill kommer, att bonden icke sällan eger en viss naturlig 
skygghet att i samtal med herremannen nyttja sitt eget tungomål. 
Han fruktar att denne skall bele honom, och derföre yttrar han sig 
vid dylika tillfällen ofta i ett krystadt och mindre naturligt språk, 
hviiket ingalunda är hans vanliga, utan någonting som Allmogen 
sjelf kallar ^'Herräsäf\ ett slags efterapning af de bildades, med 
främmande ord späckade samtalsspråk'*). Den som vill vinna upp- 
lysningar om folkspråket måste derföre gå försigtigt tillväga, välja 
samtalets form, och icke begära utan att äfven i sin ordning lemna 
upplysningar ; ty genom gåfvor och gengåfvor varar vänskap längst, 
säger ordspråket. 

Utom de upplysningar, som på detta sätt vinnas omedelbart ur 
folkets mun, kunna rikhaltiga och förträffliga bidrag erhållas af 
hvarje bildad person på landet, som på något sätt står i beröring 
med allmogen. Mången driftig husfru kan betydligt rikta samlarens 
ordförråd med benämningar, hemtade från de husliga göromålen, så- 
som brygd, bak, slagt, linberedning, spanad, o. s. v. Läkare — 
såväl för menniskor som kreatur — kunna upplysa om allmogenam- 
nen på sjukdomar, läkemedel och kroppsdelar. Egendomsherren, 
Prosten, Tjenstemannen, korteligen en och hvar, som har något att 
skaffa med allmogen, kan blifva en nyttig medarbetare, när vl^an 
ej saknas. De som dock kunna verka mest och lemna de rikaste 



*) såsom prof pl "Herresäj" ml här anföras följande: "H6 va aUt hemma i 
Botaniken^ for kö bota mej når ja hade värk i nåsones tnsigV* "Dike 
kommer fiUle te tas gratis ma grafra ma en rundal ve didera sUfh' 
paråUra", Sådant är icke manart utan lingoa franca eUer hvad allmogen 
kaUar "tabéelSnéska^ »om ä kyasken tyska häller svenska", och traflias lyck- 
ligtTia sällan hos det lana bondeståndet, atan hos dem som "ffTOJekUra" 
(foirn aospråk) på en bildning, de ej ^ga. 



UBply^oUig^na Utp v^ Folkskoto^ärar^* De Mrnsk ^vä! duift- 
9ov^ fplkr^språk^t, b vilket renare pftast varit deras ^et tungomål I 
harndoiuens dagar ;..oph d^ fikeping pli hvarjs heganan 4«tt^ fo^r 
^krifves, lioppas.ocksÅ:att kunna. påräkiHii deras biträde, — ett W*- 
tr4de, som ej bör blifva lönl?stvder det villigt ocjii. kraftjgt- lemnaSM 
. .. Jptan Dagpa prof på bidrAgi utseende folkspråket, meddelas^ torde 
det, vara Jiodigt ^tt redogpra för de betecköingar bär , ^juvändts ..tiU 
imi)är)c^p^e af bokstäfveroes skiftanfle Qcb fOi; vs^pljg Svien&fi^iptir 
äier miudce främmi^nde Uud» 

. L Tok^betectaiiDgar: 

tt,'föngt eller kort, uttalas som i vanligt talspråk. 
d, kört, riästån såsom ao eller kort 4? sSledes hdnii ååka (hänri, 
• ' aska); men der o öfvérgätt till långt å, skrifves hår d, såsom 
I' åföa, afvigsida. 

k, långt, iiästan såsom tvenne öppna o, utmärker det geriom sam- 
riiändragning, särdeles uti' substantlvernas åndelser uti bestänid 
form uppkomna långa och breda a-ljudet; t ex. gurfimä^ gubbar. 
*, kött, såsom i vanligt tal. 
t långt, t. ex.; hélsa (ej hällsa), héhéi 

é, långt, betecknar den i bestämda formen förlängda, Statkt beto- 
"^ ■ nade slut vokalen ixtl néutra i^å e, ' såsom: äj^é, bräbé (äplet, 
•'■ brådet). ' ' ' 

ty långt efter kort, har ett tjockt och hväsande gomljuö, nästan bnioj- 
' ligt att ätergifva för andra än infödda Nerkingaf och en del 
Medelpadsboar *). Rent i höres endast framför ng och' n*; 
fra;m'ter gg och kk (ek) uttalas det nästan såsom é. 
o, ki5Vt, snarlikt öppet ti, som dock Innan ljudet förklingat nästan of- 
vergått tillä,* således det i våra munarter ingalunda ovanligst 
mellanljildfet ud,**). 1 feminina pluralis ändeisen oi^'har o nä- 
fetan öfvérgätt till 6, hvarföre här ocköå skrifves 6. ' . 

*) Uti Selångers socken ati Medelpad förekomma de, eljest förNeniw •gend o »"» 
liga, tjocka i oeb p. Hura förklara denna likhet? Ar den Tal. helt ochhfil- 
let tiUföUi^, ell^r hafva väl i förn% tider några Nerikesmän dei; lipirst brutit 

**) Rent kort o torde knalast knnna uppvisas i Nerkiskun, ty tiU ooh.med 

irämmandé ord, såsom: kommitté, kompani hafva melhui]jadfeé ^flu, der detta 

' .. t 4 åWriått tiU rent ti, såsom i kamijön, kumsaije (commission^ enmmiswirie) 

n» IL Svårigheten att veta när kort 4 Vor i akaft.ket^kiiM) ned tf eller a 



6. iSngt, titUUs éiädKti f ' bSgsvenskam hök, bÖrXe, hönum, 8kö,lä. Ri 
u. kort eller långt, såsom i vanligt tal. 

9, iSngt^^^élleir koH, har ett hväsande gomljud, snarlikt det Ijocka i. 
' Skrfftefiråkéts y öfveif^åf '' stundom, särdeles framför k till ö, 

t. ex.: bök^ Wkta, f5r byk, lykta; men som denna Öfvergång ej 

åf aStiiän, skrifves hår 5 endast det detta ljud Vtinnit afgjordt 

företräde, 
a, -éåioöi 1 VÄ^nllg Svenska (om t i st f. a se under ä). 
d, likal^. DéssAsrtom betecknas härmed den högsvehska neutrala än - 
' delsen • i Ifestämd form ef, som T Nerkfskan sammandrages till 

a, då' ofdet icke förut har e till* slutbokstaf (se öf van Under é). 
tf, f'pltiiiilisandelsén ör åf ^feminina på a har étt' kort ocii öppet 

igud, sMriikt det Engelska u i but, cut m. fl. 

Consonant-beteGtamigar: 

6 utmärker tillvaron af ett i uttalet afnött eller assimileradt d, en- 
dast märkbart såsom starkare eller svagare aspiration, t. ex.: 
vä6r, fjäSrabr (uttal.: vithr, fjährahr). 

g efter a, då det följes af ä (gd), uttalas såsom;, således topd^sagcT 

såsom laid, $ajd^ Såsom, slutbokstaf bortfaller g uti meg, 

(itgp ieg ()m|g,. dig, sig], då tonvigten ej faller på ordet, eU$st 

bibehållesg.eUer öfvergår till j — d^t senare mest uti yngre per-i 

. söners tal (se ordlistan under d6gf)4 

1, eU tjodct, i vara> folkspråk ej ovanligt ljud, stundom närmande sig. 
..rent r, som vanligen uppkommit af rd eil. rldysasam; böVjA^ 
väl m. fl. Vanligt I uttalas uti Nerike föga tunnare efter Jiåi)ga 
vokaler; efter 6, /; g, k, p; efter kort vokal dä en consonant i 
samma stafvelse följer; samt slutligen emellan 2 vokaler, hvar- 
fdre M har i alla dessa fall och för bekvämlighetens skufd' 
teokluial L ; 

mn liknar i uttalet vn eller bn; således namn, jämn nästan såsom 
.v nann^ jävn, och torde derföre rattadt böra tecknas fn. 



^ kiÉoäe liåHgetröm vaj^ l^i for l^érl^itfgefi, ofm han l!>ioti, uta^ att fruKa eti 
ékr étitaH bjrbtt mot vaitligt inéll io):ig:ti^ ftprftkbrukj vilW fSija déii -säkra 
,lEi^iiig,[]i»ftii«legeD itifiwiart ^fbjud^^ Tf, deMTprkisfeaii ntti^r Vden tvety- 
digfjfokal^p 9$»^ fMj der,k^p liai med &11 [SäkerK«t att, ej £»la^ skrifvA 
o, ocli der uttalet or kort a vet han att å skall användas. Denna omstän- 
digbet torde väl förtjena språkforskarens uppmärksamhet, d& man här möj- 
'figeix tora^ tiMÄnAMaentsl^idé tléllaail^löéli i Ik^tiAg^ fråli TJ täU O.' 



8 
f»l uttalas sSsom fl; således Mpt^ rapta (iBtensirt lS rapa) slaom 

köftj rafla. 

$h betecknar här m, der detta, i motsatts mot vanlig Svenska, i utt&< 
talet öfvergått till det tyska sch ell. Engdska ah; t* ex« hvishla 
(hvjssla), wash (vass) m. fl. 

t uti supina af 2:dra conjugationen visar benägenhet atA (yfver^ 
till d; således böjt, hört, nästan såsom böjd^ hörd. 

w uttalas stundom i några trakter framför vokal nästan som i En- 
gelskan, t. ex.: toash (vass), Wiby, Wallby m. fl., v framför 
r öfvergår gerna till b^ dock ej alltid, utan får maji nästan li- 
ka ofta höra vrå som frrd, vri6a som bri6a. o..s. v. 
AUa öfriga consonanter ljuda som i vanlig svenska; d^ck 

&r c här öfverallt utbytt, så att ek skrifves hk, och i stället för q 

nytras k. 



Ordlista. 

De här nedan upptagna orden äro uteslutande samlade uti 
Askers och SköUerstads Häraders slättbygd, den s. k. Qvismaredalen. 
Endast bokstäfverne A — F meddelas, emedan utrymmet ej medgifvit 
hela samlingens införande. För att göra ordlistan sä enkel som 
möjligt hafva hvarje härledning och jämnförelse med andra språk-- 
arter sorgfälligt undvikits, i synnerhet som dessa uti en samlares 
verk alltid måste blifva af underordnadt värde. 



ASrtanj räkneordet 18, ofta sammandrdget till åttan. AHa räkne- 
ord, som uti vanlig svenska slutas på ton, få i Nerkiskan ran, 
t. ex.: ^jöttan, aÖrtan, nittan, 

Afligr, adj. Icraftig, ymnig, frodig; han har inte så vänt afligr 
säbj ej så särdeles frodig säd. 

Aftan, m. 1) Eftermiddag (afton i vidsträckt bemärkelse); 2) Ti- 
den från 5—8. Gubsaftan eller Oubs aftä, god afton (Guds 
afton?) — f aftä, i afton; men t af tes eller t a/^es, i går afton. 

Aftawalj m. Aftonvard, mellanmål som tages kl. 5 e. m. Afven ii/- 
täwaU 

Afvigr, a^j. 1) ^fvig i vanlig bemärkelse; 8) bakfram, åt orätt 



hSlh nifita o^i^i 8) ogansiig, ogyoMn, mi^gjmå. Am 
ä $å afcigr möt meg^ han &r mig oguostig, svår; Dä går iå 
afeigt^ det går så emot, år motgjordt. Formel Afougr finnes 
äfven, men vid litet lif. 

Afca^ fem. Afvigsida — vanligare dock: Äfoa. 

Alaa, v. a. 1. — 1) efterse^ vaktat 4Utta kriura, valla krea- 
turen; i) akta, anse, bry sig om: dä nikioA^ han alöri 
granb — akta um, bry sig om. Imperativen förAommer i ta- 
lesåttet akta på^ hör, gif akt, pass på! akta pä^ hank^mfMr! 
pass på att han kommer! 

Ällkötirét, f. Plmpinella saxifraga, GdL. 

AUäj vid superlativer, det högsvenska allra; således am Mif, ailä 
nuåt, för allra bäst o« s. v. 

Mlästäns, ad v. allestädes. Af ven Allä$tan$. 

AHme^^kair, adj. (vox mirantium) föritndwlig, ovanlig: <itt' va* en 
atknenskade brote^ förunderlig mängd; 

AUn^nt, adv. i allmänhet, alldeles. Dä ä allmänt /ör lita: det 
är alldeles förlitet 

Allmänhet, I uttrycket: för allmänheta, beständigt, städse. Kåk å 
mosug ä ho pUle, men inte ligger hö för allmänheta nu någ^: 
Afmattad och medtagen är hon väl, men inte ligger hon bestän- 
digt nu mera. 

AnH-drake^ m. hanen bland änderna. 

An6e, m. ande, andedrägt — i best. f.:dn5en (uttalas stundom såsom: 
den) — tappa ånÖeri, blifva andtruten. 

Anbköfbr, adj. som bar svårt att andas, lider af andtäppa. 

Anfil^f n. de sista andetagen, själtog, dödsstund: ligga i anölåtä* 

f .... 

jindma^» m. en vattenväxt, slägtet Lemma. « 

Anira, f. tråskoning på en kälkmede. 

AnSra, v. a. 1. förse med träskoning — dnSra um, förse med hy 
skon ing. 

Andrömma, v. a. brukas endast i mildare svordom, såsom Djäkeln 
andrömma! anbrömma tokkäl 0. s. v. 

AnJSeyies, Anhsyh^ adv. emot solens gång, från vester till öster, åt 
orätt håll, bakfram — hö nystar dnÖxylei. 

' o o 

An6axi^, f. tapp^ till lufthalet pa en tunna. 

> ^ 

AnHitaptr, a^j» andfådd, andtruten. 



to 

iiiR D/Misan(!|e, Idttfath ' 

Anka, y. n.i: Afäca p<f, våri^ mtsénöjd med, klaga pS, förtryta 
sig 6fver: jämnt har hö någä te anka på. 

Änktl^ m. fotknöl. :• , ^ ...;.. ^ 

Jmn$njt^. anaao^ Ordets fontier äfo 8&fdelAs v^aÉde/' a> ob^t. 
form: 1) maso. singylaris, /aÅnen, vantig^re ^n^ellir dn, 
i t cous/iii fo/re A90M|if :lt?eÖ<«iAn (hvarvManiian); 2) fém.sing. 
oitiia; 3 ) . neutr. .' ipiif. laniio^ ;^ i 4) pknalid, a/iArai b) 
best. form: 1) sing. masc. aMré^ feniw écb iMN|tr. oiiöra; 
2)plur. masc. aSre (^ri), fem. o..;n«itr*iiftr0>(jEh^a)i -^N^fcinh 
gen iiyt^ar ofta detta adj. då han på étt duhktit sätt villtalli 
om sig sig sjelf, t. ex. Somma Mfta åeg te allt^ \åtn ann 
(den talande sjelf)./ar trUki. å får assiftte; ti(riigen är dét af 
.detta brak, som talesättets «n ann ä $å géi ééik an ann (jag 
är så god som någon 'annan)iipipkominit. > Andra tale^tt: ett 
. anna\ år^ nästa, år; anna] j1<i9| någQ(\tiQg .he)t ajooat; du eka 
få ii på anna Ja^r, samt anna'' ve6, ann^t* tf^ finsina^ på: an- 
i)an utväg, annat råd, hvilka dock endast brukas med Qekeor4^ 
t. ex.: dd wa inte anna t;ed, (te, på) än te göra^ som han wille. 

Ännerlé6s,AnnLéss,, adv. annorledes, annorlunda. Detta adv.. eger 
äfven en comparativform, annerleosare eller afiniessare^ mycket 
annorlunda. 

Anneretäns^ Annentann, adv. annorstädes. 

Anejukkt, adv. särdeles, ofantligt, förunderligt^ 

Antura^ v. a. 1. anfäkta, ansatta (i svordom). Djäkeln antura, 
den mildaste ed, Nerkingen känner', och som han' knappast vill 
anse för övordom *^ v; reflex, antaga ovanliga låter, göra srfp 
till (i föraktlig bemärkelse).' H& unturdr 9ég fdrfåekéligt 

Antäppa, f. ärttäppa, särskildt inbagoard på trädetjoråefifc j 

AntltPffiigiirb^gäh gles stängsel krinj; en anf äppf, flom vpprifves 
h varje år och flyttas; deraf har ordet kommit att användas uti 
flere talesätt, t. ex.: Han ä som en antäppägärÖsgål, dä U 
gammalt stöke^ som knapt håller årä ut (om en gammal man 
som lutar mot gräfven); Ho ä som en antäppägärisgål» en 
' komrAer in hvar jeh iciU, 

Apäkatt^ m. markatta. ' ' 

Ardroj v. n. 1. uppsH|uta/ framskjuta, dröja. M ha ardra* n/kfft 
i dä längsta. 



11 

Är gr, adj. dugtig, driftig — brukas do^.i demm b6ty4^: 9ä0an 
.. med föIjaiMle s«)^taotivuia; således s^igea alltid:. 4irgr u wt- 
^«^4^ mea ej: garnet en ar fr QrMars, Skriftspr^ete . bety- 
;delsei on49 vred»: föiekommer äfvea^ doek nyttjas vai)lig^t or- 
den: ilsken» AUri§r3\ nif fl, i. d^nna; tanarkfils^.,. /• k; / 
ÄrmadUng^^ n.. tijngt, mödosamt arbete,:. . .; vv 

ArMugåi. t grapostu^ i ea by; dernr.érjf«iiiidr^ talor i' gvaimsttf» 
gan, eller i fdrtroligare tal årttufaster. '' •< < -.< 

J^a; f. aska. ^ ..■,••.•■.;.,■ •'!•■.•. -^ - 

-^«Ärj> m. trädet Ask (Fraxinus excelsipr), ;' ' 

Aitflny räkneordet aderton, brukas endast i utrop och svordom, t. ex. 
dä va åttan! ta meg åttan! o. s. >(. — såsom rent räkneord 
brukas. formen aortan (se detta). 

Ja;a, v. a. 1. plocka ax på en nybergad %er^ deraf ,. , ,. 

Äxare^ .©• axplo^afcafa . :. . i . . . . . ; 

Äxl, f . (i best. f . docla) axel, skuHra. Axel, l^u)ax«i lieter terw 
emoft ddiA m. i— .i .w . 



( » 



.. ;»•• ' 



Bagne, ra. gröfre' gren, som utgåf från léjélNa stamtnen ^-^ Baghett 

delar sig i. grenar, grenarne åter i qVistar. ' ' * 

Bafcaf»; le ftti*åb,fiHbakå, äter. .i . ; ./ 

Bakkar ab, n. mindre å?, bestående ät smärre kulfär: -' ' 
Bakkarast, t detsamma som' bakkarab. • •' '*^ 

Bciilås, i uttrycket gfä i täMås^ egentligen otti låi§/'som kommit i 

dag ^ att nyckeln ej kån v^a, men sedermera figäirligt om 
■ dtet som gäf emtJf Önskan eHei' beräkning. 
^kum, hå^i bakom. • 

Smöwtpfugt, adj. ostyrig, våldsam, vild '-^ äfven balb$tyrigr. 
Balöra^ v. n. 1. sladdra, prata. BalSra 'vtH; ^rata oml berätta 

hvad*main bordt fortfgä. 

Bänka, v. n. 1. btflta, slå, tåfnka på dSra, bulta på dOrr^, édnka 

pdnågon, piska Upp. ' ' '- • *• 

BdnkBy m. 1) slå, tvärslå på redskap i allmänhet; 2) stå på en 

vagnsdel eller kälke hvarpa korgen (botttn, kerinå) hvilar. 
Bdnkanaglf m. jernsprint, som forenar den främre lösa banken (léSa' 



ii 

bdtikeH) p& en vagn méd underfedet. Oftare brakas dook bé- 
Hämningen lé6abanka»pinnt. 

Barbakka, adj. i talesätten: riUtt bärbnkka, riéa på en häst utan 
sadel; vara barbakka, h vilket mest brukas i ndcande sattser, 
t. 6X. Ad ä inte barbakka: hon är icke fattig, hon har till att 
skyla ryggen med, elier står ick^ på bar backe. 

Barbast, adv. ofantligt, f5rskräckligt; dä regnur barta$t 

MarAiia^ ad v. blott, aUraast, endast, egentligoi Buperlat. af bar^, 
hvilket äfven brukas. 

Barhufda6r, adj. med bart hufvud, barhufvad. Formen barjkofdaHr 
brukas äfven. 

Barka, v. n. 1. f5rekommer i betydelsen begynna, om någon rörelse 
som sker häftigt, t. ex.: barka te å gniöa^ barka te å Aå$$ 
eller barka ihop å sXåis^ äfven blott barka tAdp, samt bark^ 
etab^ i väg^ unna\ åf, sätta sig i rörelse: jfr. under Bära. 

Barna, v. n. 1. föda barn. 

Barnföddr, adj. född; barnföddr i Mätsa, född uti HäHösa. 

Barsölt n. barnsöl, gästabud vid barndop. 

Basa^ v. n. 1. — 1) värma, eldtorka: baea brä&ry 2) slå, piska; 
3) springa i uttrycken: komma basatUies; basa i väg, staH, 
unnaj åf m. fl. 

Batting^ m. oäkta barn, frillobarn (aldrig om äkta afkomma). 

Battif^y m. 7 skilUng banco, bancovitten, slant i ailmänbet (rot* 
skildt från förestående). 

Bege, v. a. 4. öfvergifva, upphöra med, i talesättet: dä beger ja\ 
det öfvergifver jag, bryr mig ej vidare om. 

Begåfningy i. fästegåfvor; fordomdags bestående af Psalmbok f^ruÖ- 
böka), silkesdukar (bruh^kaiar)^ ett par grannt utsydda hand- 
skar (bruiluivJSskår), samt stycke och bindmössa. Nu för 
tiden består begåfninga af hvarjehanda skänker, lämpade efter 
vederbörandes tycke och smak. Den köpes gerna på den & k. 
Pålsmessäda^n (d. 25 Januari, om denna icke är böndag) un- 
der Hindriksmessan i Örebro. 

Behjelpligt, ad v. nätt och jämnt, i det närmasle.hvad m^n behöfver. 
. Ett allmänt men sannolikt föga gammalt ord. 

Békf n. beck; deraf adj. bekanste i uttrycken bpkanste svarty mörkt^ 
. 0. s. v* 

Beluxa^ v. a, U bedraga^ narra, lura. 



IS 

J^r^nM^ flgu Utet, kuUrift oph k9M betg« tom obetydlig at^utw 

öfv€r jordytan, 
BergknatUi, m. detMffl«a som B^gkuUiéf 
MéffJUk, IB. Melica nutaps (Gelier^edt); 
Berf^raf t Rurpinc acetoscdla* GelL Oftare dock kaUadi aastfSti$r 

eller Barté0(U9TniUr. 
Birgiöta^ f. Polypodium vulgäre, Gell* Oltare St€n$liia. 
BirUtiUif v. a. och; lu 2. utdda och taga nattvarden. Ordet brukas 

sillan. 
Bmmib^ n^ möda, brak, beavfir. 

BétCj v. a. 1. stycka, dela, bryta i bitar: IMa brä6 i msolka. 
Béta^ v. a. 1. (om skinnfäUar) låta kOttsidan surna genom bestry- 

ka.nde med korn- eller rågmjöl. 
Béit, m. 1) bit, stycke i allmiphet; htHUéU, matabéte (köttbf^ 

(formerna bete och bite omvexla); 2) ett stycke, väg: dä ä 

Mi bruéiga jbétM. 
Biie$ké6^ n. tideo emellan tvenne kreatursfod^; således om tiden 

från ottan till frukost^ från frukost til) middag o. s. v. Inte 

piller du opp*ä på ett péteeké6 n^, 
B0te$kl6, f. dörrstolpe, oppstående trästycke, som bildar ena sidan 

af en dörröppning — - ^vanligare . ar. dock däme . (se dj^ta). 
Fdin, n. 1) egenskapen atl bita, hvasshet, skärpa i eggen på sl^l- 

rande eller huggande redskap; dä ä bra bett på knifnen^^ 2) 

något som biter, ohyra;. 3) ställe der nligQn är biten; 4) 

bettä eil. onöa bettä, se £uhyg. 
Bigp^ingtJ' J^^nd, kant, fåll: dä va eior^ bigernin§ar rufJIii um 

Bikka, f. tik, hynda — älven rakka. 

Binisle, n. klafve med tillhörancle rqp eller ke^a, hva^m^ kieatu» 
reä bIndaÄ .. • 

Bii$^ m.; 1) I^ufvudman, anförare: ht^n 9 bieen phr dom] ^ee på 
Itt]»p4,. herre på ULppan; %) vise i e^n bikupa; 3) tomte- 
gubbe; totntabise, 

Bitureta^ ady. minsta, rfngaiste ^— brukas endast i nekan.de satifr; 
alÖrt; d^ bitf^eta, icke det minsta. 

Bittida, Bittid ååv. tidigt, arla. 

BjuHaj v. a. (Former: m&n. bju6a och bfi^; prldsu Ifuör; fmperf. 
bjö6 och bö6; supin. bjubf) — 1) bjuda, tilU^a o. .s. <»$ 



3) bjuÖa Uj uppbjuda sina krafter; äfven r«fl. hj^ teg te. 
Bjufy m. bäfver; endast I örtfråmn, ^lifum 9iut$häehm m. fl^ 
Bjäbba, v. n. 1. — 1) skälla som smS hutidiir; 2) praia, sla^ddra;; 
^frnbå I^M:^ga emot, gi^rabtillstflndfgaifivfihdhingar; bjmba 
um: prata om, hvad man bordt förtiga; (Formerna 6j&ffa och 
bjäffsa förekomma ftf?énO ' 
9j9^h, m. (fen vanliga betydéfeen oberäknad ^^-^ ijstenvagn- af stark 
byggnad (stenbjörn)'^ 2) en af de tvenne krokfgä kftppar, 
som förena banken på en kälke med tnéiarnes spetsad (n^lttr). 
BjörnmoBe, m. Polytrichium comtntthe. -fielf. •' A . . 

Bförhpipa^ fe Angelica sylvéstrte. Gell. j . - 

Élabka, t. stort blad, på kål, netkrosof 0. W. r.; if ven tidningsblad 
lAtt)fy^ m. otymplig, lunsig menniska -^ ihotsvai^ande fefaiiiiihum 

tiakkry ad]. — 1) blek, ljus till färgen, déraf bHmhtaUttl gui- 
btakkr O; s. v. En häst, som bar isSdan fSrg, kallad gemena 
ligen* Blakken, eti Stot dftflrikct; 2} ljusnad^ uH)lekt, 9om för- 
lorat något af sin urspningtiga färg. ^ * 

Wåäfdi^m', adv^ olika, bliindadt*, åä u allt blmium. 

Båaska, vjn. I. plaskar^ handskas med vatten; skifta nierivälå ned. 

Hkitr,. mi bfäidpS rbtfrukter* liefe<Hr t plUr. bfide^ldifrdr o(;h lid- 

\t ^ar. •■■'' •■'••• '-' 

lÉ^fM^»*- ti: blékguJ tin ansiigtsfärgen.- : . . .i 

Blékk, n. bläck, skrif bläck. 

låékkj n. Meek, jetnMedc; plåt — ^ båda ordeii utitålais aUddeB^Méai. 

Blékka, f. mindre jernplåt, hvarmed man betäcker en spricka eller 
annan bristfällighet på en båt, «tt gelf o. s^; v. 

bIu lyelpv.: blifva. (Former: praes. élir; imperf, 6fef el. tki; sup. 
' «lt'/i»^, h vilket dock liiihdre ' cifta brukas, utfth i^deSS stäUé 
-••:'• rtyttjas :eiiW^' el. t^um* at d« ttidast i ilhperf. och supin. 

brukliga varda.) ' : 'i i 

Ékga, v. n. ii ^sé,^' ftåRa -btfcken fästtd^ ^ iå^oV Vétmkm 

eger en stor rikedom (»å Utttyck föii^ de dlrka sklftningafne af 

begreppet se, såsom: bligay blänfa^ gäj^a^^dj gt6ntika, f^utt», 

-■' ''"i^jJifa, ithriiåiilaiÉtHrayUm m. -fli-'' •••"'" ^- ••• •' -''>'■•'' 

JifcWr,«i.-'bHktw^ •';'"!■.•' »i .'•i'i'" ■"• '^ ji'J> ''• '* 

l^liikAa, v. n. 1. blixtra. 



' 1 ..•■;: 



,iAmp9 f* kWK.^Berf ntrkit i våMMKte. Md IDr ,Att HmftrU M Tig, 

rågång eller dylikt .< ^ 

älikka, v. n. 1. hugga maxim ( bkkUir) Mllfiåent im $ka,§åfifB 
:d.'UtMk« opp* : 

BlinéMU^lUf, ,{^ /ett igfmm^ant Mtm påMaULgtknu; Lamivta och 

Galeopsis. .: • < .. > - 

:Jl^fid#lirri« , BJ ))epämniQi på en svuf- eitoriAkttyaimeiniska. 
ld<^9, m. blod. 

J?l(^9ror, D. blodblandadt, tjockt var, som flyter utur elakartade sår* 

Bhgröt, t Tormentilla recta. G$IL 

BU9u§r9 a4|. l)kMUg( besudlad med blod^ 

jdok, n.\ 1) block, . sasomr .steeblook, (sräbloekci.. t. v..^ 8) något 
. oyanligt $tort i allmänhet, oaf$9dt om det är dddt elliir lef- 
vande; dä va ett liok U en éxe. 

idpAa, y. a«; 1. qm någojt ^m eker jarftget eUer i: myckeoket, V 9XU 
ha» biokar å arbetar; 4ä d^^^r å $hÖ9at;.där rigiifi bio- 
kar ner (om ett häftigt regn; eller snöf^yi). . . ( 

Bhmwashj m. Butomus umbellatpsi ^GtlL, 

Blotta^ v, n. 1. förbanna. Brukas . sliian limsantt) utan mest i ftrw 
, tfimg^m^ AVUra'^ U ei.: ft«» irfolliaf 4 anar '■ ^ 

Oåer, adj. (bE, blått) blL. . 

j||(il(«fi^« itt4 EcJuMm vulgäre. 6etL - •-■ ' * 

£l4itn«) v. a^ h f&i«a bl^tt, gifva linne en. bl&aktigiläiafShiiedelst 
s. k; blåkakor. Ordet Ur ej fdrblaridas med del tQl uttalet 
nästan omärkligt skiljaktiga rfctåficf blanda. > ' 

Bldr, f. pl. blånor, såsom: skäktäblår, gröfblår, grdnntiår Oi s^ H 

tiååa^ v^ m har ännu understundom imperR blåri ecbofta sup» 
blåii^ ehuru den svaga bOjningen eftes&dra oonjbgatioiien är 
vanligast. . . i» . . . 

Jd4«<r, m. blåst. 

bUR, v» n,.3. *^ 1) adt^ga. glades, Masten påfotfmkter och kål; 
S) vända pm bladet i en bok, bläddra» li»6.um^ fät d^fUlle 
,§ii Vänd om bladet, så: får du väl se; kmn sätt å åädde i 
böfca, han satt e^ bläddrade i boken. >. 

BUddra, t r- I ) sår me^l^rdpiad skorpa^ denaf«tff dåAlra^-d^der- 
rösa (sjukdom); 2) utspild Ijock vätska eller iiios^ som biU 
dar en rund phitt Ugf 4Wkf. MlMdra r^ i deu senare be^ 
tydeisen liro 4oek r^k^f Amikka^ m0 &. HWi^guté. ... «* 



t I 



16 

jtadHnih m* Meny&Athes trifoHalft, 6lje^ korädikka^ inunkaMU^ m. fl. 
benämningar* 

Eiänga, t* b, 2* se på med vreda ögtn. 

BåötOy f. blötning, starkt genomträngande regn: di fikk e Ifta låsta; 
åmXréiallötaj regn som trängm^ ned till vtxternas rötter. 

Eiöiät>ä6r, n. starkt regn, ihållande nederbörd. 

BokkabiéSj m egenjtlfgen blad till litjenconv^e (eonvaltoria majaii^); 
men af ven om hela växten. 

Böj n. 1) bo^d, näste: /bglaM; i) kärnhus: äpläbö, päriMiabö 
■ -©.-•s.. v.' 

BoSy n. bud. 

Båg, m. — i plur. både bd§ar oth bögér — I)frambénens rotjbbg 
i vaidig. bemärkelse; 2) sida i allmänhet, men mest- i oegent- 
äg oeh öfverförd bemärkelse af lynae^ sinfnelag; ä du på den 
bogen, dä löns dä inte te tal» ve6 deg, 

Bdgabfr adj. 1) bruten, vrickad i bogen (om hästar); 2) benä- 
gen, lysten, liQgad: ja ä^ inte bögaHrdähittentategöranågä. 

Bogna, v. a. 1. slå sig i bugt^ krokna. 

Boken, adj. stött, skämd (om frukt). 

Bökna, v. a. i. börja att ruttna. 

Bdr, adj, — 1) .ansenlig, förträfflig; 2) stolt, högmodig. Pä va 
boltj säges om något som väcker förundran. 

Bolna, v. n. I. (uttalas nästan såsom borna, likasom = botåe (6r 
boidey^ 1) imlha, svälla upp; 2) s\KMlisi uf (öm träd, som 
vant utsatt för fukt), dä m bolt, h^a6 d9ra ha boXna. 

Bénbatlygr, adj. blyg, försagd, tafatt. 

Boty m. borr. 

Bpr^y. a. borra» Häraf benämningen Bot-OUe pl döden (se tale- 
sätten längre f^am). 

Borgr, adj. dugtig, förträfflig: dä ä borgU 

Borsta, v. a. — ref!.: borsta seg, resa borsten (om onda kreatur^ 
. såsom svin, hundar, kattor m. fl;), deraf vara stdt, öf vermodig, 
stursk (om menniskor), borsta deg lagunn. I detta Kkasom 
8tä»stantivet b^st bar stam vokalen närmat sig ö*: stundom får 
man äfven höra rent ö; således ftffrsia och borst I bor st^ och 
borsta, rengöra med borste, är dock Ingen sådan dragning mot 
5 märkbar. 

Joftar»» bortäre el. bortre, adj.j den mera aflägsne; Qärmare; samt 
kortaste, dea QHrmaste, mest afl^gsnet i éoriästa ttvg^. 



IT 

Bortåummen, adj. som kommit på villovfigar, ej vet hvar han är 
hemma; förvirrad, tankspridd. Han ä aUdehit bortkummen^ 
alldeles förvirrad. *• 

Bortkiåaér^ adj. bortskämd, förklemmad. 

Bot, f. (plur. bötter) 1) bot, förbättring, läkedom: söka bét, få böt^ 
o. s. v. Dä log in^a böt på hénum: intet läkemedel för- 
mådde bjelpa bonom; 2) klut, lapp, hvarmed man helår ett 
slitet klädesplagg eller dylikt. I denna betyddse får ordet 
stundom en ny form, bota, t t. ex.: Skräddarn ka sätte stör 
bota i böxaskrefvä. 

Bota, v. a. 1. — 1) förbättra, hela, läka; 2) lappa, laga. 

Botten^ m. den 4:de magen hos idislande djur. De öfrige äro våm* 
mtn^ mån^fållan och krushättan. Botten är delad i tvenne 
afdelnittgar, den egentliga boittn och den s. k. bott$ns bror. 

Bottna^ v. n. 1. nå botten; utum waskm där bottnar en inte,mt 
man ej botten. Ja fikk inte så mykkä äta sä dä boUnab'' 
någä d. v. s..så att det stillada hungern, och dertiU fordras .^ 
så litet hos en äkta Nerking. 

Bottnalösr, adj. bottenlös, utomordentligt djup. 

Bradigr^ adj. väl försigkommen, dugtig, betj^Iig: dä ä bradig^ 
grisen^ köpen; o. s. v. Märkligt nog synes ordet ej lida ar» 
:tikel framför sig, utan då artikeln fordras, nyttjas störer, aftigr 
OL fl. Således säges ej: kan ä en bradigr pojke^ utan: kan 
ä bradiga pojken, eller: en storer pojke 0. s. v* 

Brak^knut^ m. hårdknut, vrakknut. ^^ 

Braken, adj. bräckt, bruten (mindre vanligt ord). 

Braskenökk^ adv. temmeligen, någorlunda, bra nog. 

Brattr, adj. brant, starkt lutande. Deraf verbet brattna, bllfv^ 
brant (om en väg^ ett berg o. s. v.). 

BrattröitaSfy adj. som har för hög takresning, roste (om hus). 

BreS, v. a. 3. breda, utbreda; isynnerhet om något att täckft 
eller skyla med; bréö opp: bädda upp en säng — bri6 på: 
piska, slå — br46 ut: utlägga, göra tillsatser till sa&ningen» 
t. ex.: får kan bré6 ut ^ä som kan vill, då gbr kan snart 
ett apälaträ uti" kvar enäboske. 

Breba, *v. a. 1. utbreda; (endast brukligt om lin, som utbredes på 
marken för att rötas: wi ka inte breSa'* varat lin än). Or- 
det är påtagligen dets^unma som £(Hregående, fast den mera 

■ 



IS 

speciela bemärkdsen hfir, såsom ofta hånder, sökt sig egna 
och särskilda former. 

Brikka^ f. ^ 1) bröst, bringa; 2) br«nt backe. 

Brö, f. väg öfver sank mark, anlagd genom fyllning med sten, eller 
ock med stockar till underlag. 

Brék, f. sele af sadelgjordsväf för oxar. 

Brökugr^ adj. brokig, mångfärgad (mest om tyger). Det vanligaste 
uttrycket för detta begrepp är irrnfngrr, som dock nyt^s fö- 
reträdesvis om kreaturs färg. 

Bronny m. vind vak på is. 

BronslakA, n. detsamma som bronn. 

Broiej m. -*^ 1) nedhuggen skog; 2) oordnad hop af hvarj6- 
lianda skräp, som "offras'' der någon omkommit (se Adl^; 3) 
mångfald, mängd, hop, såväl af liflösa ting som lefvaode va- 
relser. I denna sistnämnde betydelse brukas en mängd liktydiga ord» 
såsom: hépty hög, klunga, mäsk, ruka, svärm, smälåOf m. fl. 

Brubr, eller vanligare Bru6, fem. brud. Deraf sammansättningarne: 
Bru6a$ta88y Bruöriddare, BruSpiga, Bru6*äta, m, fl. (se 
sidan 46). 

Brubgran, f. örten Clymnadenia conopsea. Gell. 

Bruik, n. brosk. 

Brviska, v. n. 1. egentligen . om det ljud, som är förenadt med krea- 
turens tuggning af torrfoder, sedermera i betydelsen: äta be- 
gärligt. Di bruika ä äta just dugliga tag; di bruika i seg 
inällt. 

Brå, v. a. 3. ^ära, öfverstryka med Ijära; vanligast dock ijärbrd. 

Bråbr, adj. bråd, basttg, tidig; äfven häftig, het, som lätt förifrar sig, 

Bråbrask, n. i uttrycket: t bråbraskäf med det snaraste. 

Bråfegr, adj. som snart skall dö. 

Bråfångtn, adj. lätt att erhåUa. 

Bråkast^ i uttrycket: t bråka$id, detsamma som i bråbraskä. Båda 
dessa uttryck brukas dock endast i nekande ordstäUningar. 

Bråk, f. -- 1) redskap vid linberedning, hvarmed st}elkai:ne kros- 
sas; äfven Bråka; 2) Lerkran; Lerbråk. 

Bråka, v. n. och a. 1. — A) v. n. 1) bryta, vrida, slita; 2) 
åstadkomma oreda, besvär -^ deraf bråk, n. oreda, be$vär; B) 
v. a. genom brytning, vridning eller slitning beneda: érdika 
léH, ler, UAr o. s. v. 

Brån§$tyrigr, a^j. ostyrig, svår att hålla i ordning. 



19 

Rrdpannaj t stekpanna. 

Bråsintr, adj. uppbrusande, hfiftig. 

Bråtänktr, adJ. som tftnket* fort, ofta f5r fort 

Brått a, v. a. brådska, fordra skyndsamhet; deraf talesättet: dä 

bråttar inga hasty sitt9r inga käring feiåU 
Brakas, v. redpr. stångas, vräkas (om kreatur), deraf 
BrUktr, adj. stångad, vräkt. 
Bränna, f. utslag, frissel* eller nässel-feber: han har én6t utå 

hrännd. 
Brännäsjuka^ f. hetsig feber. 
BröSfbÖa, t egentiigen bröd, deraf fMa i aUmäaket Nerkingen gOr 

eljest skillnad på brö6ps6ay mat och äta. Äta år då lagad 

mat i allmänhet; frrö'0/99a, företrädesvis bröd; och mat^ kött, 

fläsk och annat sofvel. 
BreSkumma^ f. kummin (Carum Garvi. GelL). 
Bröstönbska, f. bröstvärk, hosta. 
Bm$ipli§g, m. en broskartad partikel i maggropen på både menuU 

skor och kreatur. När denna är nedfallen, som det säges bland 

aUmogen, lider man af ängsla, 
BröstsvéÖj m. magsyra, cardialgia. 
Bröty m. åtskild, utstakad teg eller lott i skog eller äng, hvaraf 

skogsbröt^ ängsbröt. 
BnblAa^ v. n. 1. — 1) slå bubblor (om vätskor); 2) porla, om 

ljudet af en kokande gryta; 3) om kalkoners läte. 
Buffa, v. a. 1. knuffa, puffa, skuffa. 
Bnkaf^lUL, f. mat; i synnerhet om sådan föda, som väl fyller ma» 

gen, men dock lemn^r föga kraftig näring. 
Bukaré/n n. magref, magplåga — Bukaréf å (armaslit: kolik. 
Bukasörgj m. hunger; brukas endast i skämtsamt tal. 
Bula, f. buckla. ^ 

BuUerbUmåtrj n. örten: Trollius Europieus. OelL; kallas äfven dal- 

dokka^ (se detta). 
BulUrsoö^ m. soppa, bestående af köttspad, afredt med mjölk, hvari 

kokas ^yn, potatis, karotter, m. m. Andra benämningar pl 

denna anrättning äro: Bullersupa^ Kalunsensupa, Rdtbeta' 

välling^ m. fl. 
Huliir, m. bolster. 
Busa^ v. a. 1. fara fram utan besinning, vildt rasa, \AMt störta 

fram; deraf uttrycken: busa i väg, komma busandes^ o. s. v. 



80 

Buse^ m. — 1) spöke, h varmed man skrämmer barn, såsom skogg^ 
busen, källäbusen'^ 2) djefvulen i mildare svordom. 

BuskaAvgr^ adj. rädd, lättskrämd; vanligare är dock formen: bo- 
skablygr, likasom boske oftare höres ån bui^ke. 

Bute, m. stycke, klump; deraf malmbute, jölbute^ m. fl. 

Byka, v. n. 4. (Former: byker, bök, byki) byka. .Det activa byka 
böjes deremot efter 2:dra conjugationen, hvilken äfven för den 
neutrala betydelsen snart blifver alknänt rådande; men ännu 
säger man oftast: wi hölls å bok, wi ha byki\ hvaremot all- 
tid: wi bykte eller ha bykt, linnklä6r^ garn, o. s. v. 

Byta, v. a. 2 och 4. (vexlande stark och svag böjniitg utan att 
någondera kan sägas företrädesvis nyttjas; således både böt och 
bytte; byti' och bytt) — 1) dela, skifta: wi ska bytaH oss i 
milla; 2) byta, ombyta, utbyta, o. s. v.: byta klokkor, hä- 
star; byta åt seg, byta seg opp, vinna på byte; talesättet: 
kyta å byta, m. fl. 

Bfte^ n. 1) delning, skifte; deraf landtmätaräbyte: laga skifte; 
2) byte, ombyte. 

Byting^ m. 1) af trollen bortbytt barn; 2) elakt^ odygdigt barn; 
äfven såsom smekord: pojkabyting. 

Bytning, f. laga skifte — äfven delning (se detta). 

Bå6, conj. både. 

Båba, adj. den ene och den andre, begge. Uttalas stundom båga, 
och är ett af de få adj. på en ändelse, som finnas oti Nerki* 
skan, och der äro rent inhemska. 

bA, n. (vanligare Offerbål) ^ en hög af qvistar, stenar och hvarjehanda 
skräp, som hopkastas af vägfarande på ett ställe, der någon 
förlorat lifvet. Hvaroch en som drager förbi måste nämnligra 
för en lycklig resa på detta sätt binda gashten, för att göra 
honom för sig oskadlig. 

Biåe» n. afbalkning i ett höns- eller svinhus, inom. hvilken dessa 
4jur hafva sin liggplats; deraf: hönsabälej svinabäh, o. s. v. 
Om svin är dock ordet laga mera brukligt. 

Bala, v. n. 1. tillreda* ett bäle, en liggplats åt sig; nyttjas företrädes- 
vis om hemfogiar och svin; men äfven skätntevis om menniskor. 

Bälg, m. 1) buk, mage; 2) bälg, blåsbälg* 

Bälgoy v. n. 1. lägga i bälgen, äta glupskt; åera,l bälga i geg. Mot- 
satsen är bidga ur seg. 



il 

Bäiäi. 1 uttrycket: få i bänb^ gå i krok, då det är något som 
hindrar farten; såga gflr i bänÖ. 

Bänöa^ v. a. och n. 2. — A) v. a. böja, kröka något, som gör 
motstånd — B) v. n. göra motstånd till följe af sin spänstig- 
het, hindra. 

Bära, v. a. och n. 4. (former: bär, bar^ bure^ buri') — A) v. a« 
1) bära i vanlig bemärkelse; 2) bringa, föra; deraf bära 
fram: frambära, framföra (en helsning, ett ärende); men äfven 
framföra, berätta något i otid, sqvallra: hö ä så kvikk te bära 
fram-ä og; bära i seg, äta; bära ur seg, tömma ur sig, utösa 
otidiga yttranden, te kallas bättre mans barn^ å bära ur 
seg så! 3) bära, föda (endast om kor); 4) alstra, fram- 
bringa: åkern ha buri rog i rog två år på slag; 5) refl. 
bära seg le, bära seg åt: bete sig, skicka sig, gå tillväga, 
samt det impersonela dä bär seg: det passar, lönar sig. — 
B) v. n. och nästan alltid impersonelt samt åtföljdt af partik- 
lar, såsom: bära i milla, komma emellan, förhindra, göra om 
intet; bära i hop: 1) i vänlig mening — passa tillsamman, 
slå in, gå an; 2). i fiendtlig mening — komma i tvist, i 
slagsmål; bära i lås:^ passa; bära möt: slutta emot, vara 
motbjudande (motsattsen bära mä6); bära ner: 1) om is, 
som brister; 2) om starkt snöfall; bära te: hända, komma 
till, inträffa; bära te skogs: gå olyckligt (man erinre sig här 
det gamla uttrycket om den fredlöse); bära utn: lida om, för- 
bida; bära åf eller i 9äg: tara,, afresa; bära åt: vara till- 
fälle till; m. fl. 

Bärga, v. a. (det mest vacklande verb i Öster-Nerikes munart) — 
. I) bärga, rädda; i hvilken betydelse det är mindre vanligt, 
men då det förekommer, böjes det efter l:sta conjug., således: 
bärgar, bärga6\ bärga\ 2) reflex, bärga sig, reda sig, taga 
sig fram; böjes efter 2:dra conjug., således: bärger^ bärgée, 
bUrgt. 3) bärga, hösta, skörda; deraf uttrycken: bärga te 
halnoy tredings^ 0. s. v., verkställa bärgseln emot erhållande 
af hälften (tredjedelen) af äringen. I denna betydelse nästan 
utan undantag stark böjning; således: bärger, barg» burge, 
burgi\ Detta ^da, ursprungligen starka verbum har således uti 
denna munart utvecklat sig till trenne, till böjning och bety- 
delser åtskilda. 



Mäitf adv. Just (om något som inträffar under en på|;ående band- 
ling): bäst han gikk, så trall han, föll han. BUst såsom 
adj. brukas ej gerna, utan i dtös ställe likkst. 

Bätt€r^ adv. bättre, mera: drikk bätter, drick mera! 

Bättre^ adj. brukas endast om tillfrisknande; hö ha vurta'' bättre^ 
eljest nästan alltid Hkkre^ så att géir i Nerkiskan compareras 
sålunda: göSfj likkre, likkst. 

Böky m. byk, tvätt. 

Bbia, f. börda, så mycket man kan bära på en gång. 

Biåstång, f. jernstång, som uppehåller hufven, kåpan på en spis. 

Böming^ f. fyllning på ett meUantak. 

Bösta, v. n. buHa, klappa, föra ö^ud; han böét4ir Å bråkar. 

Böste^ n. svinbog. 



Dofrft, m. seg klump (af slem etter dylikt). 

JBaggkåpa^ t örten Alchemilla vulgaris, Gell.: äfven Daggskål. 

Dagorka^ L dagsarbete, beting. 

Dagpenning, m. dagslön, dagspenning; äfven Dagapenning. 

Dagstneöja^ f. den mildare luft, som inträder vid middagstiden om 
vintern, då solstrålames värme verka upplösande p& is och 
snö: töväder i middagsstunden. 

Daldokka^ t örten TroUius Européns (jfr. Bullsrblomstr). 

Dalga v. n. 1. (uttal dalja), piska, slå — om blott ett eller par slag 
utdelas. Liktydiga äro: daska, drummay kiffva, torfoa, m. fl. 
(alla med prsep. te); men utsträckes undfägnaden till fiera 
slag, brukas: bänka, dänga, liappa, klå, m. fl. (aOa med 
prsepos. på). 

Dalltf m. klump, klimp (af deg eller annat segt ämne). 

JDangia, v. n. 1. vackla bit och dit; han går å danglar mUHbena. 
Deraf om det som sker utan tillbörlig smidtgliet och kraft: han 
danglar mä6 lien, han handterar lien utan tillbörlig kraft. 

Da/nna, adv. der; dunna bortä^ der borta. Formen dännet före- 
kommer äfven, och synes allt mer och mer vinna företrade. 

Dannasse, Dä$masse, adv. der, närmare best&mdt än danna (dänna). 
Dännasse 4a^ der borta (Kunda socken). 

Dannr, a4j. rädd, ifrig. 

Dask, m. 1) lätt» obetydligt slag — 2) snart öfvergående regnskur. 



Daska, v. n. 1. — 1) lindrigt slå med handen; vaidigen blott ett 
enda slag. Han daskaS" te hönMm; 2) småregna, då små 
lindriga regnskurar med kort& mellantider fö^a på hvarandra; 
således ej detsamma som duska (se detta). 

Deg, pron. (objekt af Du), dig. Uttalas både ée ocb dej; de när 
tonvigten ligger på subjektet* eller verbet, t. ex. Ha han ^talC* 
vé6 deg {de) nm ''d} men dej, då det som objekt får tonvig* 
teu, t. ex. Ha han iaU ved ^deg^ (dej) og. Förr ansågs de 
fOr råtta uttalet, åtminstone om man får döma af lödande 
bonderim: 

Me d de ä bonbäseb^ 
Mej å dej ä HerräiUj. 
. Likväl hördes rent meg och di^ ganska ofta ännu för tjugu 
år sedan. 

Den, pron. den — Forjner: den, den, dä — 1) subst om en obe- 
stämd person, ofta den talande sjelf, t. ex. den som kört dä 
ändå! — 2) adj. någon viss,, bestämd: dä va den dagen, wi 
köUi å tra%k. Såsom personligt pronom. i st. f. han och 
hon brukas det deremot icke gerna. 

Denhäre, pron. dem. denne (former: denhäre, denhära, dähära) om 
den närmare. Då frågan är om den fjärmare nytras dendäre 
(dendära, éädära). Denne brukas deremot ej gerna uti rent 
bondetal. 

Di^ pron. (3 person* phir.) — 1) de; 2) man, när fråga är om 
ett obestämdt flertal: di ha $agt (sajd), man bar sagt, det sä- 
ges. Genitiv, deras, adj. och derasses, subst. t. e3i.z dä ä 
inte våra ko, dä ä derasses. Objekts-form: dom, 

Dile, m. spene hos djur, som hafva flere än 4, såsom hundar, kat- 
tor, svin, m. fl. 

Ddkn, v. n. 1. smårinna, framsippra; äfven Tilka. Liktydiga äro: 
Silka, Soga, m. fl. 

DiUa, v« n. 1. svänga; endast förnummet om hundars svängande 
med svansen, då de visa sig vänliga. Si, si på ^kké, $i hur 
hö dillad mätt rnmpål 

Din, pron. poss. (2sdia person) din — (Former: din, di^ ditt). 

Dian^a, v. n. L hänga» och släofa. Sannolikt nära beslågtadt med 
dangla* 

D4$i^ adv. desto, ju -- diee mer, éiss bätter, ju mera, desto bättre 

Dissa, v. a. 1. dia. 



JIHsse, m. spene, parti; äfven Ti$$e. 

Dofva, v. n. 1. — 1) ånga, ryka: jola dofvar, då varma ångor 
vid annalkande frost uppstiga ur jorden; 2) vara varmt, 
doft i luften. 

Dofvugr, adj. varm, dof, tryckande (om luften). 

JDolr, adj. lömsk, dolsk. 

Domdera^ v. n. 1. ryta, gräla: han svär å domderar. 

Don, n. något att göra med, redskap, verktyg. 

Doning, t redskap, verktyg, äfven småsaker af hvarjehanda slag 
och till hvarjehanda ändamål: danna kar han sina doningar. 

Dona, v. n. 1. gifva ifrån sig ett doft ljud, dona. 

Dra, v. a. och n. 4. (Former: drar, drog eller drö, dragV [uttalas 
draji']) A) v. a. draga, släpa, o. s. v. Hit höra talesätten: 
dra krök eller fingerkrok, en lek; dra kånsl på: söka er- 
inra sig, igenkänna; dra slipsten: gråta jämra sig; dra tin^ 
merstokkar: snarka hårdt under sömnen; dravefven: biifvautan 
andel i något, tiUbakasatt* B) v. n. i flerfaldiga betydelser och 
ordställningar, såsom: dra kallt: blåsa kalla vindar; dra 
ihop 1) (om qvinnor) blifva hafvande, 2) (om molnen) i^ocka 
sig till oväder (i senare betydelsen impersonelt); dra i väg: 
sätta sig i rörelse, begifva sig utaf; dra ens: komma öf- 
verens, hafva lika lynnen; dra på (tonvigt på prsepos.): 
skynda, ifrigt bedrifva; men dra på (tonvigt på verbet): ej 
vilja ut med, tveka; dra stab: börja; dra te: 1) börja 
med if v er i han drog te ä sjunga, 2) piska, slå, m. fl. 

Drag, m. 1) drag, gång: i ett drag, på en gång; 2) ett tids- 
moment: dä va t draga, det var rätt och jämnt; i dähära 
dragäi vid denna tiden; 3) sträckning, streck, trakt: dä ä 
ett drag här öfver gälé mäÖ glopjdl; 4} hustjufnad, bo- 
drägt: dä ä ett tokkä drag där i Att^tf; 5) tiskreskap, ref 
hvarmed gäddor fångas. 

Drdpel m. den nied en tjock klump i ändan försedda rörliga käp« 
pen på en slaga — den andra kallås BåndvJL 

Drass, v. n. 4. — 1) vara besvärad éX, dragas med; han ä ^nle 
för goir te drass mä; 2) recipr. : ^ vilja åt olikja håll, dra« 
gas (egentligen om hästar, men äfven figurligt om menniskor, 
särdeles om äkta makar). 

Drassla, v. n. 1. bringa i oordning; drasda i kring: sprida något 
samladt och ordnadt. 



S9 

« 

Dr0$a^ v. n. 1. drossä, falla i mftngd (6m säd och andra torra små 

partiklar). 
Drose^ m. aftröskad, men ej rengjord säd, som qvarligger på lo- 
gen: dä ä bradiga drösen, 
Drul, Drulr, m. tjock, ovig, lunsig menniska. 
Drum, DrumrnBj m. stor säck, hvaruti man fSrer ull eller andra 

lätta, men mycket skrymmande varor. 
Drummaj v. a. och n. 1. både slå någon i mark, så att han faller 

tungt (som en full säck?), och falla tungt i allmänhet. 
Drygshet, t egenskapen att vara dryg, räcka länge, innehålla myc- 
ket: dä ä inga drygshel i stf^a^ t år. 
Draga, f. 1) dalsänkning, fOrdjupning; 2) sträcka, streck, trakt, 

som till jordmånens beskaffenhet skiljer sig från den närmast 

tilliggande: här ä e draga mä6 barästa knaper jol. 
Drälla^ v. n. 2. tappa, spilla (om torra varor; om vätskor nyttjas 

gkvimpa, skvätta), mest i uttrycken: drälla i kring, drälla 

ätter seg. 
Dränka, v. a. och n. 2. coitum celebrare (endast om tam sjOfo- 

gel, såsom ankor och gäss). 
Drätt^ Drätia, f. draginrättning, skaklor med tillbehör; hvaraf par- 

dräita, m. fl. 
Dräitsöxe, m. dragoxe, i motsatts till gyböxe, gödoxe. 
Dröfta, v. a. 1. vanna, rensa säd förmedelst skakning. 
Dröftätrog, n. vanna, redskap att dröfta säden uti. 
Drog, t släde, släpdofn hvarpå Sten fraktas; deraf drägsten^ sten 

lagom stor att köra på drUg. 
Drögr, m. blek, maktlös, senfärdig menniska, som skrider fram. 
Dröjsamrnr, adj. som förorsakar dröjsmål, senfärdig. 
Drönr, m. långsam och lat menniska; deraf 
Dröna, v. n. 1. la^as, vara hoglös. 
Dröna, v. n. 1. rama (om kreaturens dofva bölande). 
Duga, v. n. 2. och 4. således både duger, dög, duga'* och duger, 

dugde, dugt, i skriftspråkets vanliga bemärkelse. Formerna: 

doga, doger, "åogde, dogt höras äfven. '' 
Dumr, adj, 1) tung. oredig, dumr i hufcé: tung i hufvudet; 2) 

dum, enfaldig. 
Dumrik, m. dum, enfaldig menniska. 
Dunbra, v. eii 1. tröska- korn eller hvete andra gången, för att 

kåxnm fullkomligt befriad från agnborstcn. 



Ihmkm^ adj. uAken, mOglad (oiH säd, som legat i f5r stora Mgar 

och derigenom tagit skada). 

Dunknay v. n. blifva unken» 

Dunsa, v. n. 1. falla tungt. 

Dusuj v. n. 1. slumra^ halfsofva — äfveo do^a^ 

Buskuy v. n. 1. sfflåregna (om fuktig, dimmig väderlek). 

Duskäväbr, n. fuktigt, dimmigt väder. 

I>yilötry adj. genomvåt, så att vattnet rinner af kläderna; äfven 

lungbll>tr, 
Dyfla, T. Q. 1. tvista, säga emot, pocka (i mildare mening). 
Dygd^ f. egenskapen att duga; således ej blott i skriftspråkets be- 
tydelse af sedligt företräda, t. ex.: dä ä dygda på séa att M 

ligger å äter; dra dygda ur maltäj 0. s. v. 
Dyka, v. n. 4. (dök, dykt*) springa, löpa; t. ex. dyka i väg^ komma 

dykanÖes, m. fl. talesätt. 
Dymle^ n. virke, hvaraf man gör tappar att fästa stockarne på 

hvarandra vid timring. 
J)ynAing^ m. tapp, splint af trä, hvarmed stockar sammanhäftas. 
Dynga, v. n. 1. cacare — dynga seg, vara löslifvad (om kreatur); 

dynga ur seg^ utösa skändiiga ord och otidiga yttranden. 
Dyngörm, m. 1) tomtorm, som trifves i gödselbögarne; 2) oren* 

lig, sluskig menniska. 
Dyrka, v. a. 1. göra dyr, höja priset på något, t. ex. di ka dyrka* 

lina i år — allting ha dyrka $eg mét f&rr i wäla 
Diäja, f. dalgangj dalsänkning; äfven om mindre försänkning i 

åkerjorden, se draga, 
Dän, ad v. dädan, undan, ur vägen; gdkk däm nM dtg^ äfves 

gåkk diinna! 
Dänga, v. n. 2. -- 1) slå, piska; kan dängdp U kénumj någon 

gång äfven: han dängde ktinum; 2) springa; komma dtffw 

gandeg. 
Dör, f. 4örr. 

J)örne^ n^ ea af , sidostyckena i en dörröppning på timrade hus. 
DöSy f. stack af halm eller otrösk&d säd; således: h(iUmdö$9 säiå^ 

dos, m«n alltid kUstakk. 



Bffiing, m. en af de afklippta sluttiådarQe på en väf. 

Ega^ v. a. 2. — 1) besitta, innehafva^ under eganderätt (i denna 



87 

betydelse, med imperf. effde och sup. e§iH %) tefva till äkta 
— i denna betydelse har det imperf. åtte^ oeh Bw^ ått, så- 
vida det ej, såsom ofta är händelsen, utvecklat sig till ett nytt 
verbum: äga, ägde, ågt; ty man får i^ästan lika ofta höra: 
han äger (ägde) mi syster, som han eger fdtte) rni sylter. 

Egmnjiitigr, adj. lat, trög, som ej vill använda sina krafter (mesit 
om djur): hiksUn ä egenn^iigr^ 

Eggwälla, v. a. ståla eggen af ett skärande eller huggande redskap. 

Elaking^ m. elak, stygg menniska. 

Elakr, adj. elak, stygg, svår — äfven om liflösa föremål, såsom: 
elakt vägalag, elakt te gå. 

El6a, v. n. 1. — 1) gnistra: hästar slog hofvår i »teuAr så dä 
•l6a' UiterU; 2) svida, smärta, bränna $ dä prisist el6ar 
i fingrar, 

£tt, E, Ett — a) räkneord; b) artikel; c) pron. indefln. 1) 
en viss, någon, och har då plur. £na, t. ex.: dä va ena sa- 
tar te gorma; 2) man; ha en skulla'' hUrt tokkä? 

Ena, v. refl. Ena seg: vinnlägga sig om, utan afvikelse lö^ja sin 
föresattS: ja' ha ena'^ meg på te Wkta te kvällr, 

Enbett, ad v. med en häst, åka enMtj Jika. med en häst. 

Enbeltare, m. åkdon med blott en häst före, enspäanare: dä va 

— två par å en enbettare. 

EnUändty alv. motspänstigt, motsträfvigt. 

Enkum^ Enkummesj ad v. endast oeh allenast; i ett visst syfte^utan 
något annat: ja gikk enkummes dit fi>r å träfamn. 

Enléttabry adj. enfärgad (motsatsen är krusugr^ brakugr). 

Enstilling, m. ensamt stående, omaka; deraf 1) man utan qvinna^ 
ungkarl; 2) oxe utan make. 

Mmtimn^, eUec i Entémme^ adv. afsides, mellan fyra ögon. 

Enträgen, adi. (uttal, enträjsen), allt för enträgen, envis, omed- 
görlig. 

Enträten^ adj; egensinnig, envis (mindre vanligt ord). , 

Enuk, adv. med blott en oxe; deraf itöra, åka enuk 0(^ Esiuka åxe. 

Enveten, adj. envis, egensinnig. 

Etter, m. 1) etter, gift; 2), utslag till följe af hetta i bloden. 

Ettermyra, f. Formica rubra, en art af myror, som förorsaka en 
brännande smärta då de komma på någon bar kroppsdel. 

Emmésy t retsam, lättretlig menniska. 

Etterpose, m. ondsint, förarglig varelse. 



28 

EitranSe, ad v. svidande, br&nnande: ettranöe kélt 

Ettrigr^ adj. illsken, ondsinnt, lättretlig. 

Evéligr, adj. i talesätten hvareveliga e», hvarevelV käft och andra 

dylika i betydelse af hvarenda en. Evigr nyttjas &fven i 

samma ordställningar. 
Etja^ t sankare sträckning i en äng, vanligen utgående från en å, 

bäck eller sjövik och sannolikt lemning af något igengrundadt 

vattendrag. 



Fakt, f. lukt, doft, kraft. 

FaV n. tunn, stoftartad partikel; deraf björkäfaij björkfrö, som vid 

fröfällningen kringspridas af vinden. 
Palt, adv. särdeles, förunderligt; dä ä ftii vid dom imilla; kan 

let fali ilta: han beklagade sig svårligen. 
Falka^ v. n. 1. bjuda på, vilja köpa. Di ha länge falka* på hanse$ 

gåladéV 
F(Ake^ m. falaska. Dä ä som en falkej säges om gammalt tyg, 

som knappast tål att vidröras. 
Falläsjuka, t, fallandesot. 
Falna, v. n. 1. blekna, slockna: dä ä alldéUst utfalnait i spisen — 

äfven om menniskor: slockna, dö, han ha snart fcina ut : hans 

lifsgnista har snart slocknat. 
Farsarf, n. arf efter fader. 
Farkänna, v. a. 2. uppgifva såsom barnfader; ho farkände hSnum 

vé6 tinga, 
Farslinba, f. vallbrott, upplöjd lindvall. 

Farstugä, Farsta, t förstuga. Egen är en gammal form i ut- 
trycket t farstugu, i förstugan, han stög i farstugu* (ej gerna 

t farstugd eller i farstå), 
Fastanbey adj. som ej ännu förtärt något, isynnerhet om den, som 

ännu ej smakat någon stark dryck för dagen, t. ex.: inte va 

han-fullr någä, men så va han fdlV inte fastanie häller, tikka. 
Fastersman^ m. den som är gift med ens faster — lika så säges 

mostersman. 
Fégr^ adj. som är bestämd att dö, hehifallen under sitt öde: Fe^ 

ynkar ofta sjuk man. I betydelsen rädd, feg, brukas det icke. 



i9 

Fel adv. i talesättet, bli fÅ, blifva 6fter, blifva bet: nu vart du fil 

likka, nu blef du efter (bet) likväl 
Fe7a, v. n. fattas, felas, t. ex.: dä felar en spik; hvaö felar deg^ 

hvad fattas dig, o. s. v. 
Fén, n. agn, borst på korn ; deraf något obetydligt i aDmänhet, i tale* 

sättet: albri fén, icke det minsta. Synonyma äro uttrycken: 

albri dugg. fnask, fnatt^ grdnÖ, smul, m. 11. 
Fetknopp, m. Sedum acre. 

Fjäbr, f. — 1) fjäder; 2) pynt, prydnad (mindre vanligt). 
Fjäbra, v. a. ]. pynta, smycka, utstyra sig; ni* ska en trö hö 

fjäbrar seg; deraf fjäbrabr, adj. pyntad, smyckad. 
Fjälla, v. n. 1. stoppa; fjälla i seg, stoppa i sig, äta dugtigt. 
Fjälla, v. n. 1. snöa; dä fjällar på dugliga tag. 
Fjälsler, n. korfskinn, pölsevar. 
Fjäs, m. älskare, dock ej i fullt bofvisk mening, hvarfdre det bäst torde 

förklaras med ett annat mera lättfattligt landskapsord: Bänk fr lare. 
Fjässa, v. n. L coneubitum celebrare (sannolikt af fjäs). . 
Fjäitra, f. stöd på en kälke, som förbinder banken med meden. 
Flaga, f. spån, flinga; deraf 
lAaga seg, v. refi. 1. gå sönder så att flingor falla af: järnä fia- 

gar seg; eljest brukas äfven ett neutr. ^agna i samma be* 

märkelse. 
Aake, m. flotte; deraf bräbjiake, ris/lake, timmerllake, b. s. v. 
Flaken, adj. öppen, bar: flaken i brikkå. 
Flakka, v. n. 1. fara, resa, ständigt vara på resors han far å 

Hakkar. 
Flanka, v. n. 1. detsamma som flakka. 
Flat, f. — 1) flat, jemn mark; 2) afdelning i ett gärde, deraf 

rogjlat, hvetlejlat, o. s. vr 
Flatr (/lar, flått), adj. flat. 
Flen, n. magsyra, cardialgia. 
Flépr, m. som hänger läpp, nedslagen, modstulen, som lätt bringat 

till tårar. 
Aépigr, adj. 1) nedslagen, modstulen, gråtfärdig; 2) tillgjord. 
Flint, m. panna; milk i flinten: midt i pannan. 
Ais^ Aisa, fem. sticka, skärfva, spån. 
lAisa, v. .a. 1. splittra i flisor; gol fm flisar seg. 
iiiss^ n. halfqväfdt, opassande skratt; deraf J4i«8a, v. n.l. skratta, 

och uttrycket: UtV Flissgröt^ om den som ej kan hålla sig allvarsam. 



tiödr, ID. flor; dä ä som ett /lödr (om tunn v&f). 

Jloflf, n. Rheumatism, torrvärk. 

FlogbrdnS^ m. fet ved i växande furustammar. 

Aoghafre, m. Avcna fatua. 

liogwark, n. Rheumatisk värk. 

Éiör, m. gång, golf uti fähus. 

Aumsa^ v. n. 1. falla i vatten, plumsa. 

liånar, pl. flöten på en not, af bark (flarn) eller koriL Ordet är 

ej hordt i singularis. 
tiäng^ n. 1) afrifvet, afslitet stycke; 2) stycke, jordsträcka, fält. 
Flåsmäitr, adj. andfådd, andtruten. 
Flänga^ v. n. 2. — 1) rifva sönder, slita af; 2) fara vårdslöst, 

obetänksamt fram. 
liöjsen, adj. som hoppar (flöger), odygdig, okynnig (om kreatur). 
fhi>$kr, adj« detsamma som AiSjsen, 
Amta^ v. a. och n. 2. flytta, ändra hemvist 
Fnalla^ v. a. och n. U -^ 1) sakta och lindrigt rifva, jsmåklå: hö 

fiMUläö'' hönum i hufvé (eljest löika}^ 2) gå Sakta ioch östa-* 

digt (om barn), i hvilken betydelse fhaska, kralla; paitä, stuUa, 

tuita^ träsket, m. fl. äfven brukas. 
Fndskf n. 1) fnas, något af ringa värde; cMri fnasks icke det 

minsta; 2) småaktigt beteende, föga manligt oeb värdigt 

sätt. Liktydiga äro gneg§eh knusheU m. fl. 
Fnaska^* v. n. 1. — 1) företaga onyttiga arbeten; kan går å /*««* 

skavy säges om den, som aldrig åstadkommer något nyttigt» 

men likväl beständigt är sysselsatt; 2) fnaska . t seg: äta 

smått; 3) gå sakta och ostadigt (om barn), se fnsdla, 
Fkäskr, m. 1) om äldre personer oeb i dålig bemärkelse: småaktig, 

lumpen menniska; 2) om barn såsom smekord: du lille 

fnaskr^ äfven puttefnaskr. 
Fnatt^ n. något af ringa värde; endast hördt i talesättet: aiÖrifnatu 
FftöL m. svulst, som bildar sig emdlan klöfvarne på hornboskap, 

t. ex. : åiöxen ha fått onbt åf fnöln, 
FcJör, n. foder. 
F66ra, v. a. 1. gifva foder ^«* Fö6ra seg: förse sig, taga för sig. 

äta dugtigt; han föörar seg bra. 
Foglabärsträ, n. Prunus avtum. GeU. 
fda, v. a. 1. affärda; fela åfz afEärda, vanligen på ett mindre 

artig* sätt. 



31 

Foh, o. -- 1) folk, mennistor i aJlmänhet; 2) i inskränktare 
mening; a) människor, som fSr^jena aktning; hederligt folk 
i talesätten; vara mä6 folk, umgås med hederligt folk; vara 
som fÅk eller blott vara folk: MppfDra sig anständigt; 6ll 
fdk: blifva anständig, hygglig; si ut som folk: hålla sig ren 
och snygg, m. fl. b) par, l^onelag, famiU; dä ä ett bra folk 
danna i tor pä; 6rtiÖ/bU, brudpar, o* s, v.; c) folkklass, 
slÅod; i sammansättuingar, så$om Adetsfolk, Böjtifolk, bättr$ 
fdk; han ä utå' Ädeisfilk. 

Folka seg^ v. refl. 1. uppföra sig som folk (om den som bättrar ett 
förut miadre godt uppförande). 

FolkafoliSr^ f. seder, uppförande, som anstå en anständig men- 
niska. Någon singularis har ordet ej i Nerkiskan. 

Fdkakärer, adj* tam, spak, from, som älskar menniskors närhet 
(om kreatur). 

Folkalikr, adj. som liknar folk, således både om utseendet o<A 
sederna. 

Folkilshen, adj* vild, ond (om kreatur). 

For, t fåra i en åker. 

{Fra) plur, Fraer, m. tjockt skum på något, soffl kokas. (Singu- 
lafis brukas sällan.) 

Framfäl t framgång, dä varÖt inga framfA mtfö ä; deraf drift, 
förmåga att bringa något till ett önskadt mål; dä ä inga 
frampå mä6 Vn (eller a 'en): han saknar drift och ihärdighet. 

Fresta, v. a. 1. försöka, pröfva, deraf 

Frestanöe, n, försök, prof: ;V vill våga ett frsstanie* 

Fri, v. a. 3. freda, försvara, beskydda: fri meg f&r hénum. 

Frittf adv. i talesättet: dä ä 'nte fritt, det är ej utan. Eljest 
förekommer ordet som inteijektion (topp! låt gå! välan!) i ftitt 
mät! joy friUl m. fl. 

Frogg^ m. fragge; tugga ftögg, tugga fragge (om ilskna kreatur, 
enkannerligen svin). 

Frukust, m. frukost; deraf frukustadags, frukosttid; ftukustafinne, 
frukostsup, m. fl. 

B^n* «Uer Från^iba: högra sidan om tistelstången, emedan kör- 
svennen vanligen går till venster^ som kallas åt eller åtsiJSa; 
htm går på från, han går till höger (om en häst elier oxe). 

Fråning, m. häst eller oxe, som är van att gå till höger. Mot« 
sattsen är åting. 



33 

Fräga^ v. å. 1. fråga, spörja. Ehuru ordet vanligen b&jes efter 
l:sta conjugationen, förekommer dock imperf. ftägU nästan 
oftare än fräga6\ 

Frågan, m. fråga; brukas endast i talesättet: dérum va ingen frä- 
gan: derom var ingen fråga, det är utan allt tvifvel; eljest 
nyttjas det högsvenska fråga. 

Främmabt, m. främmande, besökande. 

Främsten^ m. den främste, 1 Öster-Nerike bildas på detta sätt 
ofta substantiver af adjectivernas bestämda form, såsom: för- 
sten^ sistent m. fl. 

Fttlm^, Fulingcj m. ful, obehaglig menniska; men brukas äfven i 
skämtsamt tal understundom såsom smekord. 

Fultyg, n. plågsam värk, som slutas med bulnad; fulslag. 

Funbéra, v. n. 1. begrunda, betänka (ton yigten på första stafvelsen), 

Fyle, n. collectiv# 1) fjäderfä; 2) pack, följe. 

Fyr fota, f. ödla. 

Få, v. a. 3. (former: får, fikk, fikke [finge], fåtl). 

FåUbänk^ m. säng, som fälles tillsammans om dagen. 

Fånyttigr, adj. föga duglig, lat. 

Fång, n. --- 1) famn (armarne, för såvidt något med dem omslu- 
tes); hö t6g"en i fånga; deraf börda (så mycket man kan 
omsluta med armarne): ett fång WÖ; 2) tillgång, förråd, i 
talesättet: stå te fångs, samt flere sammansättningar, såsom: 
gårisfång (förråd till gårdens behof), gärbslefång, wiÖfång^ m. fl. 

Msj v. n. 3. i talesättet: fås véå, erkänna, médgifva. 

Fäghus, n., boskapshus, ladugård; ofta sammandraget till Fäjs. 

Fägna^ v. a. 1. vänligt emottaga, glädtigt helsa; men brukas nu 
för tiden endast om djur, hundar, hästar, m. fl., hvilka genom 
hvarjebanda smekningar visa ätt de igenkänna någon. Sedan 
den vänliga helsningen vid en gästs emottagande blifvit en 
bidak, förplägningen åter hufvudsaken, har /Ugna fått betydelse 
af undfägna, traktera, t. ex.: han fägnnÖ' meg mä6 bå6 öl å 
bränvin, ja, ja'' fikk win senna mer. 

Fägna6, m. undfägnad, välfägnad, traktering. , 

F9lién^ adj. glad, för såvidt glädjen visar sig i yttre åthäfvor. 
Glabr betecknar deremot den inre glädjen, glädjen såsom sin< 
nesstämning; derföre nyttjas båda orden vanligen tillsammans, 
t. ex.: ja ä $å fUjen å glaHr. 

Fäja^ v. a. 1. putsa, pynta, sopa. 



33 

Fäjs^ n. se Fäghus. 

FUkritter, n. fäkreatur, hornboskap; han har 6 fUkriHer. 

Fdkta, v. n. 1. sträfva, ifrigt a,rbeta för att nå ett önskadt mål; 

dä ha han fakta'' för i många de dr. 
Fdl f. i talesätten åkälig M måttan fäh billigt, måttligt. 
FUlas, v. n. 1. fara fram utan besinning, stoja, larma; fulas la- 
. gum: stoja icke, far vackert fram! I betydelse af färdas, resa 

brukas det ej gerna, utan i dess ställe: fara, åka, m. fl. 
Fäl«, m. fjäril; vanligare år dock sommar fogl: 
Fdlery f. (endast i plur.), steg, fjät; göra fuler på golfvä: lemna 

märken efter fötterna på golfvet. 
Fälle, ad v. nog, väl; fi^lle sab^ han så. Vill man gifva sattsen 

mera eftertryck, tillägges vid dess slut Hkka^tex,: hanhafäW 

inte gått än likka? 
Fållhugg, n. urhuggning till knutens bildande på undersidan af en 

timmerstock — det på öfre sidan kallas opphugg. 
Fiåsup, m. sup vid afresan, färdknäpp, afskedsglas. 
Fälwäg, m. farväg, i talesättet: ligga ute på fälwägar, vara på 

resor, köra föror. 
Fdra, v. n. 1. med årder eller annat redskap uppdraga smärre 

fåror på en harfvad åker, till ledning for såningsmannen; fara 

opp här! 
Fdstebänbj n. öfversta timmerhvarfvet i ett hus. 
Fättjay f. det af varpan afvindade och flätade varpgarnet. 
Följe^ n. sällskap, deraf: lägga följe^ vara i följe. 
Förfashligr, adj. förfärlig, ofantlig (ett uttryck af stor förundran): 

dä wa en förfashligr bråte mä6 penningar. 
Förgjördry adj. förtrollad; han ä som han vure förgjördr — ja 

menar dä ä rakt förgjördt, o. s. v. 
Förmer^ ad v. bättre, förnämare; dä ska vara lita förmer — han 

vill vara liksom lita förmer: han vill anses något bättre (för- 
nämare). 
Färna^ f. gråsstubb på en äng. 
rörnas^ v. n. 1. föråldras, blifva bristfälligt, förfalla. 
Förning, m. matvaror, traktering, som gästerna medföra till bröl- 
lop, begrafningar och andra gästabud. 
Förrigr, adj. sist förledne; endast spordt i uttrycket förriga vikkä^ 

förra veckan. 

3 



84 

Förrår j n. i uttrycket • förrårs: för två år sedan ^ men endast 
brukligt i motsatts tUl i fiö\, t ex.: <U toa '^nU i fjéi, dä u>a 
i förrårs. 

Försten^ m. den förste; ban Uef försten, han kom först. 

Förstning^ t begynnelse, början; dä loa allt leÖt i förstninga. 



Spräkprot 

åsktpoten (folksaga från St. Mellösa). 

Denna saga^ såsom temmeligen tydligt uttryckande allmegens 
sätt att förtälja — hvilket väl bör vara hufvudändamålet med ett 
^pråkprof till belysande af en munarts grammatiska egenheter — med- 
delas här i det allra närmaste sådan utg, hört den berättas, och 
endast hjeltens namn, såsom för höfviska öron mindre väl^udande, 
lur med vett och vjlja förändradt. . 



Dä wa en gång en bunbe, som många ä fUlle dä, d *) han 
hade tre sönjer ^). Di båga störste pojkår wa'' brashenökk folka- 
lika; men den minste wille al6ri wara höffsligr^) s(^m anno* 
folkj för han sätt i spisen å gröf å potaÖ'' ^) i dskå för jämnan^ 
å hönum^^kallte di för dskäpoten. Inte så värsht^ ävälse^) frd 
bönbs gåi wa ett stört slotts som skullai^ 7) så rart åf barästa 
guls å silfver, å alÖri i v'dla ha en sknlla' ^) sitt så fin å rar 
é fru, som frua wa, hö som bodde på slottä. En dag saÖ'' bönS* 
han åt di båga störste pojkår — i éntömme förståsSy för dskä- 



'J il, conj. och — ^) sönjer, pl. af son; både sönjer och sönner före- 
komma — ') höffsligr^ adj., hyfsad, snygg — ♦) ^ofa, v. n. 1. löra, 
gräfva (ntan andamSl eller utan ordning). Ehuru uttalet icke åtskiljer prses. 
infin. från imperf. och sup. uti l:8tacottjiigationeiij har dock här för redighe- 
tens skuU impert trtmärkta med A, hyiften bokstaf åte>, iiU skilnad Mn 
feip. formen af particip, prieterit. oeh f6ir att iiipiuirlr« slatvokalena bort- 
fallande blifvit försedd m/ed apo&troph. X^ikaså skiljer endast apoitijophen 

prses. infia. frlb sup. Sålunda skrifves här praes. inf. pota^ inoj^erf. potaS* 
och sup. pota\ ehuru alla tre uttalas lika, — ^) inte. så värsht: inte 
så särdeles — *) åvälse, ad?., aflägse, långt bort — *') sknlla, v. n. 1. 
lyta, skimra, blänka — *) skulla\ sup. af ska, skulle, skutta*: skola. 



35 

poten ikulU inte få hörå'*t — att di ikulle ta å fria te frua^ 
Jay dä wa fäW inte pojkar möt um; å så vart dä sajd^) att di 
hvan ätter ån skulle fresta si lökka. Men pojkår v)a''nte go6 
rdr ^°) å ") hålia seg; å hur di skroppaS' '^) å skräfde »3) um 
hur lökkliga di $kulle bli, å hokkendera skulle bli vinnare ■ '^) åf 
dom^ så fikk allt dshäpoten vä6r um*ä 'O te slutäy å då ville 
kan mäö han og^^). Nej, si dä kunie då albri bli té någä^7)^ 
mente di^ att en tokken^^) 8olkäpose^9) skulle få frua; men hur 
äskäpoten föiaÖ'^^) å &i7(aÖ'>'); så fikk han f^lja mäi ändå å 
bära matsäkkaposen. Når di hadde gått en bete, så hitiab^ äskä- 
poten e skata. '^AshT saft* pojkar r ''hvaS ska du m^ft den å 
göra? Kast bort-aT — ''Äkå, nämenf* äoö' äskäpoten j "Äd kan 
allt lAi nyttig te ndgä^ å så gikk di igen. När dä leÖ um e 

stunS, så hittab' äskäpoten ett hem. "i4sÄ/" sab' pojkår, ^hvaS 
ska du mäb dä å göra? Kast bort-äT — "iÄ4, nämenr saS* 
äskäpoten, "dÖ kan allt bli nyttigt te någä;^^ å så gikk di igen. 

När dä leb um e stunb^ så hittab' dsÄäpofm en hank *^). ''Ashf' 
sab^ pojkar, "Ävaö ska du mäb den å göra? Kast bort-enT — 
*^Ähå nämenT sab* äskäpoten^ ^^han kan allt bli nyitigr te nägä;''^ 
å så gikk di igen. Når dä leb um e stunb, så hittab'' äskäpoten 

en kil. ^AshT sab' pojkår, "'hvab ska' du mäb den å göra? 
Kast bort-enr — "JAd nämenT sab' äskäpoten, ''han kan allt 
bli nyttigr te någdT å så gikk di igen. Når dä leb umestunb^ 
så hittab' äskäpoten ett gammalt Iok*3). ''Ash!" sab' pojkår, 
"hvab ska du mäb dä å göra? Kast bort-äl" — "Åhå nämen!" 
sab' äskäpoten, "dä kan allt bli nyttigt te négä;" å så gikk di 
igen. Når di nu kummo fram, så skulle älbsta pojken in färskt 
å fresta si lökka. Men når han kom in å fikk si frua, hur inne- 
litt fager å rar hö wa, så vart han just som hufvesvagr ^), å 



— 'J sajd: sagdt (af säja) — ^^)\géb för, i stEud — ") <l, att, så- 
som infinitiTmärke r eljest: att, sSsoni i vanlig svenska. — **) skroppé, 
v. n. 1. skryta, tala öfvermodigt. — ^') skräfva,y,n. U.skrjiAfSkroppa 
och skråfva nyttjas mest i föreniDg. — '*) vinnare^ m., den som vin- 
ner, segervinnare. — '^) få våbr um: komma under fund med. — '*) 

o^^ oooj. ock, också: bör ej förblandas med å, och. — '^} bli te nagd: 
lä framgång, lyckas. — '®j tohken, adj., sådan: — '^) SQlkäpose^ m., 
smutsig, orenlig menniska. — *^j töta^ v. n. 1. ifrigt begära. — < *'jÄi7fa, 
enständigt påminna om, oupphörligt begära. — ^^) hdnk^ m., hapk till 
gardesgård. — - *') lok, n., lock. •— *♦) hufvesvagr^ adj., förbryllad, for- 



36 

ioa^nte göÖ te å säja anno* än: '\Vt har fali warmt nästa^^)Er.'^ 

— ^^fFarmare i min bakugn,^^ saö^ frua. A $å måtte han gå. 
Nu kom miUapojken ^^) han, å når han kom in wa'*nte han 
likkre *7) än brår hanses, ' Wt har fali toarmt nästa Er,'^ saS* 
han, ^Warmare i min bakugn,''^ sa6' frua; å så måtte han gå. 
Nu wa pojkår lagum^^) sturska, må tröl å då askäpoten ville 
fresta si lökka han og, så missunte di hönum inte, ^^Du nårUe *9) 
gå, du ogj'' saV di; å så gikk askäpoten in te frua. Når han 
kom in, så sa6^ han som pojkår: ^^Ni har fali warmt nästa £r/* 

— ^""fV armare i min bakugn j^ aaÖ' frua. "Dö wa bra dä,'' saS* 
askäpoten, ''då kan ja få steka mi Skata där,'' — "Dä ska gerna 
wara"^°), sa6' frua; å så sätte askäpoten in skata i ugntn. — 
"flora rinner," sa6' frua. — ''Horn te ta't i" sa6' askäpoten. — 
"Hornä sprikker," sa6' frua. — "Håok te sätta um'ä" sa6 askä- 
poten. — "Hanken ä för störer" sa6' frua, — "Kil te kila'n 
mäö" sa6' askäpoten. — "Flotä rinner öfver" sa6' frua. — 
"Lok te lägga öfver" saÖ' askäpoten, Å så fikk han frua, å 
Aottä^ å göbs å penningar i störa högar; men pojkar gaf han 
guls å silfver så mykkä di 6rka6' 3i) ta bära. 



Ordspråk. 



Ehuru ordspråken för vår tid torde ega sitt egentliga värde så- 
som minnen af forna dagars korta, kärnfulla och bildrika tal, sa 
förtjena de dock äfven ur en annan synpunkt vår uppmärksamhet, då 
de ofta innehålla ganska goda sanningar, gällande för alla tider och 
alla åldrar. Denna egenskap har räddat dem undan glömskan; ty 
— den herrskande bildningen och smaken till trots — har allmogen 
bevarat dem, och genom beröringen med folket hafva de åter smu- 



virrad; afven rnbbad till forstSndet. — **) nästa, praep., hos (endast om 
hemvist: nästa meg^ nästa Petter Pers). — **) miUapojkey m., den 
medlersta i äldern af 3:ne gossar. — *'') likkre, adj., förträffligare. — 
«») lagum^ adv., lagom. — **) nå, v. n. 3. m&, ega tiUåtclse, Ä; du na' 
le då: dn m& väl det (nyttjas endast ironiskt oeh hånande). -•« '^j dä 
9ka gerna vara, ett vanligt attrjck vid medgifvande. — ^') 4rkaj v. 
n. 1. kunna, förmå. 



37 

git sig in i de bildades medvetande. Utan att man rätt vet utaf 
dem dyka de upp derutur, då någon tilldragelse i det vanliga lifvet 
manar dem fram; och få äro väl de, som icke någon gång med 
eller mot sin vilja förklarat: Ja, det är ändå sannt som det eller 
det ordspråket säger. Ordspråkens blomstringstid är visserligen länge^ 
sedan förbi; men detta oaktadt förtjena de väl att bevaras, och 
ehuru vi redan ega förträffliga samlingar i denna väg af Grubb^ 
Töming^ Ihre^ Rhodijn^ Reuterdahl^ m. fl., torde dock ännu flera 
förarbeten behöfvas för vinnandet af en ordnad Svensk ordspråks- 
bok. Det lilla här såsom prof meddelas är taget ur en större sam- 
ling, hufvudsakligast hemtad från Nerikesallmogens läppar, hvarföre 
det också mestadels återgifvits i Nerikes landskapsmål. Fördelnin- 
gen i trenne grupper: Ordspråk^ Ordstäf och Talesätt^ är iöfverens- 
stämmelse med den plan Ivar Aascn följt i sin samling af Norska 
Ordspråk. Till den första afdelningen räknas Ordspråk i egentlig 
mening eller tänkespråk samt sedelärande bonderim; till den andra 
eller Ordstäfven sådane, som åberopa första sagesifaannen och grunda 
sig på någon gammal, oftast redan förgäten berättelse, och till den 
tredje eller TaUsätUn^ liknelser^ stympade eller ofulländade ordspråk 
samt ordspråkslika talesätt. Den sista gruppen torde kanske när- 
mast böra tillhöra Ordboken — nämnligen Ordboken öfver Svenska 
språket — men år efter Aasens exempel förd till Ordspråken, dit de 
äfven af äldre Svenska samlare räknats. 



1) Ordspråk. 

(Ordnade efter alphabetet.) 

Alla ha gjort det, som är bra; ingen det, som är illa. 

B\ogen ä ijokkare än vattna: skyld är närmare än 'oskyld. 

Bor-öUe blåser inte i lu6r når han kommer: döden kommer all- 
tid oväntad. 

Den illa gör, han illa far. 

Den intet vågar, han intet vinner. 

Den som en gång hatt näsd i skrufstäöe^ han 0tter öweljugr dit-a 
anSra hvarfvä. 

Den som har Wkka, tränger inte um vett. 

Den som hviskar jämnt^ han ljuger somt. 

Dä en inte lägger seg », dä slipper en og te ta seg ur. 



36 

Dä ska böjas i tid, dU som krokugt ska bli. 

Dä ä så dags å snyta seg^ når nUså långe ä borta. 

En gång är ingen gång; två gånger är en half gång; tre gångar 

är fuUfrestadt. 
En plä inte sakna köa förrn båsd ä tomt, 
Bn spardr styfcer ä två gånger tjdntr. 
Ett hAl å två halfvär ä ^nte däsamma. 

En latr dräng å e varm säng ä göÖa komsänser (goda vänner). 
Färskt öl är fullt med grunus, och gammalt vill gerna surna (om 

ungdom och ålderdom). 
Fästämö d fästäman hänga köp som ärtähiåm. 
För mitt å ditt gikk mången ftå sitt. 
Ge fän ett fingr^ så tar han hele näfoen. 
Grisen grymtar som séa lärt. 

Han får lätt käften ur le6, som ska äta opp egna dl. 
Han hugger inte hårÖast, som löfter yxd högst i vä6rä. 
Ha söa fått tryné gynum gärösgålny kommer rumpd snart ätter. 
Ilskna hundar gläfsa minst. 

Ingen vet bätter^ hvar sköa klämmer^ än han, som har-na på. 
Lösr i käften får wara säker i ryggen. 
Mången ä långr å latr, å mången ä liten å hvatr. 
Mäktuga herrar göra mäktuga ting; fattiga krakar gni6a wuHa 

umkring. 
Når en fattigr blir rikr, blir han fdn likr. 
Når giftas kommer, lånar vetta hus i skogen. 
Når armen kröks, så gapar käften» 
Når den rätte Abraham kommer^ så dansar Sara. 
Når en talar um trolla^ så står dä i farstugu. 

Oweljugr oxe gör krökug for. 

Bödt hår å talläboskar tykka inte um gdH jöl. 

Skammen H skaSen. 

Skam te fogl, som skämmer i egä bo. 

Smulor ä og brö6; tappar ä og hö. 

Små sår och fattiga fränder bör man icke förakta. 

Synba hö ä ätter själar som Tösjö grinÖ ätter hälar*). 



') Detta ordspråk härleder sig från en gammal längesedan afliden prestman 
uti Komla, som ofta lärer användt denna liknelse. Den svåra grinden vid 
Tösjö är nu utbytt emot en mindre omedgörlig. 



ii 



Så länge söa lefoer $tår $tyé. 

Tömr krake ä bättre än tom gremma. 

Torfvd gifter skorfvd. 

Ute stängd är inne glömd* 

Wdn ä värre än fän (vanen är värre än den onde). 

Wärshta före U i portsköfté. 

Ä lökka mi göS\ kalfoar åå snart ésie eom kö. 



Dä ä htiUhen iiöi^nk elUr lyte^ 
Te ha ett stort ett snyte; 
Men dä alltiö skam, 
Te komma näsalösr fram. 



Den som ger så han tigger^ 
Ska ha stryk så han ligger 'j 
Men den som aseint^ ger^ 
Han ska ha mykkä mer. 

Dä ä lebt i huiäj 
Når ingen ä ftuse; 
Men dä ä etter värre. 
Når alla ä herre. 



2) Ordsttf. 



9» 



AMri såg ja'' maken»^' saS* käringa, reS på stahen. 

Den spiken drög,^^ sa6' snikkdm, stoppd^n i ftkkd. 
^^Di ä sura,'*^ saÖ' räfven um ronnbära. 

Dn for degt'' «(iö' d^n ene tiggarn te den dre. 

Dä kampar seg bra,'* saö* tjyfven gifte seg mä6 rakkårns iöier, 
''Dä 4 långt häSa å dit,'' sab' käringa pekåS* på måen. 

En ska fälle någenstäns hålla te," sa6' tjyfven, di hittd'n i wist* 

huebdba. 
"En vet fälle bäét sjolf kur dä sku vara," saii* bru6a förde 
ijoaggd mä6 seg. 



9» 



?1 



40 

''JFar ä hemma här] han når ligga hvar han vill'' sab' käringa^ 

når kärn hennas låg i källa. 
''Hvdd wäla ä stor,'" saÖ' käringa kom i anna körksdkken. 
''Hvar t(Åar vé6 sin gelike," sa6' mjölndrn tclie véb si «d. 
''Ingen räddr här," sa6' han som gnéÖ för hdrn, 
"I raöl I rab!" «aö' käringa körde i vall si endästa kö. 
"Ja' säjer assint ja'" s^' han, som allöri teg. 

Lät meg si" sa6^ den blinbe. 

Många hänber gör ett lätt arbete — 6ub sinne dom. Många 
munnar gör ett tömt fat — fän ta dom!" — sab' käringa 
hadde slottergänge. 

Nu ä dä gjorbt" sab' han, som försvor seg. 

Slägta ä värsht" sab' räfven um di röbe hunbår. ^ 
"Wa dä wägen dä" sab' han, som körde i sjön. 
"Wi råkas nästa bundtmakarn" sab' wargen te räfven. 



« 
»» 



»1 
11 



3) Ordspråkslika talesätt. 

(Ofullständiga och halfva Ordspråk samt liknelser ordnade efter 

hufvudordet,) 

Antäpp&gärSSgåL Vara som en antäppägärdsgål (se ordlistan). 

Bék. Dä ska wi trö å lägga bék pd, så drar dä (om något hvars 
sanningsenlighet man betviflar). 

Bittiga. Han sablar bittiga å riber sent. (Han är långsam 
utaf sig.) 

J mara bittiga få wi aftäuxA. (D. v. s. det är högst osan- 
nolikt.) 

Domedags 6tta; en tid som man hoppas att ej öfverlefva •— deraf 
talesätten: vänta te domedags åtta; dä ska du få på dome- 
dags ötta, m. fl. 

Ekelnt. Han vet hur ekeluta smakar. (Han har pröfvat lifvets 
mödor och besvär.) 
Han känner nökk den ekeluta. (Han vet nog huru svårt det är.) 

FlHk. Han ä som folkä ä mast, (Lik folk i allmänhet.) 

Han ha wari' mäb der folk ha gått förbi. (Om den som 
söker tillegna sig ett finare och mera belefvadt sätt; men icke 
desto mindre är rå och obildad.) 



41 

F6t Sätta föt ttnStff egU båt (F& eget hem.) 

6Ak. ÅH^Sri höra gök mer. (Dö.) 

Hals. Dä går på sin hais. (Det går som det kan.) 

Dä går på min kals. (Faran^ skadan är min.) 
HunS. Han vet nökk hvaö han ger en hunö i måla. (Han aktar 

sig nog att gifva för mycket.) 

Han har önSt åf hunb^ orkar inte äta lita, (Han är glupsk, 

har ej mathof.) 
Kakstad. Dä Aiar i kakstdÖn. (Hungern plågar.) 
Klid åf seg. Han klä6r'nte åf seg förrn han lägger seg. (Han 

skänker ej bort något medan han lefver.) 
Kålgål. Han sitter i Gu6s Kålgål (Han har allting fullt opp.) 
Kroma. Han kramar seg som en betshlaÖr gåse. 
ljus. Han står i ljusa å skymmer seg sjolf. (Han begagnar illa 

sin lyckliga ställning.) 
HålSkaiL Dä går som te lappa loantar i månsken. (Det går 

förträffligt.) 
HiSSe i hvar gata. Han ä som Nisse i hvar gata. (Han armed 

öfverallt.) 
Rlnnigarn. hö spinner rännägarn å hånkar på häldr. (Hon 

springer omkring i stugorna.) 
Sarf. Han ä mä6 som sarften i hvar lek. (Han är med öfverallt.) 
SÖ. Di ä som SÖ i samma skinn. (De förlikas väl.) 
Todise. Han brummar som en todise i ett trästöp. 

0. s. v. 



Gåtor. 

I tryck utgifne samlingar af våra gåtor och spörjsmål saknas 
väl icke, men då dessa återfinnas under namnaf^Spörjsmålsböcker,* 
"Gåtböcker," "Nöjsamma och lustiga gåtor" o. s. v. bland vårt skil- 
lingstrycky eller ock inflickats uti barnböcker, julkalendrar och alle- 
handa muntrationsskrifter, äro de ej lätt tillgängliga. Dessutom äro 
dessa samlingar, såsom endast afseende ett tillfälligt nöje, i allmän- 
het af ringa eller endast underordnadt värde. Ett nytt samlande 
'rån folkets läppar är derföre af nöden; och någon bättre ledning 



48 

för en sådan verksamhet &n d^n, aom lemnas af v&r förUenstfalle 
forskares, R. Dybecks, uti tidskriften Runa (arg. 1647 och 1.848) 
meddelade samiiog kan svårligen någon samlare önska sig. Då 
emedlertid denna tidskrift icke torde vara tillgänglig för en stor del 
af denna boks läsare, hafva några prof här måst meddelas, hvilka, 
såsom i hast samlade, ej få för strängt bedOmas* 



1. 

Når tn inte vet hva6 dä ä, 

Så ä dä någä. 
Når en vet hva6 dä tf» 

Sel ä då inte hva6 dä ica ^? 

(En gåta.) 

2. 

RöSt hufve 
A svartr hatt, 
A står ute 
Um julänatt? 



(Njuponet.) 



3. 



Lille Trylle 
Låg på hylli; 
Lille Trylle 
Trylla ner. 
Ingen man 
I detta lanb 
Lille Trylle 
Hjälpa kan — ? 
XEtt ägg föll ned af hyllan och gick stoder.) 

4« 

Långr, skrångligr far^ 

Ringlugy kringlug mör^ 

lAiddrigj daddrig déter, 
Enubbugr irubbugr sQn — ? 

(Humlestlngen med rankan, bladen och klasen {peplå,) 



43 

a. 

Två sid i skyj 
Två itå i ty. 
Två visa vägen U by i 
Fyra hängare, 
fyra ddngare. 
En trattar bakätter — ? 
(Kon med 2 horn, 2 öron, 2 ögon, 4 speuaf, 4 ben och svans.) 

6. 

Tvåben 

Sått på Treben 

A gnöf på Ettben, 

Så kom fyrbin 

A tåg Ettben 

Från Tvåben^ 

Då i4g Tvåben 

Treben 

A slog Fyrben^ 

Så fyrben gnäll — ? 
(En man satt på en stol med 3 fötter och gnagde på 
ett ben, som hunden tog ifrån honom.) 

7. 

LefvafUie lik 
I ieftawSe kistaj 
LefvanHe kista 
I gungande gr af — ? 

(Jonas i Hvalfisken.) 

Stilhästtn går på silfverberg 

A svansen blir allt étäckugare å stäckugare ---? 

(Synålen, fingerborgen och tråden.) 

0. 

17m dån fiUlt mä6 kött å bldg, 
Um nafta står å gapar — ? 

(Stöfveln.) 



44 



10. 

Sker dä, $å sker dä', 

Sker dä inte, så sker dä likaväl —? 

(Om man torkar sig^ när man är våt.) 

11. 

Två blinkom dank. 
Fyra rakom sién, 
En bulleri bas 
Ä ett bessmans-skaft — ? 
(Hunden med 2 ögon, 4 fötter, kropp och svans.) 

12. 

Fyta Jöldunöer, 

Fyra Oppstuf^er, 

Två Lobposar, 

En Posajunter — -? 
(En vagn med 4 hjul, 4 rungor, 2 oxar som draga och 
1 pojke som kör.) 

13. 

Fyra Ut^erdunöer^ 
Åtta TillertaUarj 
Två AäkieväUr 
Å en Påfjuit — ? 
(Vagnen, 4 l^ul, 8 hasthofvar, 2 svansar och en piska.) 

14. 

Grannkvinna tcite te grannkvinna si: 

Får ja' läna Reseféssd ') dt, 

Jfä' ja' reseféssar Runtå *) mi; 

Så ska du få släppa di Hornmulta^skulta ^) 

På mi reseféssada runta —? 

(») Räfsa — *) Äng — 3) Ko.) 

■ 

15. 

BönS* stög på Hunka^-punka '), 
Lokkab' på si Pingla-skälla ^), 
Gikk senn te si Rökäkula 3) 



45 

Ä $ab' åt si Lörtpulla ^): 

^'Kdsi ifrå deg Skvättingen ^)! 

^^Lokka te deg toät tingen ^)! 

''För Gråningdr 7) 

''Hålla på mä6 Väplingår ^) 

"Ut på gUlé" —? 
C) Logen — *) skällekon — 5) stugan — ^) hustrun 
— ^) barnet — • ^) hunden — 7) vargarne — ') lammen.) 

16. 

/ e stuga sått fifra käringar, 

Ä alla hadde di tre framför seg *— ? 

(4 käringar, en i hvart hörn.) 

17. 

Ett hvarf så såg ja' tre käringar^ 

A ett hvarf så såg ja tre å tretti; 

A tre réö, 

A tre gnéSj 

A tre trattai' bakätter — ? 
(Blott 3 käringar, emedan det ej säges hvad de tre och 
de tre och tretti voro.) 

Anm. Af de bär anförda äro blott de 10 första egentliga g&tor. De derpå 
följande, N:ris 11—15, torde rättare böra kallas ndankla talesätt,» ell^, 
som Syend Grundtwig (OanUe Danske Minder i Folkemunde. 
Kbhvn 1854) benämner dem: «M0rke Tåler;» men dä man bar svårt att 
nppdraga någon bestämd gräns emellan dem ocb de egentliga gåtome, knnna 
de gema foras tillsamman -— åtminstone till dess större samlingar göra en 
mera ordnad uppställning nödvändig. N:o 14 brukas äfven som pantlek, då 
man ålägges att i ett andetag upprepa bela «ramsan» med följande tillägg: 
«den som ej kan säga så, ban skall ge panterna två.» Sannolikt bar N:o 
15 brukats på samma sätt, då den, såsom både längre ocb svårare, är för 
ett sådant ändamål lämpligare. N:o 17 sjunges äfven, ocb tillbör då den 
stora mängd af avis-stumpar» eller «liSfar,» bestående af blott en vers, van- 
ligen i marseb- eller polsk-takt (gånglåtar, danslåtar), som så ofta fS- 
rekomma bland allmogen. 



40 



Folklifret. 

Gamla seder och brukj klädedrägt, Öfcertro, «i. m. 

Kännedomen om våra gamla seder och bruk, drägter och lef- 
nadssätt, samt de vidskepliga föreställningar,. som ännu finnas hos 
folket, äir f5f en sann kunskap om äldre tider icke den minst vig- 
tiga. Mycket finnes deribland, hvars rot måste sökas långt bort i 
hedendomens mörker, och månget bruk, som vid första påseendet sy- 
nes löjligt, får en hel annan egenskap då det järonföres med me- 
deltidens seder oc^ lif. Allt hvad på detta fäJt kan finnas an- 
märknlDgsvärdt bör derföre uppmärksammas; och de allmänna råd 
och upplysningar, som här vid folkspråket meddelats, böra äfven 
tillämpas på folklifvet. En ytterlig varsamhet måste dock iakttagas 
vid efterforskandet af allt sådant, hvari någon öfvertro kan ligga 
förborgad. Ty mycken vidskepelse finnes ännu qvar, särdeles i våra 
skogsbygder, der ensamheten i förening med en hög och dyster natur 
lätt gifver näring åt dylika föreställningar. Och man må ej för- 
undra sig häröfver. Det är ju icke så länge sedan upplyst och 
tiiildadt, ja iill och med l^fdt folk trodde på borddaos och klapp- 
andar; och då må man väl förlåta den obDd^de, om han har svårt 
att alldeles lösslita sig från den ärfda urgamla tron på "sjörån, 
dk-ogsrån, löfjerskor, tomtegubbar och mera sådant,'' hvaruti dock 
finnes långt mera poesi än uti den nyare tidens vidskepelse. 



]) KronbrSllop i Asker for 40 år sedan. 

så stor enkelhet och tarflighet, som utmärkte bondens hvardagsllf 
förr i verlden — om detta uttryck kan användas om en tid, som 
ännu lefver i folks minne — sä mycken pomp och ståt utvecklades 
vid gä$tabnd och andra högtidliga tillfällen: ''Skall det vara, så 
skall det vara med besked," sade man; och skulle en fest firas, så 
skedde det också med all möjlig prakt och högtidlighet. En så 
vigtig angelägenhet som ett bröllop kunde derföre icke afgöras i så 
stor tysthet som i våra dagar. Dertill fordrades då mycket mer än 
blott de blifvande makarnes samtycke och prestens välsignelse. "Min 
"dotter är en sedesam mö, och derföre bör hon hedras. Krona 



47 

•^skall hon bära, och kronbröllop skall det blifva: kosta hvad det 
"kosta vill,* tänkte brudens fader. Så tänkte äfven brudgummen 
och hela skaran af fränder och vänner. Och då bröllopet var en 
angelägenhet, som snart sagdt lika mycket rörde begges slägt som 
bruden och brudgummen sjelfva, så voro alla lika ifriga att det 
skulle gä hederligt till; och gästernas rika förningar mildrade äfven' 
brudhusets dryga omkostnader. 

Så var seden: att, sedan ölet var brygdt (si att man ej be- 
höfde 'lysa på tomma tunnor," hvilket ansågs för ett dåligt före- 
bud), och endast åtta dagar återstodo till den stora högtidsdagen, 
»kulle svärfadren med sin blifvande mag rida omkring till fränder 
och vänner för att bjuda, den förre till bröllopet, den senare till 
det s. k. "uttagsölet,** som firades hos honom på •'svenqvällen,'* 
d. v. s. aftonen före t)röllopet. Dessa bjudningar, särdeles svärfst- 
derns, skedde med mycken högtidlighet, och inleddes vanligen med 
ett längre tal — ordagrannt detsamma på alla ställen — om huru 
fyra ögon se bättre än två, och huru svårt det vore- för mannen 
att blifva allena; att den blifvande brudgummen och bruden derom 
kommit öfverens, och att äfven vederbörandes föräldrar funnit bäst 
att de unga komme ihop, o. s. v., hvarefter frågades om icfce den 
tilltalade ville komma till gästabuds nästa söndag och hålla till godo 
med hvad huset kunde förmå. Gamla och unga, stora och små, 
män och qvinnor bjödos till bröllopet; men till uttagsölet endast 
manfolket och '^brudpigorne." Då ett kroribröllop alltid firades pa 
söndagen, så samlades de till uttagsölet inbjudne hos brudgummen 
kl. 5 på lördagsaftonen, der de undfägnades med aftonvard, hvarpS 
följde dans och qvällsmäl. Karlarne qvarblefvo gemenlfgen öfver 
natten, men brudpigorne drogo hem, för att vederbörligen utpyntas 
till högtiden. Tidigt på söndagsmorgonen återvände de dock till brud- 
gummehuset, klädda i full skrud, hvilken, ehuru något vexlandé 
efter tycke och smak, alltid öfverensstämde derutr, att drägten var 
svart, förklädet hvitt, hufvudet flätadt med guld- och glitterband, 
halsen prydd med perlor (ju flera och brokigare, desto bättre), samt 
bröstet betäckt af en trekantig duk, "bröstlappen,? öfversällad med 
smycken och prydnader. När tiden är inne att bryta upp, äskar 
förnämsta gästen (den som skall leda bruden) ljud, och håller det så 
kallade "uttalet," som är en tacksägelse för bevisad gästfrihet, med 
erinran om det vigtiga steg brudgummen nu skall taga, då "gifter- 
mål icke är något hästbyte, som kan göras om, när man vill," och 



48 

slutas med tillbörlig lyckönskan. ^'Brudmarschen'' spelas. Man sti- 
ger till häst, och hvar och en intager sitt rum i "stassen." Först 
rida tvänne "brudriddare,** derefter följa spelmännen, brudgummen 
med förnämsta gästen, brudpigorne två och två, samt slutligen manlige 
fränder likaledes två och två i ordning efter ärfdabalken, de när- 
maste först, de fjärmaste sist. 

Emedlertid sitter bruden hos "brudsätan,** dit hon i god tid J>å 
morgonen (om ej redan aftonen förut) begifvit sig för att klädas. 
Hennes drägt är svart och försedd med släp*). Hufvudet smyckas 
med guldkrona, krans och slöja, samt perlor och glitter. Ringar 
med granna hängen eller "kläppar" nedhänga från öronen, och den 
bara halsen är alldeles skyld af perlband med tillhörande kors och 
prydnader. Bröstet betäckes af den med allehanda grannlåter öf- 
versållade bröstlappen, och lifvet omslutes af det med stort spänne 
och fransar försedda "brudbältet," hvarifrån "brudschalarne" (i dessa 
menlösare tider tvänne smärre, brokiga sidendukar) nedhänga. Ett 
prydligt förkläde, armband af olika slag samt de grannt utsydda 
brudhandskarne fullända drägten. Under det bruden klädes, skall 
hon hafva något att tugga på, för att aldrig bli utan mat, bjuda 
och truga de närvarande, för att icke snålheten skall hos henne 
vinna insteg, samt i venstra skon hafva en silfverpenning till värn 
emot armodet. 

När brudgummen med "brudstassen" närmar sig brudsätans 
hus, hvarifrån bruden skall uttagas, afsändas brudriddarne i för- 
väg, för att å brudgummens vägnar fråga om han är välkommen. 
Höfviskt bugande framföra de sitt ärende, och då de dera af bru- 
dens egen mun erhållit nöjaktigt svar, vända de i fyrsprång åter. 
Som det naturligtvis är af största vigt för brudgummen att med 
säkerhet veta detta, och tre ting dessutom alltid äro vissa, så för- 
nyas denna budskickning gerna ännu tvänne gånger. Då svaret alltid 
är detsamma, och han således blifvit fullt förvissad om brudens väl- 
villiga sinnelag rider han med sitt följe under klingande spel in på 
gården, der de s. k. "hästkarlarne" stå redo att emottaga hästarne. 
Man sitter af, och brudpigorne (8, 12, 16, o. s. v. till antalet) 
stiga genast in till bruden, under det den öfriga "stassen" trakteras 
med bränvin och tilltugg ute på gården. Sedan flaskan gjort sin 

*) uti Asken prestg&rd förvarades bmddragteme (en bättre och en sämre), 
hvUka emot en viss afgift fingo begagnas. Hvart dessa nu tagit vägen är 
obekant. 



49 

tillbörliga rund, och presten anländt, "spelas brudgummen in," hvil* 
ket tillgår på så sätt, att brudgummen, företrädd af brudriddarne 
och spelmännen, samt följd af hela den öfriga skaran, stiger in till 
bruden, som, uppvaktad af brudpigorna, stående inväntar honom. 
Efter ömsesidig högtidlig helsning och presentation tager brudledaren 
bruden vid handan och förer henne till "brudvagnen" (vanligen någon 
"herrskapskarét"), der hon jemte brudsätan uppstiger. Brudledaren 
återvänder derpå till brudgummen, och stassen ordnar sig. Främst 
rida brudriddarne, så spelmännen, och derpå brudgummen med pre» 
steo till höger, brudledaren till venster, fö^jd af de manlige gästerna. 
Efter dessa komma brudpigorna, två och två, framföre brudvagnen, 
som försvaras af tvänne beväpnade ryttare, "brudens bofriddare," 
en på hvar sida. Som desse med sina dragna svärd skola försvara 
bruden emot all fara, samt ansvara för, att hon ej under vägen 
bortröfvas, så utses härtill unga och manhaftige krigsmän. Häst* 
karlarne, till fots, sluta tåget. 

Vid framkomsten till kyrkan tager brudfärden in i sockenstu- 
gan, der guds^jenstens början af vaktas. När "samman" ringes fattar 
presten brudgummen vid handen och, företrädd af spelmännen samt 
följd af alle karlarne, förer honom genom vestra kyrkodörren upp till 
choret. Bruden, med brudpigorna framföre sig, föres *} af sin ledsagare 
derefter genom samma dörr upp till sin plats vid brudgummens sida, 
Männerna ställa sig till höger, brudpigorna till venster, och vigseln 
börjar. Efter dess slut tager brudparet plats på brudstolarne midt 1 
choret, med ryggarne åt församlingen, och en af brudpigorna aflem- 
nar nu "brudboken" (psalmboken) till brudgummen; och till ett tec» 
ken att de tu nu äro vordne ett, sjunga och läsa brud och brud- 
gumme ur samma bok. Sedan presten från predikstolen läst "Fa.* 
der vår,'' vänder brudparet sig till församlingen och förblifver i denna 
ställning till predikans slut, då pellet höjes och brudmessan sjunges, 
såsom i vår Svenska kyrkohandbok säges. Hvad som dock icke 
der kan omnämnas än att bruden gerna bör i brudstolen hafva sin 
fot framföre brudgummens, för att få "husbondekastet" -«- under pre* 
dikan fälla sin näsduk, för att tidigt vänja hans sinne till ridderlig* 
het och ödmjukhet — , samt slutligen låta "kryddedosan" flitigt gå om- 
kring bland brudskaran, för att ej blifva snål, likasom bon hvarje 



*) I grannsoclrxieii Lenn&s leddes ej brnden, hvarföre I^nnisbrndanie skSml- 
sunt brukade säga om dem i Askor, att de pl morgonen togo sft mycket 
m bästa, att de behöfds lediu. 

4 



gång den återkomnaer, bör bjuda brudgummen såsom ett bevis på 
kätlek och husmoderlig omtanke. 

Efter gudstjenstens slut föref brudgummen sjelf bruden, men i 
öfrigt iakttages under färden till bröllopsgården samma ordning som 
på vågen till kyrkan. Brudriddarne rida nu fram och åter emellan 
brudföljet och brudehuset, för att anmäla brudparets ankomst, och 
förvissa sig om, att allt är redo till deras emottagande. 

Under allt detta har man haft ett väldigt bestyr i bröllops- 
gården, dit alla hustrur af brudparets slägt på förhand begifvit sig 
med "förningarne,'* bestående af gröt och kakoir af alla slag. Vär- 
darne stå med brödkorgen och brånvinsflaskan väntande vid deh 
med "brudgranar'* prydda grinden, der skott och hurrarop helsa 
brudskaran. Man sitter af; och sedan flaskan fuktat alla strupar» 
^spelas brudparet in,*^ hvarefter brudpsalmen sjunges och piresten 
läser brudbönen. Oetta kallas sängledning, och först nu emottagas 
de närvarandes lyckönskningar. Men måltiden är redo, och värdarne 
mana till bords. ' Midt för hästskobordets öfre ända taga brud och 
bradgumme plats under en thronhimmel. Presten och alla karlame 
«ätta sig till höger, brudsåtan och alla qvionorne till venster om 
brudparet. Vrd hästskons nedre ända sitta spelmännen och brudpi- 
gorna, hvarföre denna del kallas spelmansbordet. Den strängaste 
noggrannhet iakttages vid gästernas placerande; och ehuru hvar och 
tn väl vet den plats honom tillkommer, uppstår dock härvid mycket 
krusande och knuffande, särdeles på qvlnnosidan. Ett barn läser 
bordsbönen, och sedan smörgåsar med åtföljande bränvin tilkäckligt 
skärpt matlusten, stämma spelmännen upp, och skinkan, som skares 
äf presten, inkommer. Mellan hvarje ny rätt göres uppehåll, pratas 
cm väder och vind, sista skörden, och utseendet "på marken* tiH 
kommande år, eller andra mera allmänna ämnen; men intet nytt f^ 
får röras af gästerna, utan att förut hafva tillbörligen "inspelats.* 
Sedan skinkan, kåJen och pepparh)tskÖttet på detta ^ätt förtärts, in- 
träder en högtidligare sfnnesstätanlng. Presten börjar hosta, t^vln- 
norna fratntaga sina ttåsdukar, iJch spridda snyftningarförspörjås; ty 
nu Inspelas steken, och nu skall brudtatet hållas. Pre^n ä^at 
Uud, och talet, som tned ens öppnar alla tårekäUor, börjar, samt 
slutad vanligen med det s. k. talet för skålen, livilket dock cij alitlé 
utföres af presten. "Brudskålar" kringbäras af värdarne, och livar 
och en af de närvarande oflhtr deri efter råd. och lägenhet något åt 
de nygifta i penningar eller andra skänker; brudparets föräldrar och 



51 

närmaste dessutom löften om oxar, kor, sHfverbägare, väfnader eller 
dylikt. Sedan skörden är slutad, drickes brudskålen, för favilken, li- 
kasom för gåfvorna, det tillhör bruden att tacka. Men äfven på 
ett annat sätt bör hon visa sin tacksamhet, ty illa skulle det höf- 
vas en brud att glömma dem, som bättre än hon behöfva andras 
gåfvor. Under hela måltiden står derföre bredvid hennes egen en 
större talrik, "brudtalrlken," hvarpå hon till någon fattig offVar af 
alHk de rätter, som i så ymnigt mått bjudas henne; och hell den 
brud! som först gifver åt den fattige innan hon tager sin del; men 
skam åt den! som tager mera åt sig sjelf, än bon unnar den arme. 
Med steken och tårtan kan måltidens strängt ceremoniela del anses 
afslutad, och nu lemnas gästerna mera ^fri handtering,** som det 
heter. Samtalet blifver också mera otvunget, under det förnlngen 
med sina otaliga kakor uppdukas, och värdarne göra nu ^tt bästa, 
med trugningar, skufTningar och andra tjenliga medel manande till 
dryckjom. När intet mera tomrum återstår att fylla, läses från bor- 
det och tacksägelsen för maten börjar, hvarvid mar) tackar icke 
blott t)rudparet, deras föräMrar och värdarne, utan ock hvarandra ln« 
hördes. Derefter spelas brudpolskan. Presten fattar brudens hand 
och *'dflnsar brudgummen till.^ Bruden svänger derpå ommedbrud-^ 
gummen, sedan med det öfriga manfolket och sist med brudgum- 
mens fiästkarl, hvilken, högtiden til! prydnad och såsom bevis på 
sitt fnnehafvande embete, bär den korta piskan knuten ö^'er högra 
axeln, oeh är den ende af desse tjenande bröder, som får deltaga I 
bröUepshögtidlighetema såsom gäst; dock fordrar grannlagenheten, 
att tian efter denna hedersbevisning från brudens sida genast af* 
lägsnar isfg. Qvinnorna, och bland dem främst brudsätan, uppbju* 
das hvar I sin tur af brudgummen, hvarefter den allmänna dansen 
börjar. Nu bjudes också kallskål (sirap och dricka, med deri sim* 
mande brödbitar), som kringbäres uti stora tennskålar, hvarutur 4eii 
ena efter den andra ins^rplar sitt skedblad. Frampå i) vallen 'dan- 
sas bruden bort," hvilket tillgår på följande sätt. Bradpigorna t^ga 
I riiig omkring bruden, som med förbundna ögon söker att fästa 
kronan på någon af de dansandes hufvud; och den, som får kro* 
nan, skall då först blifva brud af de unga flickorna. Slumpen 
skulle väl af göra detta; men artigheten fordrar, att bindeln ej kny- 
tes för hårdt, då kronan gerna bör tillfalla brudgummens ogifta 
* syster, om han har någon, eller i annat fall hans närmaste till äk- 
tenskap lediga franka. Då brudpigorna efter slutad dans lyfta upp 



5S 

bruden, för att bära henne på ^^gullstol,*" framrusa de gifta qvin- 
norna, ropande, att bruden hör dem till. Nu får hon ej längre 
dväljas bland de muntra flickorna, hon tillhör nu husmödrarnas all- 
varliga krets. En strid emellan gamla och unga begynner; men 
gummornas rättvisa sak segrar, och under flickornas tysta önskan 
att äfven deras tid snart måtte komma, utlemnas bruden, som ge- 
nast begifver sig upp på brudkammaren, för att med afläggandet 
af den granna skruden säga farväl åt ungdomens flärd och nöjen. 

Sedan bruden dansats bort, kommer turen till brudgummen, som 
skämtande och skrattande hurtigt svänger om med ''pojkarne.'' Un- 
der rop, att ungdomens lekar ej mera anstå honom, söka gubbarne 
att rycka honom ur ringen, och ett väldigt nappatag emellan unga och 
gamla börjar äfven här. Men "^pojkarne" hålla i sig, och först se- 
dan brudgummen såsom lösen bjudit tobak och bränvin, blifver han 
utlemnad. Den utlofvade trakteringen inkommer också, och hvarje 
manlig deltagare i bröllopsfesten erhåller sin lerpipa, som stoppas 
egenhändigt af brudgummen. Emedlertid är brudens oraklädnad full- 
ändad, och hon återkommer, klädd som ''ungmor" i stycke och 
mössa. Nu bjudes aftonvard, då ungmor sjelf delar osten och brö- 
det, medan ungfar, trogen sitt löfte, iskänker suparne. Flaskan gör 
flitigt sin rund, och under muntert glam förnötes tiden till qväUs- 
målet, som består af lutfisk, sötgröt och kakor, hvarefter man fogar 
sig till sängs. De nygifta få dock sällan njuta någon ro, emedan 
de tidigt på morgonen andra dagen med musik och bränvin skola 
traktera gästerna på sängen, hvHket ofta drager sin dryga tid, då 
desse äro inqvarterade i granngårdarne. Derpå fö^er middagsbjud- 
ning, dans och qvällsmål. Tisdagen ''spenderades brudgummebrän- 
vin," hvilket tillgick såluqda, att de nygifta, med bränvinskuttingen 
emellan sig, och spelmännen till häst framföre vagnen, foro omkring 
i grannskapet och, genom sina ridande, med bränvinsflaska och 
"sölfkappe" utrustade brudriddare, trakterade alla som möttes. Afven 
denna dag tillbragtes i bröllopsgården, och först på onsdagen åt- 
skildes man. Dröjde någon längre qvar, bjöds han på ölsupa, och 
då visste han hvad klockan var slagen. 



68 

2) LefliadsfAttet och U&dedr&gten i Röra Bergslag 

fOr omkring 80 år sedan. 

Efterf&Uande skildring är hemtad ur en i Bergmästarearchivet 
vid Knotsberg förvarad Beskrifning öfcer Nora B€rgslagy upprättad 
1784 af d. v. Bergmästaren Erik Bei|;eiisk{ld (2 delar in foI. 
mscpt); och då denna skrift är affattad uti en lika egendomlig som 
gammaldags stil, har utg. trott sig böra meddela följande utdrag 
utan någon förändring. Framdeles torde han återkomma till detta i 
flera afseenden upplysande arbete '^). 

''Uti enskilta hushåldningen går här ganska sparsamt till. 
^Hvarje dag i veckan har sin vissa matordning, och jag skall här 
"införa en, som blifvit mig meddelad af Bergslags-Grufvefogden Lek* 
"man, och hvilken skall vara upprättad efter kosthåldningen i Dal- 
"karlsbergs Grufvelag." 

"^Söndagen. Till frukost: såppa med Kohl-Rötter och kjött till såfvell. 

"Middagen: likasl 

"Aftonen: kåhl och kjött. 
^Måndagen. Morgonen: Kåhl och kjött. 

"Middagen; Såppa eller Kåhl, till såfvell smör och sill. 

"Aftonen: Gröt och n\jölk samt sill. 
Tisdagen. Alla målen: Ärter och kjött. 
Onidagen. Morgonen: Arter och kjött. 

"Middagen: Mjölk och smör. 

"Aftonen: Gröt och sill. 
^Thorsdagm. Alla målen: Rothsåppa och kjött 
"^Fredagen. Kornn^jölsvålling med smör och sill till alla målen. 
^Lördagtn. Morgonen: VällinK^ smör och sill. 

"Middagen: Mjölk, smör och sill. 

"Aftonen: Gröt och sill**). 
"Vid högtiderna brukas Söt-Gröt, Kåhl, Såppor med Morötter och 
"Palsternackor, Hvetemjölsklimpar och färskt Kjött, som ock Stek i 
"Gryta eller ugnen, Q'ockt hårsiktadt Råg-Bröd, Små-Bröd, som God- 






*) Utg. begagnar detta tillflKUe att betyga Bergmästaren och Riddaren C. O. 

Troilius sin tacksamhet för den välyilja, hvarmed ofvannämnde skrift en 

längre tid lemnats till hans disposition. 
**) Denna matordning synes Utg. lemna det bästa svar på den frågan, som så 

ofta framställes: «rHvad i aU verlden lefde folket af innan potatisen komlnP* 



54 

> 

''Rån och Skorpor af StålqvarDsroJ51^ oeh tå framtages något Bran- 
''vin, som ock brygges Öhl.'* 

"Huruvida dé))na är riktig, kan jag med säkerhet icke upp- 
"gifva; det bar Jag mig likväl bekant af de handlande, atl Bergs- 
*'inannen kjöper torr fisk, som torde vara att slS emellan med* 
''Emedlertid visar det att bui^håldniagen med all s|)araamhet utöfvas.'* 

''Korfven, som göres eftör slackten, oytUas gemenligen uti mat* 
''säckarne till Skogen och Qrufvan, jemte en liten mjölkbytta* Och 
"Jag kolämer nu uti hug, att då 6n Bergsman f^ några år sedan 
"skröt for mig öfver sina Qvinfolks hoshåldmng^ var ibland andra 
"bevis^ att hon s^art så gammal korf, att den vid nyttjandet i Kohl- 
"köyan varit grön inuti." 

"Af föregående syned icke obllligt, att den arbetande får nå- 
"gon förfriskiUng^ obh den tager han i Staden. Den beskedelige 
"måtteligen, men den, som arbetar på sin lindergångi öfv«rflödågt. 
"En sanning är det, att Bergskarlen icke tåhl mycket, utan kan 
"Ofta med m sup och eti stop Öhl vara aokommon; och derfore får 
"en resande, som kommer hit till orten, och Lördagar och Söndagar 
"mera än vanligt lustigt folk möter» icke tro att alla. de, efter denna 
"beskrifning, äro på brädden att komma af sig» Annars är i denna 
'^täg . Nora'>Bergsmannen vida skiki från Bergskarten uti Linde och 
"Ramsberg. Uti de»na orten äro de bättre hatare af allt fylleri, 
"och följaktligen en skam och vanära att derföre vara kjend. Uti 
"Linde och Ramsbergs Bergslag äro de bättre Bergsmän de, som 
"mast denna odygd utöfva, och således är der tappen att vara ho- 
"pen lik." 

"Tobak rökes sparsamt, mea tuggas destomera. Många Bergs* 
"män ärO) hvilka aldrig löka, och de som det bruka, nyt^a det tiH 
"tidsfördrif om af tnarne^ sotii ock i sällskap. På vägen råkas aldrig 
"någon Nora-Bergsman med pipan i munnen* En obekant skulle 
"likväl snart tro att tobaksrökandet mycket hyt^adesf ty Lördagarne 
''vid hemrdsaa sitter gönehligtn en ny Ler|»pa i hatten på liäde 
"karl och qvinfolk-"^ / 

"Både katl och q vinfolk äro up^å sin dräigt eiaot allmänt brak 
"ökjende." 

"Manfolken bruka kotta så kallade Spiäll-Tröijor^ hvilka äro 
*^helskurne bak, och från medjan sitta likasom nedspände' öfver den 
"nedre delen, och qvinfolken bruka stora Halmhattar, nästan gorda 



''som de gamles *'kaskar»'' att de gå neder på halsen och skyla 
'^öronen" *). 

"^Bergsmännens Helgedagskläder är ett par Stöflor eller Tyska 
"skor med Silfver- eller hvita metall-spännen uti; ett par gröna 
"Fries-Strumpor; Snö-Såckor af blått kläde; Bockskinnsbyxor, ganska 
"väl rena, med remmar vid knänen; Lärfts-Skjorta och Silkes-Kläde 
"om halsen; Lifstycke af kläde med knappar uti; Blå Klädas- Väst 
"med knappar uti; Spiäll-Tröya af grått Wallmar med häcktor utan 
"foder^ Vid Begrafnlngar eller då Nattvarden begås, hafva de flesta 
"egne hushållare svaHa SpiäU-TröfJor. På hufvudet brukas om vintero 
"Br&m-MGssa med Charlakan, grönt PlQs eller fint, anten blått eller 
"rödt Kläde, ooh om somroaren stor rund hatt." 

^QvinfMen hafva: Tyska Skor med hvita Spännen; röda 
"Filt-Sf rumpor, M&r ock hemmastlckade; Stubbar af Dantziger-tyg 
"eller annars randigt hemma väfdt; Kjortell af svart Camlott, eller, 
"randtgt Bomullstyg; Tröijor af 6nt Uått Kläde eller randigt Bom- 
*idlstyg. — På resor till Torget hafva de gemenligeo gröna Fries- 
"Tröijor; Llfstyoken med rödt Caralott eller Satin med Lärfts-foder^ 
*Hal8kläden af Silke eller ock Boroulls-Näsdukar; Mössor af Siden- 
"tyg af allehanda färgar. Några få kan man få se med svarta 
"Sammets-Mössor ooh svarta Siden-Kläden; Stycken med Spetsar 
"efter råd och lägenhet; En fin flätad Halmhatt med svarta band 
"uti; Handskar af röda, blå och svarta skinn med sydda Silkas- 
"rasor uppå; Kjortel-Säokar af Kläde med påsydd Reggarns-Söm 
"och en smal rem med se^a att knäppa ikring sig. Uti HvardagSi- 
"lag brukas för värmen mycket Fries-Tröuor» som ock Fårskinns- 
"Pulsar." 

"Kappråckar af Uått eller Ljust Kläde med knappar uti hafva 
"både Karlar och Qvinfolk lagt sig myckiet till. Man finner äfvan 
"en del Bergsmän med Byxsäoks-Uhr." 

. "Få äro de som för hårbrist bruka Peruqver utan en snyggt 
"gord svart L&der-Galk)tte antages." -^-^.^.-*— .-^^-^-«. 



*} Dylika hattar, s. k. nStjerthattar,» brakades förr allmänt äf?eii uti Stora 
Mellösa försaonliDg, oeh den som önskar närmare reda ]p& deras utseende, 
käftvisas tiU Tidskrifteii RuM, lig. 1843, haft. 4. 



M 

3) Clammal SfVertro 

från Öster-Nerike. 

a) Några bepröfvade sätt att blicka in framtiden. 

Vill man veta sitt öde under det kommande året, går man ut 
midisommarsaftoneti på en sädesåker, utser trenhe stänglar och knyter 
så nära till sjelfva axet som möjligt en röd tråd om den ene, en 
grön om den andre, och en svart om den tredje. Den röda färgen 
betecknar då giftermål, den gröna: ingen förändring, men godthopp, 
den svarta åter — döden. Det ax af dessa tre, som först skjuter 
i höjden, visar då hvad det kommande året bär i sitt sköte. Man 
kan på detta sätt knyta både för sig sjelf och andra; men skal] 
handlingens magiska kraft ej förderfvas, så måste den djupaste 
tystnad iakttagas. 

Vid nyårsnyet kan man också få se in i det fördolda, om 
man i månskenet låter någon på ett bord lägga ett svart band, en 
penning och en ring under trenne omvända fat. Då detta ärgjordt» 
inträder man i rummet och lyfter på ett af de trenne faten. Får 
man ringen, blifver man under årets lopp gift eller i det minsta 
förlofvad; är det åter penningen, blifver man rik; men svarta ban- 
det betecknar döden. På detta sätt blifver man så viss om sitt öde» 
som det är möjligt att blifva det. 

För en ung flicka är det naturligtvis en ganska vigtig sak att 
på förhand lära känna sin tillkommandes stånd och yrke; och denna 
kunskap är lättare vunnen än mången tror. Hon behöfver btott tömma 
en ägghvita i ett glas vatten om aftonen innan hon går till hvila, 
och genast om morgonen derpå, innan hon smakat en bit eller talat 
ett ord, betrakta de former ägghvitan under natten antagit. En 
kyrka betecknar det andliga ståndet, ett svärd *^ krigaren, en penna 
— skrif våren, o. s. v.; men ett kors — döden eller det ogifta 
ståndet, hvitket väl också för mången torde tyckas komma på ett ut. 

Det finnes äfven ett annat sätt att i detta fall tillfredsställa 
sin nyfikenhet; men detta kan endast användas på julaftonen. Vid 
sjelfva solnedgången sopar man då stugan från alla fyra hörnen, 
hvarefter man med en omstjelpt ask, ett fat eller något dylikt 
betäcker den på golfvets midt samlade sophögen. Lägger man så 
örat till och lyssnar, får man höra något ljud, såsom af en häst, 
som traf var — en slaga, som tröskar — en sax, som klipper, o* 



5T 

«• ▼.; och deraf v«t mafi också att ''den rätte'* friaren är ryttare^ 
bonde, skräddare, o. s. v. 

Mången flicka är dock icke nöjd 'med blott denna upplysning, 
utan Gnskar att äfven få reda på hans utseende. Afven detta 
kan lyckas henne, om hon julaftonen efter slutad aftonmåltid samlar 
alla benen efter den lutfisk hon ätit, och dermed begifver sig till 
närmaste korsväg, der hon då i midnattens timme skall möta, om 
icke honom sjelf, dock hans vålnad. Ar det för långt till korsvä^ 
gen, behöfver hon blott vid tolfslaget gå omkring alla husen på 
gården, då hon ofelbart skall få se honom. Detta senare sätt är 
äfven så tillvida fördelaktigare, att det kan användas äfven under 
roidsommarsnatten. 

Det har alltid varit sed, att man tillbringar Julaftonen bland 
sina närmaste anhöriga, och då man sålunda ser sig omgifven af 
dem, som för hjertat äro kära, skådar de ungas glädje och de 
gamles högtidliga allvar; hvem tänker ej då i sitt sinne.- "få se, om 
vi alla få tillsammans fira nästa Julafton?" och huru förhöjer ej 
denna tanke på det menskliga lifvets obeständifi:het det högtidliga i 
festen? Förr lät man det dock icke stadna vid blotta tanken. På 
öfvertrons väg sökte man visshet, och när alla hade satt sig vid 
julbordet, smög sig gerna någon ut, för att genom fönsterrutan kasta 
en blick på den i stugan samlade familjen. Oftast kom han dock 
åter med dystert sinne; ty han hade genom rutan skådat en älskad 
fader eller en kär broder, sittande utan hufvud vid bordet; och den 
synen betecknade, att åtminstone kan skulle nästa julafton saknas 
i den husliga kretsen. 



b) Vidskepehe öfvad med nyfödda barn. 

Der en barnsängsqvinna ligger, skall under första dygnet alltid 
finnas eld i spiseln, och hvar och en, som Inkommer, måste först 
af allt röra om elden för den nyfödda, eljest blifver barnet otryggt 
(otåligt, skrikigt). Kommer en karl in, tager man hatten ifrån 
honom, och han återfår den ej förr, än han emot klingande mynt 
löst den tillbaka. Troll och onda menniskor äro spenabarnens värsta 
fiender. De förra söka att snappa dem bort och utbyta dem emot 
deras egna vanskapliga foster, h vilka kallas "by tingar;" de senare 
åter låna dem blott på en stund, men då för att "försvära dem," 
d. v< 8. erbjuda djefvulen barnets själ, emot att han afstår ttin 



98 

sina rfittiDäiiga anspråk pS försv&rjareM. För att nu afvändai 
dessa hotande olyckor, måste ljus alltid brinna 5fver odOpt barn, 
och en stoppnål med tillhörande ullgarnsände vara fästad i dess huf- 
vudbetäckning. Dessa skyddsmedel anses osvikliga, och f5rsum* 
mas saUan ännu i denna dag, så länge barnet ej genom dopet 
blifvit i de christbas samfund upptaget. 

Men det är ej nog, att en omtänksam moder söker att bevara 
sitt b9.rn emot onda makter; déi ar äf ven nödvändigt att vidtaga så- 
dana mått och steg, som försäkra det om timlig lycka och välgång. 
Hon lägger derföre en bok — vanligen Psalmboken eller Cateehesen 
-^ under barn^ hufvud, att det ej må blifva ^nönimmer (få trög 
fattningsgåfva), och en silfverpenning i lindan, att afvärja fattig- 
domen; låter det först taga i en hund (ej en katt) f5r att få godt 
^läkekött,** samt omhöljer det med något af fadre&s klädesplagg — 
om det är en flicka — , men med sin egen kjortel — om det är en 
gosse -— b varigenom det blifver i älskog oemotståndligt, o. s. v. 

Oaktadt den sorgfälllghet» hv^med dessa bruk iakttagas, kunna 
dock olyckor inträffa. Ljuset slocknar till exempel, eller stoppnålen 
faller ur mössan. Modren håller väl barnet fast i sina armar, men 
i^ke dessmindre upptäcker hon snart till sin förskräckelse^ att det 
förändrat sig så, att det svårligen kan vara detsamma. Hon vill 
väl icke tro detta f^. än faddrarne försäkra henne ätt barnet skri- 
kit "ledt"* under döpelseakten ; ty att barnen gråta när de döpas, 
är visst icke skadligt, tvärtom det är ott godt tecken, emedan de då 
få en god och stark röst, och blifva "^arga te tjunga^'^ som det 
heter. Men bytingens skrik är något helt annat. På hans hufvud 
bränner det helgade vattnet såsom eld, och hans läte är en af* 
grundsandes tjut. Faddrar nes förklaring i detta fall är således af- 
görande, och det lider intet tvifvel att barnet är bortbytt. Lyckligt- 
vis fmnas medel att få det rätta barnet åter, ehuru ej alla förstå 
konsten att bringa trollen härtill Mycket kunde förtäras om de 
olika sätt, hvarpå olyckliga mödrar^ med eUer utan kloka gummors 
l\je}p, lyckats att få sina barn tillbaka; meu vi nöja oss här med^tt 
par af de enklaste, och dessa äro; att antingaa sent en thorsdags- 
qväll fatta bytingen med eldtången och bära honom ut på sopbackeo» 
eller ock att lägga honom på golf vet, derefter sopa stugan, låta hoogm 
rulla framåt med soporne, och slutligen med dessa utkastas. I båda 
fälten skall modren, då hon kommer tillbaka in i stugan, finna I 
vaggan sitt eget barn, som leende mot henne. sträcker sina armar. 



Afven andra öfvernatucliga varelser än trollen oroa det 3päda 
barnet. Den milde^ sorgbundne Necken infinner sig stundom i osynlig 
måtto och leker med den lilla^ som da småler så sdtt och ser sa 
imierligt glad ut. Den stackars Necken vill visst icke göra den 
späda varelsen något ondt; tnen han tillhör ju de fördömdas skara, 
och derföre bringar hans lek ofärd. Barnet blifver matt och svagt 
efter hans besök, och modren måste derföre söka hindra dess för^ 
nyande. Med barnet på armen begifver hon sig till närmaste rin* 
nande vatten, kastar stål deruti, och säg^? "Detta skall du leka 
med, men icke med mitt barn."* En suck höres ur djupet, och 
necken är bunden. 

Farligare och svårare att afvisa äro Elfvorna. Dessa hemta, 
såsom bekant, sin näring af spenabarnens blod; och då man — 
särdeles om aftnarne — får se barnens fingerspetsar hopdragas, så 
är det elfvorna som suga det. Derföre äro de små också mest 
otåliga och skrikiga om qvällarne, ty det är detta som plågar dem* 
Bot finnes dock äfven emot dessa objudna och besvärliga gäster, om 
modren trenne qvällar a rad, sedan solen gått ned oeh allt är tyst, 
af trasor och klutar bildar trenne dockor, hvilkas hufvuden formas 
af vax. Dessa hängas nu upp* och nedvända 1 dörröppningen ooh 
påtändas, då vaxet dropptals nedfaller på tröskeln. På hvarjB så- 
dan droppe bultar modren med en hammare och säger: "'så gör jag 
med den, som suger mitt barn."* Detta upprepas 9 gånger, tre för 
hvarje docka, och anses vara ett osvikligt botemedel. 

Att här uppräkna de smärre olyckor, som onda makter kunna 
tillskynda de små v^rldsborgarne, medgif ver ej utrymmet. Det anförda 
kan också vara tillräckligt för att visa de föreställningar, som i 
detta fall herrskat, och ännu väl icke så alldeles försvunnit bland 
allmogen, särdeles i våra skogsbyggder. 



c) Vidskepliga botemedel mot sjukdomar^ m, m. 

Den mängd af underbara kurer, som af allmogen ännu i dag 
användas, lemna ett rikt fält för forskaren. Särdeles uppmärksam^ 
het förtjena sådana, som äro förenade med besvärjelser, och der 
den läkande kraften anses ligga i orden, som öf ver den ^'uke ut- 
talas. Att erhålla kunskap om dessa trollformler, hvilka i allt röja 
sitt ursprung från medeltidens öfvertro odi munkarnes sätt att vånda 



to 

sig den till godo, är icke lätt; ty formeln anses förlora din kraft i 
déns' mun, som en gång yppat den. Ingen s. k. klok gubbe eller 
gumma lär derföre ut sin konst förr än på sjuksängen; och skall 
dess kraft bibehållas oförminskad, så måste besvärjelsen utläras till 
någon af motsatt kön. Yppar man den för någon af sitt eget, är 
den af intet värde i hans mun. Ehuru en mängd af dylika troll- 
formler ännu gå i allmänt bruk, har det icke lyckats utg. att upp- 
snappa mer än följande vers, som användes emot ormbett: *) 

Jesus Cbrist, 

Vår Herre visst, 

Har trampat ormsens hufvud. 

"Du skall icke bita mina får" sad' vår Herre 

Genom tre namn, etc." 
Under denna besvärjelse ristas med en hvass knif ett djupt kors 
öfver bettet, så att blod ymnigt flyter derutur, hvarigenom, enligt lä- 
kares utsago, giftet bortsköljes. Denna operation är således ganska 
nyttig och oftast helsobringande, men allmogen tror ändå, att det är i 
de uttalade orden, som den läkande kraften ligger. 

Det finnes äfven andra botemedel, som ej fordra så stor hemlig- 
het. '^Stohteg'* (Wagel, Hordeolum) till exempel, botas sålunda, att 
den deraf lidande sätter sig på en "trefotastol," eller i brist deraf på 
en tröskel, med ansigtet vändt emot öster. Bakom honom ställer sig 
botaren (alltid af motsatt kön till den som skall botas), tager en tre- 
bandad qvast, tä^er derpå "ansyles" d. v. s. emot, solens gång, så 
att stickorna flyga öfver den sittandes hufvud, och säger: "jag 
täljer, jag täljer." Den sjuke frågar: "hvad täljer du?" — "Jag täljer 
bort Uohteget på ditt öga." Detta upprepas trenne gånger, och är 
naturligtvis ett säkert botemedel. ^Skottef* är en sjukdom, som 
vållas af troll eller onda mehniskor, och derföre kunna inga vanliga 
och naturliga botemedel något uträtta; men går man till en smedja 
trenne thorsdagsnätter å rad, och hvarje gång drager tre drag i bäl- 
gen, blifver man frisk, såvida ej helsan redan förut återvändt.- — 
Mot "matleda" skall man en thorsdagsnatt duka trenne trästubbar i 
skogen. — Mot "utländska Eln" (en hudsjukdom) äta vådelds- 
kol, 0. s. v. 



*) En mängd dylika besvärjelseformler finnas hos Feenow [Beskrifntng öfver 
Wermland, Göteb. 1773. Del. I. sidd. 252, 553), Axelsson [W ester- 
Dalarne, Sthm 1855, sidd. 106, 107), m. fl. 



61 

Här vore äfven stället att nämna något om de många Ofver* 
naturliga sätt, hvarpå kreatur kunna botas, otrefnad i fähusen af- 
i^elpas eller förekommas, stölder upptäckas och ett öga slås ut på 
^ufven, m. m. *), äfvensom de vidskepliga föreställningar om vissa 
växter och djur, som ännu finnas hos folket; men det må här vara 
tillräckligt, att hafva fäst läsarens uppmärksamhet derpå. 



Folk-Sägner oeh Sagor. 

Någon bestämd gräns emellan saga och sägen är ej lätt att 
uppdraga. Vanligtvis bestämmes åtskillnaden så: att sagan rOrer 
sig fritt och utan band, då sägnen deremot till rum, tid eller person 
är — eller åtminstone vill anses vara — bunden vid verkligheten. 
Hvad de särskilda arterna af sagor och sägner beträffar, så vore 
det lika vidlyftigt som öfverflödigt att här ingå i någon undersök* 
ning, då de anförda profven skola framvisa åtminstone några af 
de olika slagen. I afseende på upptecknandet må gerna någon fri- 
hjBt medgifvas, blott man troget fasthåller sjelfva grundstommen, o<^ 
icke tillåter sig att göra några tillägg eller afvikelser från berät- 
telsens tråd; ty denna utgör just det egendomliga för h varje saga. 
Framställningen åter beror mera af berättarens smak och skaplynne, 
och kan således vexla i oändlighet. Att berätta väl är dock inge» 
föraktlig konst, och är man derföre nog lycklig att träffa en god 
sagoförtäUare — ett slägte, som nu är hardt nära utdOdt — gör 
man alltid klokast, om man så troget som möjligt återgifver hans 
framställning. 



*) Si länge de s. k. Tattarne, hrilkas enda »ärliga» födkrok är folkets vid- 
skepelse, fä obehindradt stryka omkring i landet, skall slik öfvertro aldrig 
sakna näring. Uti Sundts förträffliga arbete: « Ont Fa nfe- efter JLattcljfry- 
ger- folket i Norge» äro deras bedrägerier afslöjade; och väl vore, om en för 
allmogen lämpad Svensk bearbetning af denna bok funnes på hvarje socken- 
bibliothek. 



a) Sägner. 

1) Jittestenarne vid UUjsryt 

Uti Garphytteklint bodde fordom en hiskellg Jätte; och såsom 
andra Jättar var han en stor fiende till christendomen oeh det sanna 
ljuset. Kyrkan i Örebro var då nyss bygd, och klockornas ljud, som 
kallade folket till gudstjenst, let illa i hans öron och störde hans 
ro. Förbittrad deröfver beslöt han att hämnas, och i grund förstöra 
staden och pysslingarne, som bodde deruti. Med starka händer lös- 
slet han tvänne stora klippstycken, tog ett under h vardera armen, och 
begaf sig sålunda rustad på väg till Örebro. Stadsboarne, som 
emedlertid fått kunskap om hans uppsåt, betogos af stor ängslan. 
De besiöto att fly. och lemna staden ät sitt öde. Men '"då nöden är 
som störst är ock lyelpen närmast,'' säger ordspråket: och så visade 
det sig äfven vid detta, tillfälle. En gammal nan erbjöd sig att gå 
Jätten till mötes, ooh afvända dyekan. I hast samlade han så 
många utslitna skor ocå möglade brödbitar han kunde öfverkomma, 
lade dem i en säck, tog denna på ryggen, och begaf sig på väg. 
Vid Ulf gry t laölÉe haa Jätten, som med bister uppsyn frågade: 
''Hvaxiffån kommer du?'' ~ "Från Öretiro," blef svaret* "Nå, då 
kan du väl sa^ mig huru långt det är dit." — "Det vet Jag väl icke 
så bestämdt,*' svarade gubben, "men det är nu sju år sedan jag 
gick derifrån; och se här!" tillade han, "dessa skor har Jag Plitit 
ut på min Tandrlng, och dessa mögkude brödbitar äro qvarlefvor af 
■Ah ntttsäcL" *— "Är det så långt till Örebro," utbrast Jättien för- 
vÅBad, "då skall jag åtminstone icke blifva den, 9om går dit.^ Der- 
med släppte han stena^me i mark, så att jorden darrade, oeh vände 
sa åker ti B sin håla. Stenarne Mgga der ännu i dag ^om ett be- 
vis på forntida Jättars kraft och — sagans sanning. 

Antn. Om denna jätte, hvars namn skall haf^a varit Rise, berättas att 
han byggt Riseberga kloster (se Ajzelius, Svenska FolktU Soffo- 
Hå f der, DeL 5. sid. 31). Liknande sägner om •. k. »jättekast» finnas öf- 
verallt i Norden. Gubbens uppträdande erinrar om den gamle manaeB, som, 
enligt den romantiaka tågan om Ragnar Lodbrok, genom Cramvisandet af 
sina utslitna jernskor, fredade Rom frän de Nordiåka vikingamos fimdtliga 
besök. 



63 

2) Ätten KUfVe. 

S&teriet Kälfvcsta anses vara den äldsta gården i Snaflanda, och 
uppkailadt efter jätten Kät/ve^ som der fordom skall hafva haft sin 
lK)stad. En ättehög med en mindre bautasten på hjessan visas 
ännu s^axt norr om gården, till venster om gärdesv&gen, och 1 
denna graf, säger man, hvilar Jätten tillika med sin hustru Dofra. 
Det hände sig en gång — men det är nu många, många år sedan 
— att en bonde gick oeh plöjde invid högens fot, och då plog- 
folUei) bief allt för närgången, hade hans ristande stört Jättens slum- 
mer — ty död är han Icke^ han slumrar blott såsom andra Jättar, 
afbidande den yttersta dagen — . Kälfve väcker sin hustru och 
befaller henne efterse hvad det var för ett ovanligt buller, som störde 
hans hvila. Jättesan stiger ut ur högen, men folifver ej litet för- 
vånad öfver den liHa varelsen, det underliga redskapet och de små 
kräken, som draga det. Hon kastar derföre alltsammans i sitt för- 
kläde och bär det in i högen, för att visa sin man de underliga 
ting, som nu finnas på Jorden. Jätten fann dock icke något nöje I 
dessa förmenta leksaker. '^Bär ut dem igen," sade han, ''ty de råda 
nu öfver oss." 

Anm. Denna märkliga sägen förtäljes icke blott om Kälfves hög. Lik- 
nande berättelser meddelas af DniscK (Runa iSiö alå. 15) från Kläppe 
i Ödeborgs socken pä Dal, oeh af Tmsax (Danwtar^s tiilkesagn DbL 
2. tid. 228} fr&n TrostFup i Danmark/ Om Kälfves hustru, hFars »amn be- 
varas i namnen Dofra hemman, Vofra sjö och Odesdofra^ finnas flera 
sägner, som framdeles skola meddelas vid en fullständigare redogörelse for 
öfriga i Snaflunda socken befintlige fornlemningar. 



3) EUVedanseiu 

På den af sumpiga kärr och sidlåndta ängar omgifna* med höga 
^ar och lindar beväxta Sörön i Norrbyås församling synas här ocb 
der på marken ringar af mörkare grässlag, och dessa, säger man, 
äro spor efter Elfvornas ringdansar. Under gamle prosten £«7/ie- 
$tråles tid hände det sig, att en dräng sent en afton gick ut åt än- 
garne, för att taga upp en häst från betet. Vid han gick öfver 
Sörön blef han "vilsen," och huru han än gick, kunde han icke 



04 

komma ut på ängen igen. Trött &f den långa vandringen fram 
och åter lade han sig att hvila vid foten af en ek, då ett sakta 
och Ijufligt spel når hans öra, och han helt nära upptäcker en 
mängd småfolk, som danssMe en munter ringdans i gräset, och detta 
så lått, att fötterna knappast syntes vidröra grästopparne. Eifva- 
frun sjelf stod midt i ringen, och var hon högre och skönare än de 
andra. Guldkrona hade hon på hufvudet, och klådningen glittrade 
af guld och ädla stenar i hvarje söm. Hon vinkade åt drängen. 
^Kom Anders,'' sade hon, ''och tråd en dans med migr Och Anders 
— ty så var drängens namn — som tyckte det ohöfviskt att afslå 
en uppbjudning af så fin och fager en fru, steg bugande in i rin- 
gen. Stackars gosse! Han hade intet stål i sina fickor och visste 
ej hvad öde träffar den, som vågar sig i Elfvaltk. Huru dansen 
lyktade vet man ej; men dagen derpå återfanns han liggande under 
en ek, och ifrån den stunden var det ej rätt helt med hans för* 
stånd. Ifrån att vara den gladaste och muntraste ungersven i byg* 
den, blef han tungsint och svårmodig, och innan året gick om voro 
bans dagar räknade. 



4) Spelmaimeii och leckea. 

såsom hvar man vet, är Necken ett andeväsen af mera sorg- 
bunden och fredlig art. Detta hindrar dock icke att han kan spela 
den, som väckt hans misshag, rätt ledsamma spratt; åtminstone på- 
stod gamle klockaren Kont i Norrbyås, att han aldrig varit så illa 
ute, som då han blef ansatt af denne medtäflare inom tonernas verld. 
Det var jultiden för många år sedan. I Bärsta by hade tlUrustats 
ett styfståteligt ^gubbarur*)^ der gamla och unga muntert skulle 
svänga om i dansen; och som det skulle gå stort till, så skulle 
Konten spela, ty han var den "argaste" spelman, som fanns på 
många mil deromkring, och när han lät stråken löpa öfver alla fyra 
strängarne på en gång, eller spelte fyrstämmigt, som han kallade 
det, så kunde ingen menniska sitta stilla, utan alla fötter måste i 
rörelse. Men också var han stor på sin konst, och vid minsta lof- 
ord som vankades, färdig att bjuda öfver och höja sig sjelf till 



*} S& kallades de dansgillen, som tillställdes af de gifte karlarne, och som htr 
vistades af b&de gamla och angå. T ungdomens enskildta dansgiUen deltogo 
sällan de ildre. 



65 

skyarné. Så hände det också denna afton. Då man prisat och 
tackat honom för en hurtig slängpolskä, svarade han spotskt: att 
sjelfvaste Necken ej kunde spela någon bättre, så kuse för alla spel« 
män han än hettes vara. Men det var då alldeles för mycket till- 
taget, och de orden fick han dyrt umgälla. Ty då han, sedan 
dansen lyktat, emot morgonen i ett herrligt månsken begaf sig pa 
hemvägen, mötte han på högsta brinkeii af den stora BJursbäcka- 
backen en fager, hvltklädd Jungfru, som helsade honom och sade: 
'^vill ni spela en polska, fader Kont, så skall jag dansa för eder." 
Ja, det hade Konten ingenting emot, ty han var aldrig nödbjuden, 
och minst då han hade fått något mera till lifs än vanligt. "Nog 
skall jag spela,"" mente han, och dermed satte han sig på en sten 
och drog några drag på violen. Mera behöfdes icke; ty nu gick 
det af sig sjelf. Stråken hoppade raskt öfver strängarne och ar- 
men måste följa med. Den vackra danserskan var försvunnen, men 
stråken saktade ej derföre sin fart. Takten blef i stället allt vildare, 
och den ena polskan aflöste den andra. — Och hvilka polskor se- 
dan? Aldrig i sitt lif hade Konten trott att så vackra polskor kunde 
finnas, än mindre att han sjelf skulle komma att spela dem. Men 
detta baktadt, fann han sin belägenhet allting annat än angenäm. 
Han suckade och pustade; svetten lackade af hans panna och tå- 
rarne runno utföre kinden. Slutligen utbrast han: "Gud nåde mig, 
fattige stackare, jag har just ställt väl till åt migP Och vid haii 
sade detta, släppte stråken hans hand och spelet tystnade. Hemsk 
i sitt sinne steg han upp och vandrade backen utföre. Lyckligen 
nedkommen på bron, hörde han ur bäcken ett skallande skratt, som 
trängde genom märg och ben. Utan att våga se sig om påskyn* 
dade han sina steg, och stadnade ej förr, än han med hjertat i 
halsgropen uppnått hemmet. Det dröjde sedan länge innan han 
kunde förmås att återtaga violen, och då han slutligen lät öfvertala 
sig, hade han nytta af sitt nattliga missöde, ty en af de granna 
polskorna, han då spelte, hade fastnat i minnet, och gjorde honom 
ännu mera frejdad än förut — men aldrig mera sade han sig vara 
Neckens öfverman. 



5) Gasten ?id Bonds&ter. 

Der ett nyfödt barn af en onaturlig moder blifvit afdagataget, 
visar sig dess ande såsom gast i fogelhamn med menniskohufvudi 



Qch finner ej fOrr ro, än brottet blifvit uppt&ckt och mOrderskatr 
straffad. Vid Bondsäter i Gellersta socken hade i slutet af förra 
århundradet en piga dödat sitt barn och dolt det uti en stenmur 
tätt invid gården; men då ingen visste något härom, qvarstadnade 
hon i tjensten i 7 år derefter. På hösten det 7:de året stördes dock 
gårdsfolkets ro om nätterna af en gast, som ifrån stenmuren väckte 
dem med sitt klagande läte. Rättaren vid gården, som var en 
klok man, och visste hvad sådant hade att betyda, befallte då alla 
^vinnorna, att hvar efter annan gå fram till stenmuren, och fill ga- 
sten ställa denna fråga: ''Icke är väl jag din moder?'' Så skedde 
det också. Den ena efter den andra framgick, men gasten bara 
•vojade sig" och ropade: "Nej!" Slutligen kom äfven den sann- 
skyldiga mörderskan; och då hon darrande framstammade: "Icke är 
väl jag din moder?" slog gasten ned på henne och kramade hennd 
så illa, att hon genast bekände sitt brott. 



6) Thorshammarsbacken. 

Thorshammarsbacken, eller, som han i vanligt tal oftast kallas, 
Storshammarsbacken, i Mellösa socken är ett bekant spökställe. Det 
är mycket "rådande" der, säges det; och derpå kan väl ingen undra, 
ty den hedniske "^Kung Thore** har der sin graf. Det händer också 
understundom att vägfarande, som nattetid färdas stora landsvägen 
emellan Resta och Lennäs gästgifvaregårdar, på ett eller annat sätt 
uppehållas då de komma dit. Sent om en Thorsdagsnatt for en 
Wingåkersbonde med sitt lass der förbi, och då han kom midt för 
stensättningen, der Kung Thore är begrafven *), tvärstadnade hästen, 
började fnysa och stegra sig, så att det var omöjligt att få honom 
ur stället. Bonden, som var van att ligga ute på färdvägar, ocli 
visste hvad vid dylika tillfällen borde göras, hoppc^de utaf vagnen, 
gick derpå fram till hästens hufvud, och tittade genom betseiOgaty 
då han fick se huru gasten, som såg ut som en stor säck, men 
med ögon som eldkol, trillade ned af vagnen. Bonden satte sig nu 
upp igen, och fortsatte utan hinder sin resa. 



*) Denna högst markellga stensättning är aftecknad och beskrif^en af Dybeck 
{Buna 184S tamt Svenska Minnesmärken), Uppgiften att den Sr Kang 
Thore» graf är mig af flere olika ngeamän meddelad. 



7) TtoDtrldgården trid lyrö. 

I gränsen emot Solberga by ligger å Myrö s&teris egor en hage, 
hvarest finnes en förtrollad trädgård, der vandraren lätt förirrar sig. 
Mången torde ännu lefva, som nattetid gått vilse derstädes och ej 
före första hanegället lyckats återfinna rätta vägen, såvida nemligen 
han ej förstått att vända ut och in på rocken. Men om det för- 
unnats någon att skåda trädgården i all dess glans och herrlighet 
mer än gamle Lekström, gårdssmeden, vill jag låta vara osagdt. 
Sent en Thorsdagsqväli vandrade han gångstigen från Trädgårdstorp 
till herregården, då han hastigt framföre sig upptäcker en vid port* 
öppning i en hög mur, och derinnanföre en den grannaste trädgård» 
han någonsin skådat. Der funnos väl äpple och päron-träd, mea 
deras frukter voro af klaraste guld; och i stallet för körsbär oeli 
plommon hängde de grannaste ädelstenar i trädens grenar. I porten 
stod trädgårdsmästaren sjelf och bjöd honom stiga in och plocka af 
trädens frukter; men gamle Lekström förstod nog att allt detta blott 
var trollens arga list, hvarföre han betackade sig och svarade, att 
han med Guds makt hoppades snart komma hem till sitt, der han 
hade det så bra han kunde önska sig. Häröfver blef trädgårdsgub^* 
ben svårligen förgrymmad, slog porten igen, så att det brakade i 
skogen, och dermed var synen försvunnen. 



8) fiamle llontorp«i ocb ITomtabisaL" 

Gamle Norrtorpen hade bärgsel på Öhns äng i Norrbyås, och 
då han sent en afton helt ensam var sysselsatt med att sätta höet 
i volm, tänkte han i sitt sinne: ""Ack, den som nu hade sig någon 
''ii^lelp i stället för gumman min, som ligger sjuk derhemmal'' Just 
som han halfhögt yttrade demia önskan, kom en liten gosse i rOd 
mössa och grå rock och heisade: ""God afton, kära far! Behöfver ni 
städja dräng, så är jag ledig.'' — "Dräng?" svarade Norrtorpen 
förvånad, "nej. Gud nå's! Jag får sjelf träla för födan, ocb har 
"visst inte råd att hålla någon dräng." Efter detta besked för- 
svann Tomten — ty en sådan var den tjenstsökande —.5 men att 
han blifvit förtretad och, ehuru osynlig, ej var långt borta, det blef 
Norrtorpen snart varse. Så snart han hade satt upp en voUn^ kom 



os 



en hvirfvelvind och spred ikring höet, så att han snart insåg, att 
det icke lönade mödan att fortsätta sitt arbete den dagen. Detta 
var visserligen harmligt; men att han kunde vara så enfaldig och 
afslå "tomtabisens"' anbud, det grämde honom så länge han lefde* 



9) Skattsökaren. 

Det är en gammal och allmänt spridd föreställning att "jorda- 
gods'' döljas under de högar och kummel, som gömma våra förfä- 
ders qvarlefvor. Dessa förmenta skatter anses dock icke lätt åt- 
komliga, och äro vådliga att eftersträfva, emedan dylika försök ofta 
hringa sjukdom eller annan ofärd öfver skattgräfvaren. Kan han 
också förmedelst medfördt stål göra sig hård emot dessa faror, återstå 
dock så många andra fiender att bekämpa, och så många försig- 
tighetsmått att iakttaga, att den gör klokast, som låter de döda 
hvila i ro och behälla sina skatter, hvilka — sanningen att säga 
— icke vedergälla gräfvarens arbete. — Så tänkte emedlertid icke 
smeden Boström i Norrbyås, som i hopp om en lätt förvärfvad rike- 
dom sent en Thorsdagsqväll, beväpnad med jernstör och spade, van- 
drade ned emot Jutahällen i Åsens gärde, för ätt iitur dervarande 
ättehög hemta sin lycka. Hans företag syntes äfven få framgång; 
ty snart såg han vid sina fötter en stor guldbeslagen kista, och då 
han bände derpå med spaden, kände han till sin stora glädje att 
den icke var omedgörlig. Han stöter ner jernstören, för att med ett 
kraftigt tag lyfta upp kistan, då ett buller höres bakom honom. 
Förskräckt vid den tanken, att någon möjligen sett hans forehaf- 
vande och nu vill beröfva honom mödans lön, vänder han sig om, 
och upptäcker till sin stora förundran en höria, som släpar på en 
istor timmerstock, och suckande klagar: *'Håh, håh! Huru skall jag 
''hinna tusen mil på andra sidan verldens ände innan solen rinner 
"upp!" Utom sig af förvåning bryter Boström den oeftergifliga tyst- 
naden och utbrister: "Pytt gör du heller!" Nu försvann syneri och 
i stället för den guldbeslagna kistan satt jernstören under en stor 
gråsten. Fasa och häpnad betog skattgräfvaren, och, lemnandesina 
redskap i sticket, sprang han af alla krafter hem. 



«9 

10) Den rika FnuL 

På hemmanet Öhns egor i Norrbyås socken i sundet emellan 
östra och Vestra Qvisraaren reser sig en hög enstaka sandbacke, 
som i fordna tider varit helt kringfluten, och ännu är det vid vår- 
och höstflod. På dess topp är en djup fyrkantig grop, omgifven af 
gräsbeväxta stenhögar. Här skall fordom hafva stått ett slott *) 
och der bott en fru, som varit så rik, att hon delat ut dyrt)ara 
gåfvor och skänker till alla, som velat emottaga dem. En dag hade 
hon ett präktigt gästabud, och då var äfven prosten bjuden. Han 
prisade väl hennes frikostighet, men bad henne dock besinna, att 
ingen pung är så djup, att man ej slutligen kan nå dess botten. 
Detta förtröt den stolta frun. Hon befallte att prestens fickor skulle 
fyllas med guld, drog derpå af sitt finger en dyrbar ring, kastade 
den ut genom fönstret ned i sjön och sade: ''Så omöjligt är det 
"att jag kan blifva fattig, som det är säkert att jag aldrig kan 
"återfå denna ring." Alla prisade deri stolta frun; men andra da- 
gen kom hennes fiskare upp med en stor gädda, och i hennes in^ 
elfvQr återfanns ringen. Presten blef också sannspådd. Slottet 
brann upp, och den rika frun blef slutligen så fattig, att hon måste 
sälja allt hvad hon egde, och deribland Öhns hemman, som då be- 
taltes med 2 pund mjöl. Ehuru detta tilldragit sig för, mycket, 
mycket längesedan, går frun ännu igen i sin gamla slott^trädgård, 
den längre ut i ängen belägna Sörön, hvarifrån starkt eldsken stun- 
(iom skönjes under de mörka höst^fnarne, och då, säges det, är frun 
ute och eldar för sitt gods**). 

*} Slottet har varit uppfördt af grSsten i fast kalkbruk, ocli lemningar af flere 
byggnader finnas på backen, äfvensom spor efter en gammal brygga och en 
stenbro som öfver sjöviken fort till fasta landet. Goda grunder finnas till 
det antagandet, att detta hus varit Konung- Magni Ladulås" gård Naerboahs, 
hvarifrån han utgifvit tvänne Konungabref (se Lageruolms Afhanäling om 
St. Meltösa och Norrbyås socknar, Ups. 1854). Dä nödiga gräfningar 
hunnit verkstäUas, skall närmare beskrifning af denna märkliga fornlemuing 
meddelas. 

**} Det är nu omkring 6 år sedan Sörön bebyggdes, och de tvänne hushåll, 
som under denna tid hvar efter annan bebott det lilla torpet, försäkra med 
full tillförsigt, att de otaliga gånger sett «frua,>* än vandrande omkring pä 
ön, än betraktande kreaturen i fähuset, än till och med stående inne i stu- 
gan vid deras säng. Ja, pigan har en gäng, dä ofrua» stod i ladugården 
och såg pä grisen, varit nog dristig att fråga henne, hvarföre hon stod der 
hvarpä «frua» svarat: «Här har jag varit före dig, och stadnar allt efter dig 



TO 

Anm. Sagan om ringen, tom iterfanne i lUkms bok ftr af Orientaliskt uv 
sprang och ganska gammal. Greken Hebodotos (i 4:de seklet före Chri- 
stus) berättar den om konung Polycrates pä Samos: och hos Indiern Kali- 
DiJSAS (i l:sta seklet före Christi födelse) återfinnes den i Skådespelet 8a- 
kuntala (öfversatt på Svenska — efter Jones engelska och Forsters tyska 
tolkning — af J. Ekelund, och på Danska — från urskriften — af Hau- 
xiSKiCH. Kbhvn 1845). S&som sägen lefver den ännu i de flesta Euro- 
peiska länder, såsom i Danmarks uti berättelsen ,om «Jang og hans Fme* 
och «Fru Birthe paa Hiermislergaad» (Tuisle, Danmarks Folke^Sagn, 
I, .259 och 294); i Norge: uti sagan om »den övermodige Praest6datter>* 
(Fäte. Norske sägn, 243); i Tyrolen: i sägnen om Christoffer Weitmo- 
eers Fru (Bechsteik. Die Volks Sägen Oesterreichs, I. 117) o. s. t. 



U) Hatikhemarne. 

Pa mSnga ställen i Nerikes skogar påträffas hopkastade sten* 
rör, som synas antyda en tidigare odling. Spörjer man folket hvad 
de betyda, får man vanligen till svar, att Hackhemarne *) gått fram 
der. Vill man veta hvilka dessa voro, så berättas om dem HHjande 
Sågen. I forna tider hände det sig, att i Östergötland blef så 
stark missväxt, att landets konung såg sig nödsakad att påbjuda 
d«t hvar 10:de (enligt annan uppgift hvar femte) menniska skulle 
efter loltning uttagas och dödas. Men drottningen, som var en öfver* 
måttan klok och vis qvinna, utverkade den mildring i domen, att 
de, på hvilka lotten fallit, skulle få behålla lifvet, men lemna lan- 
det. Dessa drogo då upp åt Kerikes skogstrakter, och bröto der 
nya bygder. 



12) Åmand ocb Sigge. 

1 gamla tider voro tvänne bröder konungar i Sköllersta. Ko- 
nung Åmund på Åmehäll ocb konung Sigge på Tarsta borg. De 

också.» S& stark kan inbillningskraften ännu i dag vara hos folk, som bo 
enstaka, omgifne af en hög och dyster natur; ty att de, som uppgifvit sig 
hafva sett frun, äro om synens verklighet fullt öfvertygade, lider knappast 
nägot tvifvel. Det är äfven anmftrkningsvärdt, att sedan folket bott der i 
ett par år, och således hunnit att vänja sig vid stället, har frun ej mera 
visat sig. 
*) ¥'olket kallas Hackhemar (kanske derföre att de med hackans iillbjelp röjde 
sig nya hem), hvilket namn af Tuneld, m. fl. öfverflyttas på de hopkastade 
itenroren. 



71 

▼oro f5r Jämnan ovänner, och lågo ofta i fejd med hvarandra. Ko- 
nung Sigge hade uti en strid tagit konung Åmunds son till fånga, 
och ehuru dennes fader såsom lösen erbjöd en guldicedja så lång, 
att den räckte omkring hela Tarstaborgen, flck han honom ändå icke 
tillbaka. Konung Åmund samlade då sitt folk, för att taga sonen 
ut med våld; men brodern, som var af ett illfundigt kynne, hade 
förgiftat källorne vid Tarstaborgen, så att större delen af konung 
Åmunds folk fick deraf bane. Det blef sedan en öppen strid, och 
der föll konung Åmund. Konung Sigge rådde sedan ensam öfver 
landet, men blef slutligen död; och ligga båda bröderna Jordade ut! 
kungshögame vid Konsta*^). 



b) Folk-Sagor. 



1) Konungasonen ocb Florinna. 

Det var en gång en konung, som rådde öfver ett stort och mäg- 
tigt rike. En fager drottning egde han ock, den han mycket äl- 
ekade, men någon arfvinge hade hon icke skänkt honom. Häröfver 
bar han stor sorg, och hans maka med honom. Konungen for ofta 
i härnad och förvärfvade stora landsträckor. En gång, då han låg 
ute på villande hafvet. hände det sig att konungens skepp stadnade, 
och ^huru mycket än hans folk försökte att åter få det i gäng, så 
▼ar deras arbete fåfängt; det var såsom om en osynlig makt hållit 
det bundet. Då natten inbröt, hördes ett brusande i vattnet och en 
röst som ropade: ^aldrig skall du komma hädan, om du icke lofvar 
^mig din förstfödde son."* Denna begäran syntes konungen mägta 
underlig, ty ännu hade hans drottning icke födt honom någon arf- 
vinge; men nödigt ville han ändock göra ett sådant löfte. Andra 
dagen gick det på samma sätt. Skeppsfolket arbetade af alla 
krafter, men skeppet stod ändock fast; och då natten inbröt, hördes 
äter ett brusande i hafvet och en röst, som ropade: '^aldrig skall du 
"komma hädan, om du icke lofvar mig din förstfödde son.^ Nej! 
det ville konungen icke. Tredje dagen förflöt på samma sått, och 

*] D& Utg. afslutat undersökningeQ ef de talrika fomlemningar, aom härmfd 
ega samband, hoppas han att ännu en gäng f& återlEonuna till denna i hi- 
storiskt afteende xn&rkliga sftgen. 



72 

när natten inbröt hördes åter samma brusande i vattnet och rösten, 
som ropade: "aldrig skall du komma hädan, om du icke lofvar mig 
"din förstfödde son." — Nej! det ville konungen icke; men folket 
bad och besvor honom så längfi, att han till slut dock måste gifva 
det begärda löftet. Nu blef skeppet flott, och med frisk bör seglade 
konungen hem till sitt rike. 

Någon tid derefter kände drotttningen sig hafvande, och en 
stor glädje blef öfver hela landet. Konungen ensam var tyst och 
tungsinnt, Hans löfte rann honom i hugen, och ehuruväl han sporde 
alla visa om råd emot iden hotande olyckan, så var det dock ingen 
som visste någon hjelp. Icke långt b.ort från konungens slott låg 
en stor skog, och der bodde en troUpacka, som var mildare och 
vänligare än andra trollpackor. Till henne sände drottningen bud 
och frågade om hon visste något medel att af v ända faran. Ja! 
det visste hon nog, men då skulle drottningen sjelf komma. Och 
då det ej fanns någon * annan utväg, så måste drottningen göra 
henne till viljes. Trollpackan sade då att drottningen skulle föda 
en prins, och om man kunde vakta honom så, att ingen regndroppe 
fölle på honom förr, än han räknat 12 år fyllda, så skulle hafsfrun 
icke ega någon makt öfver honom. Drottningen blef innerligt glad 
häröfver, och mente att då vore ingen fara. Hon skulle nog bevara 
prinsen så, att ingen regndroppe kunde falla på honom. Hon tac- 
kade trollpackan, gaf henne rika skänker och yände så åter till 
slottet. 

När tiden var inne, födde drottningen, såsom henne spådt var, 
en son, och var han så skön och fager, att ingen hade sett så 
vackert barn. Prinsen växte upp, och tilltog i fägring och styrka; 
men aldrig fick han komma under bar himmel, om det blott syntes 
ett moln så stort som en ärt derpå. Sålunda gick allt lyckligt och 
ya\ en lång tid bortåt. Men en vacker och solblank dag — och 
detta var dagen innan prinsen skulle fylla sitt 12:te år — bad 
han sin fader så vackert, att få gå ut i trädgården en stund. Him- 
melen hade aldrig förr synts så molnfri och klar, och då drottnin- 
.jgen sjelf ville se efter honom, gaf konungen efter, och prinsen tick 
sin önskan uppfylld. Glad i sitt sinne sprang han om i trädgården, 
medan drottningen uppmärksamt betraktade himmelen, för att, om 
minsta molnfläck syntes, genast föra honom tillbaka till slottet, 
Men hvem kan hindra sitt öde? På en rosenbädd stod en så vacker 
blomma. Den ville prinsen bryta åt sin moder, men vid han bröt 



73 

den, f5U en gOmd regndroppe ur timmans kalk på hans hand, och 
han försvann midt för drottningens ögon. Nu kan man veta att 
det blef en sorg och en jämmer på slottet. Bud sändes genast till 
troUpackan i skogen; men nu visste hon ingen bot. Konungen lof- 
vade väl halfva sitt rike till den, som kunde skafTa honom tillbaka; 
men förgäfves. Han var och förblef borta. 

På hafvets djup vandrade prinsen emedlertid bland gröna sko* 
gar och blåa sjöar, alldeles sådane, som finnas här på jorden, fast- 
än mycket, mycket vackrare. Snart fick han se framföre sig ett 
grannt slott, som lyste så fagert af guld och ädla stenar, att aldrig 
hade prinsen sett någonting så va.ckert, så konungason han än var. 
Det var hafsfruns boning. Men det visste ej prinsen, utan som han 
kände sig trött och hungrig, tänkte han: I så fagert slott måste bo 
goda och vänliga menniskor, och dermed steg han in i salen. Hafs^ 
frun såg på honom bistert och sade: "1 12 år har jag setat här 
''och väntat på dig, och nu skall, du stadna här och Ijena mig i 7 
''år; och om du under denna tid noga utfört alla mina befallningar, 
"så skall du få orlof och vända åter till din fader." Prinsen bör- 
jade nu bittert gråta, som man väl kan förstå; ty de 7 åren syntes 
honom alltför långa att lefva skild från fader och moder. Men d^ 
fanns nu ingen hjelp. Han var ju i hafsfruns våld, och måste göra 
som hon ville. Hafsfrun hade en liten flicka, som kallades Flo- 
rinna. Med henne fick prinsen leka emellanåt, och kallade de hvar- 
andra fästemö och fästeman, såsom barn ofta pläga göra. Detta 
likade hafsfrun illa, hvarföre hon en dag fick prinsen en yxa och 
sade: "Der ser du min skog — den skall du fälla ned; och om 
"du ej gjort det till dess solen gått ned, så gäller det ditt lif." 
Prinsen tog yxan och begaf sig åstad; men då han icke såg når 
gon möjlighet att fullgöra hafsfruns befallning, satte han sig på 
en sten och gret bittert. Då kom Florinna och frågade: "Hvarföre 
gråter du?" — "Jo, jag må väl gråta, jag. Hafsfrun har befallt 
mig att fälla ned hela skogen, och om jag ej gjort det innan solen 
gått ned, så gäller det mitt lif." — "Lofvar du," sade Florinna, 
"att aldrig svika mig, så skall jag hjelpa dig." — Ja, det lofvade 
prinsen. Nu tog Florinna yxan och sade: "yxa hugg skog! hugg 
så länge det finnes ett träd qvar!" Och nu flög yxan från träd till 
träd, och när aftonen kom, låg hela skogen kullfälld. Prinsen gick 
då inför sin matmoder. "Har du fällt skogen såsom jag befallt?" 
— "Ja!" svarade prinsen. Hafsfrun blef häröfver storligen för- 



74 

undrad och sporde: *^&9 Flortona bar vftl bjelpt dig?"* — ''Nejy* 
mente prinsen — och så skildes de åt. 

Tidigt om morgonen derpå fick hafsfrun prinsen en knif. "Se 
här,** sade hon, **nu skall du gå bort och tälja mig korfstlckor af 
skogen du högg i går; och om du ej gjort det till dess solen gått 
ned, så gäller det ditt lif.'' Prinsen tog knifven, och begaf sig 
åstad. Men då han icke såg någon möjlighet att fullgöra hafsfruns 
befallning, satte han sig på en sten och gret bittert. Då kom FIo- 
rinna. "Hvarför gråter du?"* frågade hon. ^'Jo, Jag må väl gråta 
Jag,*" svarade prinsen, ""hafsfrun har befallt mig att tälja upp hela 
skogen till korfstlckor, och om jag ej gjort det innan solen gått 
ned, så gäller det mitt lif." — "Lofvar du," sade Florinna, "att 
aldrig svika mig, så skall Jag hjelpa dig."* — ""Ja,** det lofvade 
prinsen. Nu tog Florinna knif ven oeh sade: "Knif, tälj korfstlckor! 
täU så länge det finnes en bit qvar!" Och nu började knifven att 
täQa, så att spånorna fiögo högt i vädret; och när aftonen kom, 
var alltsammans upptäijdt till korfstlckor. Prinsen gick nu inför 
ain matmoder. "Har du täljt mig korfstlckor, såsom jag befallt?" 

— "Ja," svarade prinsen. Hafsfrun blef storligen förvånad, och 
sporde: "Nå, Florinna har väl hjelpt dig?" — "Nej," mente prinsen 

— och så skildes de åt. 

Tidigt om morgonen följande dag fick hafsfrun prinsen en 
<|vast. "Se här," sade hon, "nu skall du gå bort och sopa ned I 
sjön alla spånorna efter stickorna, som du täljde i går! Och om 
det finnes minsta spån qvar sedan solen gått ned, så gäller det ditt 
llf." Prinsen tog q västen och begaf sig åstad; men då han lika 
litet nu som de föregående dagarne såg någon möjlighet att uträtta 
hafsfruns befallning, satte han sig på en sten och gret bittert. Då 
kom Florinna. "Hvarföre gråter du?" frågade hon. — "Jo, Jag må 
väl gråta jag," svarade prinsen, "hafsfrun har befallt mig att sopa 
alla dessa spånor I sjön; och om det finnes minsta spån qvar se- 
dan solen gått ned, så gäller det mitt llf." — "Lofvar du," sade 
Florinna, "att aldrig svika mig, så skall Jag hjelpa dig." "Ja," 
det lofvade prinsen. Florinna tog nu q västen och sades "Q väst, 
sopa mark! sopa så länge det finnes en spån qvar!" Nu började 
qvasten att sopa, så att, när aftonen kom, var marken ren som 
ett nysopadt kammargolf. Då gick prinsen inför sin matmoder. 
"Har du sopat alla spånorna i sjön såsom Jag befaUt?" --* "Ja," 



75 

svarade prinsen. Nu blef hafsfrun vred. "Nå, Florlnna har väl 
l\)dpt dig?" — "Nej," mente prinsen, och så skildes de åt. 

Hafsfrun märkte nu granneligen, att prinsen vunnit Florinna, 
och beslöt derföre att döda honom. Hon kallade på flickan: "Flo- 
rinna mini" sade hon, "'i morgon skall du stå upp i god tid och 
«lda jernugnen glödhet, ty jag ämnar att hålla gästabud. Denna 
befallning gjorde Fiorinna stor hjertesorg; ty hvad slags stek hafs- 
frun ämnade tillaga, det kunde hon nog ana. Hon gick derföre till 
prinsen: ''Hafsfrun har befallt mig elda jernugnen glödhet,'' sade 
hon, "och i morgon skall du stekas." Prinsen blef häröfver svår- 
ligen bedröfvad, som man väl kan förstå, och tiggde och bad så 
vackert: "Kära Florinna, hjelp mig!" — "Lofvar du att taga mig 
till äkta när vi komma utur hafsfruns våld, och aldrig svika mig, 
så skall jag hjelpa dig." — Ja, det ville prinsen så innerligt gerna. 
Florinna gjorde då trenne ilockor, och, sedan hafsfrun gått till hvila 
om qvällen, ställde hon den ena vid sin säng, den andra midt på 
golfvet och den tredje vid ugnen. Derpå gick hon ut till prinsen, ooh 
de begåfvo sig på väg och sprungo så mycket de förmådde. 

När det led emot morgonen vaknade hafsfrun och ropade: "Flo* 
rinna min! sofverduännu?" — "Nej,jagärvaken;nej,jagär vaken,^' 
svarade dockan, som stod vid sängen. När det så led om en stund, 
ropade hafsfrun: "Florinna min! Hvad gör du?" — "Jag gör upp 
eld; jag gör upp eld," svarade dockan, som stod på golfvet. Når 
det så återigen gått om en stund, ropade hafsfrun: "Florinna min! 
brinner det ännu?" — "Ja, det brinner ; ja, det brinner," svarade 
dockan, som stod vid ugnen. Nu tyckte hafsfrun det vara tid att 
stiga upp och reda till steken; men när hon kom ut, och fick se 
de tre dockorna, som grinade emot henne, och saknade prinsen och 
Fiorinna, blef hon alldeles ursinnig, och ilskade sig som det värsta 
troll. Hon skyndade ut på gården, löste sina hundar och sade: 

Hiindarne mine, rif dem i tusende bitar! 
Och nu blef ett rasslande och prasslande, der hundarne sprungo 
fram genom skog och mark. När Florinna hörde detta, sade hon: 
*'Nu har hafsfrun löst sina hundar, och är det bäst att vi akta 
oss." Dermed förvandlade hon sig och prinsen till tvänne blommor, 
som stodo så oskyldigt vid vägkanten. När nu hundarne kommo, 
sprungo hundarne förbi, och då de icke funno ungersvennen och 
jungfrun, vände de gläfsande åter. Då hafsfrun såg att deras no- 
sar ej voro blodiga^ löste )ion sina ulfvar och sade: 



7Ö 

Ulfvarne mine, rif dem i tusende styckeii! 
Och nu blef det ett susande och brusande, der ulfvarne rusade Araiti 
genom skog och mark. När Florinna hörde detta, sade hon: *'Nu 
har hafsfrun löst sina iilfvar, och är det bäst att vi akta oss." 
Derihéd förvandlade hon sig och prinsen till tv&nne buskar; och når 
ulfvarne kommo, sprungo de förbi, och då de icke funno ungersven- 
nen och jungfrun, vände de tjutande åter. När nu hafsfrun märkte 
att de ej voro blodige om käftarne, löste hon sine björnar och sade: 

Björnarne mine, slit dem i tusende slarfvor! 
Och nu blef det ett knakande och brakande, der björnarne bröto 
fram. genom skog och mark. När Florinna hörde detta, sade hon: 
*'Nu har hafsfrun löst sina björnar, och är det derföre bäst att vi 
akta oss.'' Dermed förvandlade hon sig och prinsen till tvänne 
.träd, och när björnarne kommo, störtade de förbi, och då de ej 
funno ungersvennen och jungfrun, vände de brummande åter. När 
nu hafsfrun såg att de ej vore blodige om ramarne, fann hon in- 
gen annan utväg, än att sjelf sätta efter de flyende; och dermed 
bar det utaf sä att det pep och hven i luften. Prinsen och FlOf 
rinna hade emellertid hunnit till sjön, som utgjorde gränsen förhafs- 
fruns område, och då Florinna hörde h vinandet i luften, sade hon: 
"Nu är hafsfrun sjelf ute, och är det derföre bäst att vi akta oss." 
Dermed förvandlade hon sig och prinsen till ett par änder, hvarpå 
de summo ut i sjön. När nu hafsfrun kom, och fick se änderna 
Må andra stranden, uppgaf hon ett rytande och sprack. 

Då prinsen och Florinna lyckligen kommit upp pä jorden igen, 
sade hon: "Nu skola vi resa till min fader, som är en mägtig kor 
nuQg, och skall du af honom begära mig till brud." — Ja, det ville 
prinsen visst gerna göra; men som de nu voro i hans eget fäder- 
nesland, bad han att det dock måtte tillåtas honom att först be? 
söka sin egen fader. Detta ville ej Florinna medgifva. "Kommer 
du hem," sade hon, "så skall du säkert glömma mig." — "Nej," 
svarade prinsen, "aldrig skall jag glömma dig!" — Så må du då 
gå," sade Florinna, "men om du talar ett ord vid någon, förr äa 
du vunnit min hand, så skall du genast glömma mig och allt det 
dig vederfarits." Prinsen lofvade att följa hennes råd, och Florinna 
jskuUe emedlertid vänta honom vid en källa i skogen ej långt derifrån. 

På slottet blef det nu en stor uppståndelse och glädje öfver 
prinsens återkomst, men denna glädje var dock icke alldeles oblan^ 
dad; ty då prinsen iakttog en orubblig tystnad, trodde alla att han 



77 

förlorat talegåfvan. Drottningen, prinsens moder, var ej genast till- 
städes, och ehuru gerna prinsen önskade återvända till Florinna, 
ville han dock först af bida sin moders återkomst; men när hon kom, 
skyndade han emot henne med öppna armar, och glömmande Flo-^ 
rinnas varning, ropade han: "min mor, min mor!" — Nu var det 
som om en tjock slöja med ens dragit sig öfyer allt, som händt ho- 
nom sedan barndomens dagar. Han mindes ingenting af lifvet hos 
hafsfrun, glömde sin trolofvade och allt. 

1 trenne dagar väntade emediertid den sköna Florinna sin tro- 
lofvades återkomst; men då äfven den tredje dagen gick om utan 
ätt han syntes till, så förstod hon graniieligen att han glömt henne^ 
och hon gret bittert deröfver. Nära intill källan bodde en gammal 
blind gubbe, som hade en enda dotter. Hvarje afton gick hon till 
källan att hemta vatten, och då hon såg sin bild deri, brukade hon 
säga: "Du är alltför fager och skön, att så här ensam i villande 
skogen tråna bort ditt lif hos en gammal blind gubbe." Till henne 
vände sig Florinna, och erbjöd sig att i hennes ställe sköta den 
blinde gubben. Flickan tackade henne så mycket, och glad att få 
komma ut i verlden, gick hon till kungsgården och fick der tjenst. 
Den blinäe gubben visste icke något härom, och då Florinna var sä 
öm och vänlig emot honom, gladde han sig högeligen öfver sin åoU 
ters förändrade sinnelag, ty den rätta dottern hade alltid varit hård 
och sträng emot/ honom. 

Snart spred sig kring bygden ett stort tal om Florinnas skön- 
het, och så fager tärna, som den blinde gubbens dotter, roente man^ 
funnes icke på hundrade mil deromkring. Detta tal kom äfven tlH 
kungsgården. Och som det sades, att hon var lika dygdig som 
skön, tändes hos trenne af konungens hofmän en synnerlig hug till 
henne, och de blef vo ense om att hvar efter annan sökaatt vinna hennes 
ynnest. En afton, då Florinna gick till källan, såsom hennes sed 
var, kom den förste hofmannen henne till mötes, och under många 
bugningar och sirligt tal följde han henne hem, och bad att få 
blifva när henne om natten. Florinna låddes ej stort härom, oeh 
stolt i hugen redde sig hofmannen till hvila. "Nej! det var sannt," 
sade hon, "jag har glömt att stänga spjället, och det blifver allt 
kallt till natten." Hofmannen lofvade att göra det i hennes ställe. 
Jungfrun tackade honom derföre; "men," sade hon, "spjället är svårt 
att stänga; säg derföre till när du håller i spjällstången." — "Nu 
^l6r jag den," svarade hofmannen. Då ropade Florinna: 



78 

Karl hån spJåU, 
Spjäll håll karl, 
Till ljusan dag. 
Och der stod han nu. När morgonen kom och spjället släppte ho- 
nom, skyndade han skamfuU tillbaka till slottet, men hvad som 
händt, det gömde han i sitt sinne. 

Om aftonen gick Florinna åter till källan. Då kom den andre 
hofmannen, på bästa sätt pyntad och utstyrd, och under fagert snack 
och kärligt ögnaspel följde han henne hem och bad att få blifva 
när henne om natten. Florinna låddes ej stort derom, och hofman« 
nen yfdes i sitt sinne. Men rätt som det var, utbrast hon: "'Nej 
det var så sannt, jag har glömt att stänga dörren, och det blifver 
allt kallt till natten.'' Hofmannen erbjöd sig att göra det i hennes 
ställe^ och jungfrun tackade; ''men/' sade hon, "den är ej lätt att 
stänga; säg derföre till när du håller i låset." — "Nu håUer jag,'* 
svarade hofmannen. Då ropade Florinna: 

Karl hån dörr, 
Dörr håll karl. 
Till ljusan dag. 
Och der blef han stående. När om morgonen dörren släppte honom, 
vände han lagom stormodig åter till kungsgården, men hvad som 
händt, det aktade han sig att omtala. 

Tredje aftonen gick Florinna åter till källan, och nu skulle den 
tredje hofmannen försöka sin lycka. Långt värre pyntad och grann 
än de andre, och vida stoltare i skick och later kom han till källan* 
Med kärligt snack följde han jungfrun hem, och bad att få blifva 
när henne om natten. Florinna låddes ej stort derom, och hofman- 
nen kände sig så stolt i sitt sinne. Men bäst det var utbrast hon: 
*'Nej, det var så sannt, jag glömde ju att stänga in kalfven, och 
det blifver allt kallt till natten. Hofmannen erbjöd sig att göra det 
i hennes ställe. Jungfrun tackade honom derföre; "men," sade hon, 
'^han är ej lätt att taga, säg derföre till när du får honom." Hof* 
mannen svarade: "nu har jag honom." Då ropade Florinna: 

Karl håU kalf, 
Kalf håll karl. 
Och spring öfver berg, 
Och spring öfver dal. 
Till ljusan dag. 
Och nu blef det en lustig skjuts. Öfver berg och badiar^ i krokar 



7g 

f 

oéb ringar, sv&ngde kalfven om med hoftnånnen» åoiä aldrig förr 
trådt en sådan riddaredans. När dagen grydde var han alldeles uU 
mattad, och som han tyckte färden vara föga hedersam, höll han 
för rådligt att behålla den för sig sjelf. 

Under tiden hade prinsen beslutat att gifta sig, och till sin 
brud utsedt en fager konungadotter från främmande land. En dag 
var han ute och åkte med sin unga brud, och de tre hofmänneo 
voro med på färden. Vid han så for förbi den blinde gubbens koja 
i skogen, stupade hästarne, tistelstången bröts sönder och botten 
brast i förgyllande karm. Nu bief det ett grundande och rådplä- 
gande, huru man skulle komma tillbaka till kungsgården igen, ty 
det led hardt emot aftonen. Då sade den ene hofmannen: ^'en ny 
tistelstång vet jag råd tilK ty här i kojan bor en jungfru, och om 
bon vill låna oss sin spjällstång, så är jag säker på att den håller."* 
Prinsen befallte honom gå in och höra efter; men Florinna ville ej 
lemna spjällstången med mindre prinsen lofvade henne att få komma 
på bröllopet. Det lofvade han, och spjällstången befanns nu vara 
den yppersta vagnstistel man kunde önska sig. ''Vill jungfrun 
bSrinne låna oss sin dörr,'" sade den andre hofmannen, ''så tror jag 
nog att den duger till vagnsbotten." Prinsen befallte honom höra 
efter. Men Florinna ville ej lemna dörren med mindre hon fick en 
plats vid bröllopsbordet. Ja äfven detta lofvade prinsen, och dörren 
blef den bästa vagnsbotten man kunde önska sig. Nu var väl kar- 
men redo, men då hästarne ej förmådde att resa sig, såg man än- 
dock ingen möjlighet att komma åter till kungsgården. Då sade 
den tredje hofmannen: "om jungfrun härinne vill låna oss sin kalf, 
så tror jag nog att han skall orka med karmen, vore han än gång 
till så tung. Prinsen befallte honom höra efter; men Florinna ville 
ej lemna kalfven med mindre prinsen lofvade henne att vid bröllops* 
bordet få sitta vid hans venstra sida. Ja äfven d^ta måste prin- 
sen lofva, så påkostande det än var. Kalfven blef nu förspänd, ocb 
som en vind bar det af till kungsgården. 

Bröllopsdagen tillstundade; och konungar och furstar kommo 
dertill från alla verldens kanter. Florinna rustade sig ock till bröl- 
lopsfärden; men när hon kom till kungsgården, kunde ingen i den 
granna prinsessan, som strålade af guld och ädla stenar, igenkänna 
den fattiga flickan hos blinda gubben i skogen, och när hon steg in i 
gästabudssalen, blef så stor undran öfver hennes fägring och prakt, 
att. det syntes allom iikligast, att hon blifvit prinsens brud, ty två 



BO 

så fagra hade ingen skådat. När bordet reddes^ steg hon fråih och 
satte sig vid brudgummens venstra sida; och glad var han» att i 
stället för den blinda gubbens dotter fä denna fagra prinsessa vid 
sin sida. Florinna förde med sig tvänne dufvor, som flögo omkring 
i salen. Under måltiden framtog hon en gyllene ask och derutur 
matade hon de begge foglarne; men hanen tog alla kornen. Da 
sjöng honan: 

T vi vare dig 
För du svek mig, 
Som konungens son svek Florinna. 
Detta syntes för alla en underlig säng i en fogels mun; men 
prinsen gaf ej akt derpä. Han såg blott pä sin brud, och det kunde 
väl ingen förtänka honom. Efter en stund kommo dufvorne till- 
baka, och Florinna gaf dem några korn ur guldasken. Men hanen 
fog dem alla. Då sjöng honan: 

T vi vare dig 
För du svek mig, 
Som konungens son svek Florinna. 
Prinsen lyssnade härvid och såg tankfull på den granna prin- 
sessan. Foglarne kommo snart åter, och Florinna gaf dem äfven 
nu några korn ur guldasken; men hanen tog dem alla. Då sjöng 
honan: 

Tvi vare dig 
För du svek mig. 
Som konungens son svek Florinna. 
Och nu var det, som om ett Uus uppgått för prinsen. Allt det 
mörker, som omhöljt hans minne, försvann. Han steg upp från 
stolen, tog Florinna i famn och sade: ''Denna är min brud och in* 
gen annan; henne hafver jag fäst mig på hafvets djup." Derpå 
förtaide han sina öden hos hafsfrun; och syntes detta för alla vara 
en märkelig hörsägn. Konungadottern sändes med tillbörlig vördnad 
och ståt hem till sin fader igen, och prinsen firade sitt bröllop med 
den sköna Florinna. Sedan lefde de lyckligt tillsammans i mänga 
år, födde söner och döttrar, och lefva väl än, om de ej äro döde. 

Anm. Då flera olika uppteckningar af denna saga redan äro uti tryck med- 
delade af HYLTéN-CAVALLius och Stephens uti Svenska Folksagor och 
Åfventyr (Sthlm 184 i, under J^l 14), kan denna nya uppteckning möj- 
ligen synas öfverflödig; men då landskapet Nerike s\attat högst obetydligt 
till dessa Herrars utmärkta sagoyerk, och d& det dessutom är af vigt, såväl 



81 

for en klar uppfattning af sjelfva sagan, som for kannedomen om dess större 
eller mindre spridning bland folket, att från skilda trakter erhålla uppteck- 
ningar; sä har utg. ansett den förtjena att offentliggöras. Den är också den 

enda till sina biomständigheter fallständiga sagouppteckning han hitintills inom 
Nerike lyckats erhålla. 



2) CtTistmontas, Kobiljantns, Abormftsras, 

eller 

Bonden, som var lärdare in de 7 vise. 

Äfventyr från Ekeby. 

Det var en gång en konung, som regerade öfver ett stort rike, och 
var han sä lärd, att ingen prest *) i hela hans rike och alla länder 
däromkring visste så mycket som han. Sju de visaste män i verl- 
den funnos hade han hos sig, men ändå var han lärdare än de 
alla. Som konungen icke hade någon son, så skulle efter hans 
död riket tillfalla den, som fick hans dotter till gemål, och derfore 
ville konungen, att denne skulle vara lika vis och lärd som han 
sjelf, ty då — mente han —skulle hans dotter blifva lycklig och riket 
väl styrdt. Han lät derfore utgå bud öfver hela sitt konungarike 
och alla länder deromkring, att den som uti lärdom kunde mäta sig 
med honom och hans sju vise, han skulle få prinsessan till gemål 
och halfva konungariket i medgift; men den som försökte en täflan 
och deruti blef öfvervunnen, han skulle utan försköning halshuggas. 
Som prinsessan var vida berömd för sin fägring, så tändes nu i 
alla länder ett stort begär att vinna henne; och prinsar och grefvar 
och andra baroner, alla så ville de försöka sin lycka; men ingen 
kom med behållet hufvud åter från sin friarefärd. 



*) Allmogen har alltid ansett, och torde väl ännu på sina ställen anse pre- 
sternas kunskapsmått såsom höjden af menskligt vetande. Utg. hörde en 
gång tvänne bönder samtala om en Herremans stora lärdom. ,«Ja,» sade den 
ene, «han vet mer än den värsta prest.» — «Åh hunnar,» invände den andre, 
«han vet väl inte mer än våran prost heller.» — «Ja, Gud vet,» svarade 
denne, «men nog vet han mer än kapplan licka.» En annan gång hördes en 
bonde beklaga sig öfver en inspektor, hvars son studerade medicin. »Bet är 
for eländigt,» sade den medlidsamme mannen, «med spektorns son; nu ha 
di haft honom i Upsala i 4 år, men han är inte go för till bli prest, så nu 
ha di mått sätta^n i doktorelära.» 

6 



82 

I en aflägsen landsända bodde en bonde, som var djerf och 
tilltagsen. När han hörde konungens bud, fick åfven han lust 
att vinna prinsessans band. "Den intet vågar, han intet vinner," 
mente han. '"Och går det väl, blifver jag konungens mag; och går 
det illa, så blifver det ej värre för det." Hvad han skulle svara 
konungen och de sju vise, det visste han väl icke, men "kommer 
tid, kommer råd," tänkte han. Dermed påtog han sina helgdags- 
kläder och begaf sig på väg. När det började skymma mot aftonen 
befann han sig i en stor skog, och just som han redde sig tillhvila 
under ett stort träd, kom en gammal gumma linkandes med en stor 
risbörda på ryggen. "God afton, mor," sade bonden. "Huru kan 
ni orka med en så stor och tung börda." — "God afton, sjelf!" 
svarade gumman. "Jag bor ej långt härifrån, men vill du hjelpa 
mig, så skall jag låna dig hus Öfver natten." — "Tackar, som bju- 
der," svarade bonden, tog så bördan på ryggen och följde gumman. 
När de nu väl voro framme, och gumman gjort upp eld uti spiseln, 
sporde hon hvart bonden ämnade sig. ''Jag tänker mig till kungs- 
gården och fria till prinsessan," svarade han. "Ar du tokig, du?" 
salle gumman, "der har varit både prinsar och grefvar och andra 
baroner, och alla ha de kommit hufvudlösa derifrån; och huru skulle 
det kunna gå dig bättre?" — "Intet vet jag," svarade bonden, 
"men våga ett frestande vill jag. Men kanske ni kan lyelpa mig," 
tillade han sedan, ty han begrep nog att gumman var af det folket, 
som kunde litet mer än andra. "Djerft mod är lön värdt," svarade 
hon. "Jag skall följa dig på väg och se hvad jag kan göra." 
Tidigt på morgonen begåfvo de sig utaf. När de hade gått en 
stund kommo de till ett tätt snår, och Vid de skulle tränga sig ige- 
nom, slog en qvist bonden för munnen, så att han stannade dervid. 
"Märkte du något?" sporde gumman. — "Nej, Intet annat än en 
qvist, som slog mig på munnen." — "Det var QvistmuntuSy'' sade 
hon. "Det skall jag komma ihåg till en annan gång." När de så 
hade gått en stund, kommo de till en äng, och der stod en ko och 
bäljade (ramade) så förfärligt, att bonden stannade dervid. "Märkte 
du något?" sporde gumman. — "Åh intet annat än en ko, som 
står och bä^ar derborta." — "Det är Kobäljantui^'' sade gumman. 
Ja, det skulle bonden komma ihåg till en annan gång. Nu kommo 
de till en å. '^Här skall du simma öfver," sade gumman; och så 
gjorde bonden. Men vid han samm, kom en aborre och bet honom i 
näsan. "Aj!" skrek bonden. — "Märkte du något?" sporde gum- 



63 

man. -— ''Åh, intet annat än en aborre, som bet noig i näsan/' — 
"Det var Abornäsiusj''' sade hon. Ja, det skulle han också komma 
ihåg till en annan gång. Dermed skildes de åt, och bonden fortsatte 
ensam sin väg till kungsgården. Då han kom fram, frågade vakten 
hvad han ville. — "Fria till prinsessan," svarade han. "Är du tokig, 
du?" sade vakten, "här har varit både prinsar och grefvar och andra 
baroner, och alla hafva de kommit hufvudlösa härifrån. Och huru 
skall det kunna gå dig bättre? — "Lika mycket," svarade bonden, 
"släpp mig in du." Men vaktkarlen ville ej släppa honom fram. 
. Då tog bonden honom i kragen, kastade -honom långt undan, och 
steg så dristeligen in till konungen, der han satt i kungssalen med 
de 7 vise omkring sig. "Hvem är du?" frågade konungen. "Nå- 
dige herr konung!" svarade bonden, "jag är en fattig bonde, som 
vill fria till prinsessan." — "Är du tokig, du?" sade konungen, 
"här har varit både prinsar och grefvar och andra baroner, och alla 
ha de kommit hufvudlösa härifrån. Och huru skall det kunna gå 
dig bättre?" — "Den intet vågar, han intet vinner," svarade bon* 
den. — "Nå fritt då," sade konungen, och vände sig till honom, 
som var sjelfva kusemannen bland de sju vise; "fresta honom du!" 
Nu började denne ett långt och underligt tal, och fastän bonden icke 
begrep ett ord af hvad som sades, så stod han ändå lugn och nic- 
kade god mening. Men då den vise mannen slutat sitt tal och 
frågade: "kan du svara mig på det, du?" mente bonden att det 
vore väl ringa konst, "men," sade han, ''Qvistmuntus^ KobUljan'^ 
tus» Aborn(i8iu9, kan du svara mig på det, du?" Nu kan man tro 
att det bief ett grundande och funderande; men ingen af de sju 
vise kunde förklara bondens spörjsmål, och intet en gång konungen 
sjelf, så mycket styfvare i lärdom än alla de andra han än var. 
Och så måtte han då få prinsessan, och han fick henne också, och 
halfva konungariket i medgift. Och så är det sagdt, att bonden 
styrde riket så väl, som om han varit den lärdaste herre. 



Anm, Detta sagoäfventjr, som hyarken kan tillmätas nftgon större märkvär- 
dighet eller hög älder, meddelas här såsom prof på det slag af sagor eller 
historier, som nu for tiden ega mesta trefnaden hland allmogen. Det synes 
ntgöra en sammansättning af erinringar från äldre sagor. Så påminner an- 
talet af de vise som omgåfvo konungen om De sju vise mästare (Bäck- 
STRÖM. 8v. Folkböcker, I. JU 1.) och vilkoret för erhållandet af prin- 
sessans hand och friames öde om vår i tryck tidigare spridda folkbok, Bi- 



84 

storien om konung ApoUonius af Tprus *), Slutligen eger äfven det 
konstiga latinet och dess ofFerbevisande kraft sitt motstycke uti en yngre 
folkbok: En lustig berättelse om en rik bonde, som på framiiden 
blef prest etc., af bvars innehall Utg. dock ej känner mera än hvad hos 
BÄCKSTRÖM (LC. 2» sid. 84) meddelas. 



3) fiubben och Gummao. 

Skämtesaga från Norrbyås. 

Det var en gång en gubbe och en gumma, som många finnas 
väl det. Gubben svedde hank och arbetade hvar dag i skogen, men 
gumman satt hemma och spann, lagade mat och skötte om huset. 
På detta sätt hade de sin bergning, ehuru gubben ständigt knotade 
och klagade, att han ensam fick släpa och träla, för att skaffa till 
huset, under det att gumman satt hemma, bara kokade välling, och 
åt och gjorde sig goda dagar. Gumman påstod väl, att det fanns 
fullt upp att göra hemma också, och att, om hon ej såge om huset, 
skulle gubben hafva det klent både med föda och kläder; men det 
ville han då alls icke höra talas om. Han fick i alla fall draga 
hela lasset ensam, mente han. 

En dag, då de länge tvistat härom, sade gumman: ''fritt väl! 
I morgon göra vi arbetsbyte. Jag går åt skogen och svedjer hank, 
och du blifver hemma och sköter mina sysslor.'' Det hade gubben 
ingenting emot. "Nog skall jag sköta om huset," sade han; "men 
huru du skall taga dig ut i skogen, det vill jag just se." Tidigt 
om morgonen sade gumman: "nu skall du baka bröd, ijerna smör, 
vakta kon och koka grönkål till middagen." Ja det var idel små- 
saker för gubben; och dermed skildes de åt. Gumman tog yxan 
på armen och vandrade åt skogen, och gubben började att elda 
ugnen och reda till degen, och när han tyckte denna våra färdig. 



') För vännerna af vår äldre folklitteratur torde det icke sakna intresse att 
erfara, det af denna folkbok finnes en äldre upplaga än de af Bäckström 
uppräknade. Utg. eger en sådan af är 1636. Den är uti liten octav och 
utgöres af 112 sidor utan paginering. Titelbladet har följande lydelse: 
wApollonii Konungens aff Tyro Historia, uthi hwilken Lyckones hiwl och 
-werldennes ostadigbeet beskriffues; medh lustige Rijm beprydd, och widh 
ändan, the Siu werldennes underligha Byggningar införde. För ett Tijdz- 
fördriff, och effter mängas åstundan pä nytt förfärdigat och uthgängen a£f 
Andrea Joh. Arosiandrino. Tryckt i Stockholm MDCXXXYI.» 



85 

började han att baka. Men hvad för slags kakor det skulle blifva 
kan man väl förstå, då han glömt bort Jästen, och satte in dem 
utan att hafva sopat ugnen. Gubben tyckte nog att han gjort det 
väl, och tanken på det färska brödet retade hans matlust. Färskt 
bröd är rasande godt, tänkte han, men får man fläsk till, så sma- 
kar det så mycket bättre. Dermed gick han ut i boden efter det 
enda fläskstycket de egde. Men fläsket var salt, och nog skulle 
det smaka bättre med dricka till. Han lade derföre fläskstycket på 
källartrappan och steg ned i källaren. Just som han fick svickan i 
handen, kom en hund och tog fläsket. Det ville han då för ingen del 
mista, hvarföre han af alla krafter skyndade efter hunden. Bäst som 
han sprang, blef han varse att han hade svickan i handen. Nu 
gaf han fläsket förloradt och skyndade tillbaka för att åtminstone 
rädda drickat; men han kom för sent. Tunnan var tom, drickat ut- 
runnet. Detta grämde honom, men han tröstade sig dock dermed 
att gumman skötte sig ännu sämre i skogen, och om han också 
fick vara utan både fläsk och dricka, så hade han ju så rart färskt 
bröd, och 'Men som har bröd, lider ingen nöd,"' säger ordspråket. 
Men den trösten blef ej långvarig, ty då han kom in i stugan, fann 
han allt brödet förbrändt, så att han icke fick smaka en enda bit 
af hela baket. Nog var det harmligt. '*Det här går illa,'' suckade 
han. ''Om jag ändå låtit mor blifva hemma; för när det går 
så på tok för mig, hur skall det inte då gå för henne i skogen! 
Tänk om hon huggit både armar och ben af sig." Men det var 
inte tid att tänka på det nu. Solen stod så högt på himmelen, och 
han skulle ju koka grönkål till middag. Han tog derföre ned gum- 
mans splinter nya gröna vadmalströja, hackade den uti små bitar, 
och lade den i grytan. Att ban intet kunde koka grönkål utan 
vatten, det visste han nog, och källan låg ju så långt borta. Men 
han skulle ju tjerna smör också. Huru i all verlden medhinna allt 
detta? "Om jag nu tager tjernan på ryggen, och ruskar henne dug- 
tigt under vägen, så får jag nog smör till dess jag kommer till- 
baka," tänkte han, och så gjorde han äfven. I hastigheten glömde 
han dock att sätta locket på tjernan, och när han nu lutade sig ned 
för att draga upp ämbaret, rann all grädden utöfver hans hufvud 
och ned i brunnen. Svåra bedröfvad vände han åter till sin kål- 
gryta. Han skulle ju valla kon också, och intet kunde han på en 
gång vara både inne och ute. Huru förena detta? Torf taket lyste 
så grönt i solskenet, och der syntes honom vara godt bete. Han 



86 

band derföre ett långt rep om kons hals, drog upp henne på taket 
och kastade repets andra ända genom skorstenen ned i stugan. 
Lugnare till sinnes steg han in, band repet om, lifvet och började så 
att blåsa upp elden under grytan; men bäst han blåste, föll kon 
ned af taket, och drog honom upp i skorstenen. I detsamma kom 
gumman hem med en stor hank-knippa på ryggen, och när hon fick 
se sin ko hängande på stuguväggen, skyndade hon genast till och 
högg af repet, och gick så in i stugan. Der låg nu gubben på 
golfvet, illa både rökt och bränd. "Trösta mig for dig," sade hon. 
"huru har du skött dig här hemma?" Gubben bara qved, och kunde 
ej svara ett enda ord; men huru han skött sig, det blef gumman snart 
varse. Fläsket var borta, drickat utrunnet, brödet förbrändt, grädden 
låg i källan och tröjan i grytan, kon var hängd, och gubben sjelf 
fila både rökt och bränd. 

Huru det sedan gick, kan man väl förstå. Gumman fick i ro 
sköta sina bemsysslor, och gubben gick utan knöt till skogen, och 
klagade aldrig mer öfver sin lott. 



4) Pojken i RUVeiL 

Skämtesaga i Öster-Nerikes munart. 

DA va en gång en pojkakyiting, som skulle gå te körkd, å 
når han gikk gynum en åkerhage flkk han si räpven^ som låg på 
en kattägullasten å sof, å räfoen varsha inte att pojken varshå^n. 
*^Um ja"" nu tar döö på rtf/ben," sa6 pojken, å tdg en siérer sten 
i näfven — "d säljer skinnä; så får''a meg penningar^ å för dom 
penningar köper^a rog, å rogen sår" a på fars åkrabéte dennasse. 
Når då körkäfolkä kommer^ så säja di: ''''Åh! dä va hunndr te 
rarer rog, den pojken har T Då säjer^a åt domi ^^tro6 inf i 
rogen r säjer^a, men dä vånna di inte. Då skriker'' a åt dom: 
^Hro6 inf i rogen, säjer'' a T men dä vånna di inte ändå, \Jfe» 
då skriker^ a åt dom dä värshta ja"* orkar: ^^tro6 inf i rogen^ 
säjer^a!^^ å då vånna diJ'^ Men ve6 pojken gashta seg^ vdknaS^ 
räfven å satte te å gniba*^ så pojken fikk inte så mykkä som en 
tapp loi åf ^en en gång. Nä^ä! ^Uikkst te ta dä en kan nå; 
ögjörbt ska en inte skräppa d/;" plä di säja. 



«7 

Aum, Denna och n&stföregäende berättelse tillhöra en hoi folket ännn talrik 
klass af liknelser (parabler), som man ofta nog jC&r höra. Att man bitintUla 
egnat dem föga uppmärksamhet, gör dem så mycket mera förtjenta att upp" 
lecknas. 



5) jätten ooh Ek(»mB. 

Barnsaga eller Ramsa. 

Det var en gång en Jätte, som hade ätit sju fat med gröt och 
sju fat med mjölk, men ändå kände han sig fastande. Han gick 
derföre ut att söka sig någon vidare föda. Då mötte han en ko. 
"God dag, du kokåpar sade jätten. "Jag har ätit ur sju fat med 
gröt och sju fat med mjölk, och nu skall jag äta upp dig med du 
kokåpa." — "Jag kapar väl undan jag," sade kon. "Jag kapar väl 
efter jag," sade jätten; och så åt han upp henne. Sedan mötte 
han en kalf. "God dag, du kalflåpaT sade jätten. "Jag har ätit 
ur sju fat med gröt och ^u fat med mjölk och en kokäpa. Nu 
skall jag äta upp dig med du kalflåpa." "Jag lapar väl undan, 
jag," sade kalf ven. "Jag lapar väl efter jag," sade jätten; och så 
åt han upp honom. Sedan mötte han en räf. "God dag, du rä/- 
slänga,^ sade jätten. "Jag har ätit ur sju fat med gröt och sju fat 
raed mjölk, o. s. v. Nu skall Jag äta upp dig med du räfslänga." 
— "Jag slänger väl undan Jag," sade räfven. "Jag slänger väl 
efter jag," sade jätten. Så åt han upp räfven. Sedan mötte han 
en häst. "God dag, du hästdängaT sade jätten. "Jag har ätit ur 
sju fat med gröt, o. s. v. Nu skall jag äta upp dig med, du häst- 
dänga." — "Jag dänger väl undan jag," sade hästen. "Jag dän- 
gcr väl efter jag," sade jätten; och så åt ban upp honom. Sedan 
mötte han fem gubbar i en lergrop. "God dag, ni gropagräfvareT 
sade jätten. "Jag har ätit ur o. s. v., nu skall jag äta upp er 
med, ni gropagräfvare." — "Vi gräfva väl uijdan vi," sade gub- 
barne. "Jag gräf ver väl efter jag," sade jätten ; och så åt han upp 
dem. Sedan mötte han sju pigor i en dans. "God dag, ni dam^ 
majQT,^ sade jätten. "Jag har ätit ur sju fat med gröt o. s, v. 
Och nu skall jag äta upp eder också, ni dansmajor." — "Vi dansa 
väl undan -vi," sade pigorna. ''Jag dansar väl efter jag," sade 
jätten, och så åt han upp dem. Sedan mötte hai> en ekorre. -^ 
"God dag, du liiie ekorrman$,'' sade jätten. "Jag har ätit upp 



88 

sju fat med gröt och sju fat med nojölk^ en kokåpa, en kalflåpa^ 
en räfslänga» en hästdänga, fem gubbar i en lergrop, sju pigor i 
en dans, och nu skall jag äta upp dig med, du lilla ekorresvais/* 
— "Jag svansar väl undan jag," sade ekorren. "Jag svansar väl 
efter jag,^' sade jätten. Men ekorren sprang upp uti ett träd, och 
då jätten tittade uppåt efter honom, fick han se solen och sprack. 

Och ekorren till att svansa, 

Och pigorna till att dansa, 

Och gubbarne till att gräfva. 

Och hästen till att dänga. 

Och räfven till att slänga, 

Och kalfven till att lapa, 

Och kon till att kåpa. 

Och gröten och mjölken rann ut; 

Och så blef sagan slut. 

Anm. Dylika sagor eUer — som man med Ivar Aasen kan kaUa dem *^ 
»ramsor» hafva ursprungligen användts for att skärpa barnens minne. Deras 
stora mängd visar ocksä att man härtill ansett dem särdeles tjenliga, och 
detta icke blott uti Sverige och öfrige Skandinaviska länder, utan äfven i 
Tyskland, Frankrike och England, der dylika uppräkningar, dels sSsom sa- 
gor, dels ock såsom lekar, användts och sannolikt ännu användas. Hvad 
särskildt beträffar det här meddelade profvet, s& kan väl ej nekas, att en 
moralisk sanning ligger pä botten af detta, i mångens tycke meningslösa 
pladder. (cEn liten sten välter ofta ett stort lass,» säger ordspråket; och ehuru 
jätten slukade allt, som kom i hans väg, blef dock begäret efter den lilla 
ekorren hans bane. 



GOken, Tuppen och Orres. 

Barnsaga. 

Såsom hvar man vet, äro göken, tuppen och orren tre rigtiga 
ottefoglar; men hvilken af dem, som är tidigast vaken, torde vara 
svårt att säga, då de rigtigt täfla att komma före hvarandra. På 
den tiden, då djuren kunde tala, tvistade de ofta med hvarandra 
härom, och för att bestämdt af göra, hvem som i detta fall skulle 
hafva företrädet, höUo de en gång vad om en ko, som den siste 
skulle lemna den, som först vaknade på morgonen. När det sa 
började dagas, gol göken: "6JB' kö! GW kö T men meddetsamma 



80 

skrek tuppen: ''Köa ä mi! Köa ä mir och sålunda näbbade de 
emot hvarandra, då orren, som lugn setat i sitt träd och sett på 
dem, manande till endrägt, ropade: '^Kära vänner gör hva6 $om 
rätt ä! kära vänner gör hvaS som rätt är Huru tvisten slu- 
tade, och hvem som fick kon är ännu ovisst; men nog gal göken 
ännu i dag sitt Gö6 kö! 6ö6 kö! och tuppen näbbar emot: Köa 
ä mi! Köa ä mi! och orren ropar förgäfves: Kära vänner gör 
hva6 som rätt ä! Kära vänner gör hvaÖ som rätt ä! 



Folkyisor, Folklekar, m. m. 

Ehuru dessa redan länge varit föremål för en större uppmärk- 
samhet oeh omvårdnad, hvarom de tid efter annan af Oeijer och 
Åfzelius^ Arvidsson, Dybeck samt Hyltén-CavalUus och Stephens 
utgifne samlingar bära ojäfaktige vittnesbörd; sa torde dock en 
ganska rik efterskörd äfven på detta fält kunna erhållas. Det är 
visserligen sannt, att folkvisans milda och veka toner allt mer och 
mer tystna, öfverröstade af . ett rörligt lifs buller, och att folkets 
smak i poetiskt afseende försämrats; men detta oaktadt kan man 
dock ännu här och 'der träffa någon gammal man eller qvinna, som 
i troget minne bevarat några kära toner från barndomens dagar, 
och man bör då icke försumma att vända sig detta till nytta* 
Skulle äfven sångarens minne understundom svika, och man derföre 
ej lyckas att erhålla visan i sin helhet och sammanhang, utan 
kanske blott en eller annan vers derutaf, så är dock redan detta en 
vinst, som ej bör förbises. Hvad som nu är stympadt, har en gång 
varit helt, och derföre är hvarje fragment af vigt för kännedomen 
om visans större eller mindre allroännelighet och utbredning. 

Då det är obestridligt att dessa gamla folkvisor, som så länge 
och intill våra dagar bibehållit sig, nu mera småningom förklinga 
och bortdö; kan man väl med skäl fråga: ^'Komma då inga nya i 
stället, eller saknar då vår tid all folkpoesi?'' — Visserligen icke. Vår 
tid eger väl sin folkpoesi, den också, ehuru ej uti fullt samma 
mening som förr. Nog vandra väl ännu i dag många af våra bästa 
skalders och tondiktares qväden från höganlofts-sal till den låga 



90 

kojan oeb blifva folkets egendom; men den poesi, som allmogen na 
f5r tiden mest älskar, och som af dess egna diktare fränyas, kan 
icke tillmätas något synnerligt värde. Dessa nyare visor sakna i 
allmänhet, och af ganska naturliga skäl, den rörande och storartade 
enkelhet, den klara framställning och det rena språk, som utmärka 
våra gamla folkvisor. Begäret att efterlikna en bildad samtids 
poetiska skapelser, påtvingar ofta den i och för sig enkla och rena 
poetiska tanken ett ordhölje, så olämpligt, och man kan nästan 
säga — otympligt, att det hela derigenom får ett vänskapligt, om 
ej rent af narraktigt utseende. Undantag gifvas dock, och dessa 
förtjena då all uppmärksamhet. Dem bör man icke lemna åt glöm- 
skan, utan genom uppteckningar bevara; ty om de också för sam- 
tiden icke ega så stort värde, för efterverlden torde de dock få en 
kulturhistorisk betydelse. 

Till folkvisorna räknas äfven med skäl de sånger af muntrare 
oeh mindre högtidlig hållning, som vanligen kallas ''skämtevisor.'' 
Den åsigt har väl understundom uttalats, att dylika qväden ^ för* 
Ijena forskarens uppmärksamhet; men en sådan åsigt är i högsta 
måtto felaktig. Vill man bedöma ett folks lynne efter dess poesi, 
eå skulle man komma till en ganska ofullständig uppfattning deraf, 
om blott det högtidliga och allvarliga eftersöktes. Det sannt ko» 
miska, synnerligen det humoristiska, är ^ blott lika vigtigt, utan till 
oeh med, och oftast, mera upplysande. Hvad särskildt den svenska 
bonden beträifar, så finnes hos honom långt mera humor, än mån* 
gen torde ana, och derpå lemna hans skämtevisor de mest ojäfaktiga 
bevis. Att deras utgifvande i tryck fordrar en sorgfällig gransk- 
ning och mycken varsamhet, är obestridligt, och derföre kunna de 
samlingar af förvirrade och utan urskiljning sammanförda lustiga 
visor, oftast framställda i ett osannt eller vrängdt folkspråk, som 
tid efter annan utgifvits, ej tillerkännas något synnerligt värde. Det 
ar dessa samlingar, hviika endast afse ett tillfälligt löje, som fram* 
kallat den hårda domen öfver skämtevisorna. 1 och för sig förtjena 
de det etj; och der man möter några sådana af den beskaffenhet, 
att de kunna och förljena att upptecknas, bör man ej med stolt 
förakt tillsluta sina öron för deras ofta ganska nätta och lekande 
framställning. 

Det finnes ock en art af folkpoesi, som företrädesvis kan kallas 
den fosterländska; och dit höra sådana q vaden och visor, som om- 
fatta folkets erinringar af vigtiga historiska händelser, fälttåg, drabb- 



ti 

ningar, o. s. v. Denna klass är ganska talrik^ då dit kan föras 
såväl de fosterländska qväden af vare bäste skalder, som folket 
tillegnat sig, som ock de konstlösa visor, dem någon gammal krigs- 
man till minne af sitt deltagande uti ett fälttåg kan hafva diktat; 
och dessa, såsom tydligast uttryckande menige mans uppfattning af 
den historiska tilldragelsen, förtjena isynnerhet att bevaras. Att man 
dock vid sådana visors upptecknande icke får räkna alltför noga 
med en mindre poetisk uppfattning af ämnet är naturligt. Visans 
samband med den historiska händelsen är det, som gör henne an- 
märkningsvärd och förlänar henne sitt egentliga värde. 

Slutligen bör man ej heller förglömma: Vall visor, Barnq vaden 
och Vaggvisor, samt Folklekar m. m., hvarå äfven profstycken här 
skola meddelas. Trohet i uppteckningen är naturligtvis alltid ett 
oeftergifligt vilkor; ty det felaktiga kan endast genom jämnförandet 
af flera uppteckningar utrönas. Ju trognare man derföre kan åter- 
gifva det muntliga föredraget'^), desto förträffligare blifver bidraget. 



A) Äldre Folkvisor. 

a) Romanser eller Riddarevisor. . 

1) Harpans kraft 

• 

Denna är sannolikt en bland de allmännaste af våra folkvisor. Man finner 
äldre och fullständigare uppteckningar deraf hos Oeueb och Afzelius (Svenska 
Folkvisor. Del. 3. JU 91) och hos Arvidsson (Svenska Fornsdnger. 
Del. 2. JU 149) samt slatUgen en ganska märkelig £rän år 1693 hos Dtbeck 
(Runa, i846. sid. 101). Hon återfinnes äfven i Danmark (Syend Obundtwig. 
Danmarks gamle folkeviser^ M 40) och i Norge (Landstad. Norske 
Folkeviser. Jtf 51 och M 52) samt är äfven känd på Island och Färöame. 
Melodien till närvarande uppteckning eger ej något synnerligt värde, hvarföre 
den här utelemnats. 



*) Ehuru detta är den källa, hvarntur de flesta och hasta bidragen ännn 
kunna hemtas, så må man ej heller förbise de handskrifna visböcker, som 
ofta nog kunna anträffas här och der i bondstugorna. Sådane — i original 
eller trogen afskrift — böra insändas till Föreningen, som med tacksamhet 
emottager dem. 



92 



1. 

Hertigen låter sitt bröllop reda fort. 
Och jungfrun hon satt uti buren och gret 
Min allra hjertans kära, bvi sörjen J så? 



2. 



"Sörjen J väl, att jag ej är riker, 
''Eller sörjon J väl, att Jag ej är er like? 

3. 

''Eller sörjen J väl for sadel eller häst, 
"Eller sörjen J väl, att jag eder fäst?" 

4. 

"Intet sörjer jag, att J ej är riker, 

"Och intet sörjer jag, att J ej är min like. 

5. 

"Och intet sörjer jag för sadel eller häst, 
"Och intet sörjer jag, att J hafven mig fäst. 



6. 

"Jag sörjer -långt mera den dröm. Jag har drömt, 
^'Att jag skulle stupa i Wenneborgs ström." 



7. 

"Och intet skall du stupa i Wenneborgs ström, 
"Som du hafver drömt allt uti din dröm. 

8. 

"Jag skall låta bygga den broen så stark, 
"Ja, om den ock kostade tusende mark. 



"Och jag skall låta bygga den broen så bred, 
"Ja, om den ock kostade penningar fler. 



93 



10. 

''Och femtio svenner skall för och efter rida, 
''Och femtio svenner skall stånda på. hvar sida." 

11. 

Hen när som de kommo uppå den breda bro, 

Då snafvar gråhästen på rödan gullsko 

Med tjugufyra söm, 

Och Jungfrun hon faller i den stridanste ström '^). 

12. 

Och hertigen kallar på småsvenner sin: 
"J hemten hit guldharpan min." 

13. 

Och första slag han på guldharpan slog, 
Satt Wenneborgsnäcken på vattnet och log. 

14. 

Och andra slag han på guldharpan klang, 
Satt Wenneborgsnäcken på vattnet och sang. 

15. 

Och tredje slag han på guldharpan let, 
Satt Wenneborgsnäcken på vattnet och gret. 

16. 

"Herr Walleman, Herr Walleman, du döde mig ej, 
"Du skall få din brud med sina systrar sju." 

17, 

Och nu blef en glädje och nu blef en gamman, 
Och alla åtta systrar, de dansade samman. 
Min allra l\jertans kära, hvi sörjen J så? 



*) Melodien ar naturligtvis något f5randrad for denna vers, som ej heller eger 
omqväde. 



04 

Anm. En annan uppteckning, likaiOBi denna frän Stora Mellösa, börjar så- 
lunda : 

Jungfrun hon sitter i buren och gråter y 
så kommer ungersvennen och frågar^ hur det låter. 
Min allra hjertans kära, hvi sörjen J så? 
För öfrigt är den lik ofvanstSende, endast ofullständigare. Brudgummen 
kallas der konung. I ett fragment frän Norrbyäs ktUlas strömmen: «Lillar 
ström» I ingen af dessa angif^es dock brudgummens namn. 



2) Herr Olof och Elflhin. 



Fullständigare uppteckningar af denna visa finnas hos Geuer och Apzelixts 
(LC. III. Jfi 93 och 94, samt sid. 165) och Arvidsson {LC. Jfi 148). Någre 
versar af en, som det vill synas, från de förut anförda skiljaktig tradition äro 
intagna i Apzelh Svenska folkets Sagohåfder (Del. 2. sidd. 141 och 142). 
Tvänne motsvarande Norska uppteckningar meddelas af Landstad (L. C. M 40 
samt sid. 843) ooh sju Danska af Gbundtwiö (IiC. M 47), som äfven lemnar 
de bästa och noggrannaste upplysningar om visans allmännelighet. Melodien 
till den här följande uppteckningen har icke erhållits i sådant skick, att den 
kunnat meddelas. 



1. 

Herr Olof rider sig öfver långan en skog, 

Till den dag faller in — 
Der möter han EifTrun i skinande kjoL 

För det han var trolofvad med Rosin, 

2. 

Och hörer du herr Olof, hvad jag nu säger dig: 
Du stige utaf hästen, och tråd en dans med mig! 

3. 

"Och intet har jag tid tråda dansen med dig; 
"Jag väntar min unga brud efter mig." 

4. 

Och hörer du herr Olof, hvad jag nu säger dig: 
Du lute dig af hästen och tal ett ord vid mig. 



00 

d. 

Herr Olof lutar sig öfver sölfsmiddan knapp, 
En Bölfboddan knif i hans t^erta hon stack. 

6. 

Och hörer du Herr Olof, hvad jag nu säger dig: 
Din unga brud, hon väntar efter dig. 

7. 

Herr Olof han rider allt till sin faders gård, 
Fast bloden han rinner utur hans }\jertesår. 

8. 

Och när som han kommer hem till sin faders g&rd. 
Ute för honom hans käre fader står. 

9. 

Och käre min fader, du hjelpe mig af häst; 
Och käre min broder, du skaffe mig en prest. 

10. 

Och kära min syster, du rede min säng; 
Och kära min moder, du hjelpe mig i den. 

11. 

Och när det bief dager, och dager blef Uus, 
Då var det tre lik i Herr Olofs hus. 

12. 

Det ena var hans käresta, det andra var han sjelf 

Till den dag faUer in. 
Det tredje var hans moder, blef döder utaf sorg. 

För det han var trolofvad med Rosin. 

Anm. Denna uppteckning skiljer sig fr&n de fornt i tryck utgifne demti, 
att Elf&un, sedan hon med sin sölfbodda knif gifvit Riddaren whjertesår,» i 
stället för den vanliga hotelsen tisot och sjukdom gifver jag dig^» hå- 
nande erinrar, att hans unga brud väntar efter honom. Det första omqvädet. 
Titt den dag faUer in 



96 



kan möjligen vara en felaktig uppfattning af det eljest vanliga: Drifver 
åagg^ faUer rim. Likaledes kan det andra: 

För det han var trolofvad med Rosin 
vara en felaktig uppfattning af: Jag lo f v ar eder tro mth (Arvidsson 
L. G. varianten B). Men bada dessa omqväden, sädane de iLär efter munt- 
ligt föredrag upptecknats, kunna ganska väl försvaras. Det förra syftar p& 
den kommande Vröllopsdagen; det senare äter angifver grunden till Elffruns 
förföljelse. 



3) Hertig Frftjdenborg och Fr8k«i Adelm. 

Af denna s8ng, som under namn af oKärleksvisa» uti skillingstryck npplefvat 
flera upplagor, finnes hos Oeijer och åpzELius (Del. I. M 19) en uppteckning, 
inneh&Uande 57 versar. Hvad som här meddelas är säledes ett fragment, och 
synes ej heller vara grundadt pä nägon sjelfständig tradition. Snarare är det 
endast en svag hogkomst af de äldre i tryck utgifue. Afven till denna visa har 
melodien säsom oredig och vanvärdad mast utelemnas. 

Fröken Adelin hon gångar sig till rosendegård, 
Der bryter hon de rosor både hvita och blå. 
Mig synes det är tungt till att lefva. 

2. 

Fröken Adelin in genom dörren steg; 
Hennes fader henne med vreda ögon ser. 

3. 

"Hvad gjorde fröken Adelin i rosendegård?" 
Jag plockade de rosor både hvita och blå. 

4. 

^'Hvad skall du med de rosor både hvita och blå?" 
Hertig Fröjdenborg Jag binder en krans derutaf. 

5. 

"Har du ej hunnit glömma Hertig Fröjdenborg ännu. 
Så skall Jag väl göra på eder kärlek slut.'' 

6. 

Och konungen kallar sina tjenare två. 

"J tagen hertig Fröjdenborg *ur tornet det blå/' 



97 



7. 

De togo hertig Fröjdenborg ut tornet det blå; 
Hans I^ det var grånadt, hans skägg var likaså. 

Här hafver jag setat i fulla femton år, 
Mig synes nu det är blott de dagarne få. 



De lade hertig FrGJdenborg uppå ett bräd, 
De slagtade honom, som bönder slagta fä. 

10. 

De lade hertig FrOJdenborg uppå en disk, 
De ristade honom, som bönder rista fisk. 

11. 

Det var de falska tärnor, de stodo dernäst. 
De togo hertig Fröjdenborgs hjerta så färskt. 

12. 

Fröken Adelin hon frågar: ''hvad får jag för en rätlt'' 
Jo det är hertig Fröjdenborgs l^erta så färskt.'' 



99 



13. 

''Och är det hertig Fröjdenborgs hjerta så färskt, 
"Så skall det också blifva min allrasista rätt." 

14. 

Fröken Adelin hon stiger uti kammaren in, 
Der kallar hon på småsvenner sin. 

15. 

**J hemten mig hit de vinglasen två, 

"Deraf så vill jag dricka hertig Fröjdenborgs skål.'* 

16. 

"J hemten mig hit det glaset med n^öd, 
"Deraf så vill jag dricka mig sjelfvan till död." 



9% 



17. 

Brått kommer bud fOr konungen in: 
'Tröken Addin år dOd uti kammarea sin." 

18. 

Och konungen häftigt ur hAga saten sprang» 
Han slog igen dörren så låsen de sang. 



»» 



la. 

**Och hade Jag vetat deras k&rlek sa stark, 
Han skulle ej dött {Qr mångtusande mark." 

•9. 

"Och hade Jag vetat deras kBslek så huld^ 
''Han skulle ej dött fDr många tunnor guU.'' 

21. 

De lade begge liken allt uppå en bår, 
Och fruar och jungfrur de krusa deras hår. 

22. 

De lade begge tikeo allt uti en graf. 

Der sofva de så sött ätit intill domedag, -^ 

Mig tyckes det är tungt till att lefva. 

Anm, NärvarMidf kippiecfaiiBg, januilord med de Slår% cok BikrAildt den 
hos Geuek oeh Af^sxiu^ fiåar ajg i aUt Fara ett sammandrag, eburu det 
Tal icke torde kanna nekas, att mänga af de äldre traditionernas 57 — 60 
versar nnder tidernas lopp utveokktts ur ett orsprungligen mindre antal. 
Den här meddelade uppteckningen är äfren 8& tiU vida ofullständig, att den 
saknar begynnelsen» ty ileas fitsia vers ar hot GxaafXE oéh AnxLSus den 
tolfte, och dessutom eger de» endast tvktU omqväd^ dÅ hos alhi 4^ äldre 
finnes dubbelt: 

För aUt hvad som Hart är i verlden ~ 
och 

Mig synes dH dr tungt tUl att ieftä- 



4) Kommgen och fnldsmedens dotter. 

Denna visa röjer uti allt en nära slägtskap med M^rr Åstet QCh Fröken 
8is9a (Sv. Folkvisor. II. J^ 38). Biddur €iU (Sv. Folkvisor. II. M 
39 samt sidd. 215 och 217), Ridåar Lage och StoUs Elensborg (Sv. 
Fornsånger. I. Jtf 56) samt Herr Peder och liten Kerstin (Sv. Forn^ 
sånger. I. M 57. A ^ch BJ. Troligei ör den eadast en nj, fm ock något 
olika nppteckning af samma visa om Konungen OCjh Guldsmedens dotter^ 
som omnämnes uti Svenska Fornsånger (I. sid. 361), men der ej ansetts 
böra införas, såsom bärande »omisskänneliga spår af korrumpering eller samman- 
flickning ur andra traditioner;» ty detta kan visserligen sägas äfven om denna. 
Emedlertid torde hon dofk ega ea visa mftrkrärdlgiuit ooh fort}eäa att genom 
eftersökandet af flera variafttar näiimare helyel». Och iså förviroftd t traditionen än 
må anses vara, torde genom fortsatta forskningar reda deruti ännu kunna vinnas. 
En dansk visa om Dankongen och Guldsmedens datter finnes hos Stens 
Gbundtwio (Gamle Danske Minder i Folkemunde. Ny samling sid. 66), 
som, särdeles hvad omqvfLdet betraClar, synes med denna ega nigon närmare 
frändskap. Detta är annärkningST&rdjt, «iiiedan visan deraf viAiier'ett visst hi- 
storiskt intresse, dä det göres sannolikt, att hon i sitt ursprungliga skick egtnä» 
got samband med Konung Waldemar iltterdags Gotlandståg 1361 och den der* 
med förknippade sägnen om Nils Guldsmed oeh hans stolta dotter*). 



Herr Carl han reser allt söder under 5, 

Uti lunden — 
Han spörjer om giddsmedens dotter år »&» 

De danskfi mör lia iBr vunnit» 



:2* 

'"Min dotter hoa år så :litet «tt barn$ 

^'Hon sofver hvar nait på sin fostermors. arm.? -^t 

3. 

"Din dotter ax icke så lUet -ett bara$ 

"Jag miojifis fullvil, oår hon sof fiå imto %xm.^\ 



') Om denna sägen se Stbelow (Cronica Guthilandorum. Kbhvn 1633 
sidd. 173 och \7i], der följande ur en gammal, nu mtral^rgätiwivisaanforest 

Niels Guld$mid drager til Kongen oc liufuer^ > 

Den lede forrceder oc slemme tiufuer. 

De Guther hafuer saa megit Guld, 

De kunde det icke eigo; ,. 

Svinen jmittr af Siefuertmgj 

Bustruet ^pMkr meå ÉMtfthiene. 



100 

'*Och får Jag ej tala vid dottren dio, 
''Så bryter Jag mig uti buren in.*' 

5. 

Och guldsmeden går till sin dotter in: 
''Kära min dotter, du kläde dig fin/' 

6. 

Och guldsmeden går till sin dotter fram: 
''Kära min dotter, du kläde dig grann." 

7. 

Och Jungfrun tar på sig den kjortelen blå, 
Som lyste af guld i hvarendaste tråd. 

8. 

Och jungfrun tar på sig den tröjan grön, 
Som lyste af guld i hvarendaste söm. 

9. 

Och jui>gfrnn tar på sig en perlekrans, 
Den skulle hon bära i riddaredans. 

10. 

Och jungfrun hon stiger i salen in, 
Hon lyste så fager, som solen hon sken. 

11. 

Och jungfrun hon stiger i salen fram; 
Herr Carl han tyckte, att solen upprann. 

12. 

Herr Carl tager Jungfrun allt uti sitt knä, 
Gaf henne guldkrona och fäste den väl. 

13. 

Herr Carl tager Jungfrun allt uti sin famn, 
Gaf henne guldkrona och Drottningenarao. 



101 



14. 

Brått går jungfrun i stenstugan in. 
Der föder hon två rosendekind. 

15. 

Herr Carl går efter i stenstugan in: 
"Hvem är fader åt barnen din?'' 

16. 

''Min fader han var visst en okloker man; 
"Han byggde min bur vid sjöastrand." 

17. 

"Han byggde min bur vid sjöastrand, 
"Der lade så månget skepp uti land." 



18. 



"En köpman bröt sig i buren in, 
"Och jag förlorade äran min." — 



19. 

"Det var jag sjelf, konung af Danemarks land, 
"Som låg här med min skepp vid stranda, 

20. 



•Och jag var dén köpman i buren bröt in, 
Och jag hafver vunnit äran din." 



21. 

"Du gifve mig nu din snöhvita hand — 

Uti lunden — 
Och följe mig hem till mitt fädernesland. 

De danske mör ha er vunnit. 



Anm, Uti den meddelAde skriftliga uppteckningen hade det senare omqvadet 
följande lydelse: 

En dansker Major har Er vunnit — 
der ordet mMajor» omöjligen kunde vara nrsprnngligt, hvarfore det, så* 
som deijämte vanställande hela visan, m&ste nthytas. Dä nu den danska 



tos 

visans motsvarande omqväde är: «JVfr de Danske meer, de ha vundet^» 

och d& T&r visas umajor» möjligen kunde vara en felaktig läsning af en 
äldre upptecknings umdjar» [= mor), eller ock uppkommet genom den 
muntliga traditionens förvräagnmg af samm», I8r en nyare tid mindre be- 
gripliga ord; s& har Utg. ansett omqvädet böra ändras till: 
De danske mOr ha et tunnit — 
Den ofvannämnda af Grundtwig anförda danska visaa, bestir af 12 ver- 
sart och börjar sålunda: . 

Dankongen lod sadle sin Oanger red, 

— Oppaa Ouiland — 

Og derpaa han sejled under 0^ 

Por de Danske meef^ de ha vundet. 
Dessutom meddela» äfven en vers af en annan upptecknizig^ som närmare 
ådagalägger visans sammanhang med sägnen om Nils Guldsmed, si lydande: 
Dankonge var Herre i Danmarks Land; 

— Og paa GuHand — 

NieU Guldsmeds DaUer saa elskede horn. 

— O^ paa Ouiland, 

Att emedlertid uti den här ofvan meddelade uppteckningen af visan, Nils 
Guldsmeds dotter blifvit sammanblandad med Höfdingadottern pä Unghanse, 
synes tydligt, di en sägen om henne berättar: att Konung Waldemar Atter- 
dag på sitt spejaret&g till Gotland 1360, förklädd till köpman*), brutit hen* 
nes bur och vunnit hennes kärlek. När han året derpå återkom med härs- 
magt och eröfrade ön, skall hennes trohet lika mycket främjat hans lycka, 
som den vållade hennes egen ofåii. Ty öfvergifven af den otacksamme äl- 
skaren, lemnadea hon tiU pris åt sina landsmäns vrede, och blef af dem 
lefvande inmurad uti «Jungfrutomet» i "Wisby, som efter den olyckliga Jung- 
frun på Unghante erhöll detta namn. 

Af de upplysningar, här i korthet meddelats, synes emedlertid att visan 
fortjenar uppmärksamhet, och hvarje, om än aldrig så ofullständig uppteck- 
ning deraf, skall med tacksamhet emottagas. 



5) Eonimgabanieii. 

Af denna folkvisa finnas flera uppteckningar, hvaraf, atom de äldre flyg- 
bladen; fyra är uti tryck utgifne, namnligen tre af 6£U£S och ArzsLius (Sven- 



*) Då en samlare icke nog kan varnas f5r den ofta starka frestelsen, att 
på grund af egna åsigter om det rätta och ursprungliga göra forändrin- 
gar i erhållna traditioner; så vill Utg. genom egen bekännelse lemna ett 
Varnande exempel. I den honom af ett äldre och samvetsgrannt fruntimmer 
lenmade uppteckningen af ofvanstående visa, kände han stor benägenhet att 
uj;byta ordet köpman emot riddare, hvi}ket vid första påseendet föreföll både 
bättre och rigtigare. Sagan om Höfdingadottern på tJnghanse visade honom 
dock snart, hvilket stort misstag han varit nära att begå. 



lOS 

t 

ska Fifikvi80i\ I. .^90; II. sid. :^10) samt en af Aevidsson (Sv. Forn- 
sånger. II. M 118). Dea vj^iieA vara en bearbekuBg af den bekanta Grekiska 
sagan om Rero och Leandefy ocli sjanges såsom folkvisa af de flesta Germa- 
niska folk. — Närvarande uppteckning saknar melodi. 



o M 



Det var tva ädla konungabarn. 
De höllo hvarannan så kär; 
Emellan dem sS var en elf 
Och så en rinnande å. 

2. 

^Hur skall Jag till dig komma, 
"Allt om den mörka qvåll?" — 
"Klid dig i snOhvitan finne^ 
"Och simma så till mig«" 

3. 

"Det är ej iätt att simma, 
"Allt i den mörka qväll." — 
"Jag skafl tända ljug I lyktan 
"Och lysa dig till mig." 

Det var en falsker tärna, 
Hon lyddes deruppå: 
"Jag sk&U eder kårlek åtsUiya, 
"Den stund jag iefva må " 

"Jag skall eder kärlek åtskilija; 
"Jag skall eder skilja åt." 
Så blåi^ him ut ^set$ 
Han sönk t de böfjorna biå« 

6. . 

Prinsessan hon går till sin fader 
Så sorgsen i sin bog, 
Hon bad boii löften .^kolte hafvå 
Att ned till stfändéi^ gä. 



104 



7. 

^Den lofven kan du vål hafva; 
1)611 lofven kan du väl få. 
"Väck upp din yngsta broder, 
"Han med dig fö^ja må." — 

8. 

"Min yngsta kära broder, 
"Han är mig mycket kär; 
"Men han kan icke bära 
"Den sorg. Jag på l\)ertat bär." 

9. 

Prinsessan bon gångar $å sorgelig. 
Allt ned till syöastrand, 
Der fick hon se en fiskare, 
Som fiskade vid strand. 

10. 

"Den hela natt jag fiskat, 
"Men inga fiskar fått. 
"Ett lik det hafver Jag hittat 
"Uti de böUorna blå." 

11. 

Silkesstickade voro hans strumpor. 
Guldspända var hans skor. 
Prinsessan på liket tittade. 
Hon fann dervid sin ro. 

12. 

Hon tager guldkedjan af sin hals, 
Guldringen af sin hand; 
Det gifver hon den fiskaren. 
Som fiskade vid strand. 

13. 

"Du helse till min moder, 
"Du helse till min far! 



105 



"Säg att jag ligger i böljorna blå, 
"Uti min kärastes famn." 



De förut tryckta appteckningame aro betydligt längre, oeh deras be- 
•krifiiing mera utförlig. Emedlertid synes äf^en denna förtjena att bevaras, 
då den bibebftUit sig temmeligen ren från främmande och yngre tiUsattser. 



6) Liten SJSman. 

' Denna allmänt spridda folkvisa återfinnes under namn af Den Ulla Sats- 
man bland Svenska Folkvisor (II. M 37), der trenne fullständiga uppteck- 
ningar meddelas, och uti Svenska Fornsdn^er (II. JU 103 Gångarpilten), 
En bearbetning deraf är inf5rd uti Poetisk kalender för i8i6 sid. 41 och 
kallad Dett^ga spelet. Melodien återfinnes i musikbilagan under M 1. 



Jungfrun satt på löftet, hon sömmar guld på skinn. 
Så kommer liten sjöman der tultandes in, 

2. 

"Och hör du liten sjöman, hvad jag nu säger dig! 
"Säg, lyster dig att leka guldtärning med mig?" — 

3. 

"Väl lyster mig att leka guldtärning med dig; 
"Men jag bar icke rödan guld att våga emot dig." — 

4. 

"Mot din silfverspännen, du har i dina skor, 
"Jag sätter upp min ära och dertill med min tro." 

Den första guldtärningen på tafvelbordet rann, 
Skön jungfrun hon tappade, och liten sjöman vann. 

6. 

Den aiv^ra guldtärningen på tafvelbordet rann, 
Skön jungfrun hon tappade, och liten sjöman vann. 



106 

7. 

Den tredje guldtärningen på tafvribordét rann, 
Skön jungfrun hon tappade, och liten sjöman vann. 

8. 

Och jungfrun hon kammar och hon krusar sitt hSr: 
"Gud nåd' mig arma flicka, för giftermål jag får:"* — 

9. 

''Och hör du sköna jungfru, hvad ^g dig säga må, 
"Du längre kan få vänta, och sämre kan du få. 

10. 

"Jag år väl ingen sjöman, fast eder synes så, 

"Jag är den bästa kungason från Engeland det grå." -*^ 

11. 

"Och ftr du en kaogason från Engeland det giå, 
"Så skall du ha min äta och dertiU med min tra" 

Uti denna uppteckning saknas åe versar, hvarnti skön jongfiran medelst 

löften öm dyrbam gifror aoker föfmå liteli ijöanfln att aM ste* rättmätiga 

anspråk» oeh der luin p& bvaije nytt ankud wrarar: 

det får Jag öm jag kan; 
Men jag f>iU ha skön jungfrun jag med guldiårning vann. 

Versen 9 torde ej vara fuUt äkta, dä den motsvarande uti alla öfriga upp* 

teckningar lyder sähinda: 

Bdismmm går på gélfvetf kmn Uker meå sHt svéré: 
uBu får så godi ett giftermål, som nånsin du dr vdrd.» 

men detta oaktadt försvarar den doék sin plats. 



7) Den sörjande. 

Denna visa synes vara en variant taU den af Dybeck (Ruma 1844 sid. 15} 
fir&n Westmanland meddelade, hvarfore den ock, ehum vanv&rdad, har intagits. 
Närbeslägtade äro: visan om Hertig Nils (Sv. Fornsånger, II. JU 72) samt 
Herr Malmstens dröm (8v, Folkvisor. III* M 85). Melodien finnes on- 
der .^ ;2 i mnsikbilagaif. 



107 



"Kär Anders! Kär Anders! Kär Andersen min! 

"Du sadle dig och mig ett par hästar! --- 

Ja rommelrommelrej, 

Ja rommelrommelrej, — 

"Du sadle dig ocli mig ett par hästar." 



3. 

Och när som de kommo den vägen fram, 
De hörde huru Iclockorna de ringde. 

3. 

"God dagen, god dagen, kära ringaremän! 
"För hvera ringen J denna ringning?" — 

"Vi ringa denna ringning för den skönaste ros, 
"Som nu uti Jorden skall hvila." 

5. 

Och när som de kommo litet längre fram, 
De sago hvar de gräfvare de gräfde. 

6. 

"God dagen, god dagen, kära gräfvaremän! 
"För hvem gräfven.J denna grafven?" — - 

7. 

"Vi gräfva denna grafven för den skönaste ros, 
"Som nu uti jorden skall hvila." — 

8. 

"J grafven den grafven så djup och så bred, 
"Att två deruti kunna hvila." 

9. 

Och när som de kommo litet längre fram, 
De sågo hvar de bärare de buro. 



108 



10. 

^'God dagen, god dagen, k&ra bäraremän! 
"För hvem bären J denna båren?" — 

U. 

"Vi bära den båren för den skönaste ros, 
"Som nu uti jorden skall hvila." — 

12. 

"Sätten ned, sätten ned, kära bäraremän! 
"Att jag nu min vän månde skåda." 

13. 

"Och här ligger du nu så bleker om kind, 
rSom förr var så rosenderöder.* 

Och ungersvennen drager sitt förgyllande svärd, 
Så sticker han det i sitt hjerta. 

15. 

Nu hafver ungersvennen förvunnit all harm, 

Han hvilar vid sin kärestas sida. 

Ja rommelrommelrej, 

Ja rommelrommelrej. 

Han hvilar vid sin kärestas sida.- 



8) SpelmanneiL 

Beana i aU sin barnsliga enfald rörande folkvisa meddelas efter en appteck- 
ning frän Sköllersta socken. Dhorn vanställd af yngre förbittringar ocb tillagg, 
synes dock hennes allvarliga hållning och enkla melodi göra henne fortjent att 
upptagas bland våra äldre visor, med hvilka hon eger mycket gemensamt. 
Humvida hon förut varit i tryck utgifven, utom det fragment, som finnes hos 
Amlsteöm (900 Folkvisor. M 39} är Utg. obekant. Melodien finnes under 
JU 3 i bilagan. 

. ■ * 

En visa vill jag sjunga, 
Fast orden trycka mig. 



10* 



Allt om den raska drängen, 
Som dog så hastelig. 

2. 

Den drängen kunde spela, 
Han spelade så väl; 
Han spela^ på violen 
Tills Herren tog hans själ. 

3. 

Så lade de det liket 
Allt uppå ena bår. 
Och jungfrur och mamseller 
De krusade hans hår. 

4. 

Så buro de det liket 
Allt öfver ena äng, 
Och tårarne de föUo, 
Som här det faller regn. 

d. 

Så buro de det liket 
Allt söder under ö, 
Och tårarne de föllo, 
Som här det faller snö. 

6. 

Så buro de det liket 
Allt uti kyrkan fram, 
Och alla Herrans Englar 
Framföre gick och sang< 

7. 

Så kom der ifrån hinunelen 
Två hvita dufvor ned; 
Men när som de uppforo, 
Så voro de visst tre. 



11* 



Den ena var Gud Fader» 
Den andra var hans Son, 
Den tredje raska drängen, 
Som skildes härifrån* 

9. 

Han kastade fiolen 
Och fick en större fröjd; 
Nu spelar han för englar 
Hos Gud i himmels höjd* 



b) Äldre tkämtevUor, 



1) Den stora KrSkaiL 

En ganska h5g ålder torde v&l icke knnna Mnkfinnas denna visa, ifren om 
man icke, med Landstad {Norske Folkeviser, sid. 8:36. not.) den viU finna 
en erinring om jätten Tkjasse, som af Asa-Tkor dödades ntanfSr borgaledet, 
d& han i Omehamn förföljde Loke. Hon är fornt npptecknad af Asyidsson 
{8v. Fornsånger, III. sid. 5:27} och af Dybeck (Runa i%i5, sid. 39) — pä 
b&da stallen med melodi — ; samt återfinnes dessutom i Danska och Norska sam- 
lingar. TiU sitt inneh&U är hon allmänt känd, men den melodi, som har med- 
delas nti musikbilagan {M 4), har ej fSnit mrit ntgtfren. 

Bonden han körde till villande skog, — 
Tri tri tri tri trilerillerilleriUe riJIan )< ~ 
Der fick han höra hur krålt&a gol. — 
Och trillerille rillerilleriUan-lej. 



Bonden han vände nu hem igen: 
"Jag tror den kråkan hon biter mig." 

3. 

Och gumman hon satt vid sin spinnrock och spann 
"När sag du, din tosing, en kråka bita en man?" 



Ill 

Och bonden han sp&nde sio båge för knä. 
Så sköt han den kråkan i böt{sta träd* 

o. s. v. 

De öfriga TarsMnt förete endaat obetjdHga Akiljakligheter fr&n redan 
kända uppteckningar. 



2) msinareräan. 

Äf^en denns fkämtevisb &r ganska g^znnla}, och tillika kanske den mest 
spridda af alla, d& det val icke finnes ntgot land i Baropa, der hon ej nnder en 
eller annan form är bekant. Såsom, bens på hennes Ålder må nämnas, att redan 
Italienaren Boccacio (f 1375} deraf gjort en beiftttelse, och Engelsmannen 
CuAUCEK (f 1400) ett längre gyäde*). — Melodien finnes nnder J^ 5 i mn* 
sikbilagan. 

Tvänne skälmar lade råd, 

Aj! aj! — lade råd, 
Hur mjölnams dotter de skulle få. — 

Trillerillerickan ! 

Kyss nu flickan! 

Trillerillerej ! 
Kom kära, ge mig kronor och kransar. 

2. 

Den mQ skälmen han var så k&ck, 
Han stack den andre uti en säck. 

Han stack åm andre uti en säck, 
Så bar han honom till i^jölnarns bäck. 



*) Att visans nrspmng är sydländskt, synes sannolikt, då Chaucer alltför väl 
kan hafva lånat änmet för sitt ofvannänmda qväde, liksom så mycket annat, 
från Boccacios bearbetning. Emellertid sjunges visan ännu i mångfaldiga 
varianter på de teta Euopeisket språk. 



Ill 



4. 

"Käre mjölnare var mig huld, 
"Och mal min säck förutan tull.'' 

De ställde säcken i en vrå; 

När det blef mörkt börja' säcken gå. 

o. s. v. 

Bet åtentilende af visan förtjenar ej att antecknaa. 



fi) Nyare visor af blandadt innehäD. 

1) JmsBnn ocb SjftmaiuieiL 

Nedanstående visa med sin melodi (mnsikbil. M 6) är upptecknad efter 
mnntligt foredrag uti Sköllersta socken, och stämmer i nästan alla delar ofverens 
med en nppteekning Mn Östergöthland, som sedan erhållits. En annan skriftlig 
uppteckning från Fellingsbro med årtalet 1S31 och Sfverskrift: «JSfi mycket 
vacker kiårleksvisa» har Utg. emottagit, der ämnet blifvit utförligare be- 
handladt, men icke tiU visans fördel; då dervid en god del af hennes oskuldfi- 
fulla enfiUd gått förlorad. Uti tidskriften Runa (1842, haft. 2, sid. 23) finnes 
en tradition från Westmanland, som, ehuru kortare, så till ord som melodi liknar 
denna. 

Det gick en jungfru uti en hage, 
Till henne kom der en ung sjöman: 
^Och h varför går hon såder allena? 
"Gif mig sitt l\jerta, som jag begär." -^ 

2. 

"På er begäran kan jag ej svara, 
"Förty jag är utaf för ringa stånd. 
"Er ijenarinna kan jag väl vara, 
"Men allrakärestan kan jag ej bli." 

3. 

"Jag har en vän — Ja, om han lefver — 
''Som för sju år sen for bort från mig, 



m 



"Och lefver han, så har han mitt l^erta; . 
"Och är han döder, så har Gud hans själ.** — 

4. 

"Jag är den vännen, som för sju år sen — 
"Som för sju år. sen for bort från dig» 
"Kom, sköna jungfru, i mina armar! ' 

"Jag är den vännen, ja visserlig." — 

5. 

"Och är det sanning allt, som du säger; 

"Så vis' mig ringen, som du fick af mig," 

"Ja, här är handen! — Ja, här är fingret! 
"Och här är ringen, som jag fick af dig! 



Och jungfrun skådar, hon skådar ringen, 
Till dess hon bleknade och föll till jord; 
så tog han henne på sina armar. 
Och kysste heniie så innerlig. 

7. 

Och hören flickor! — Ja flickor alla! 
Som denna visan läggen på ert sinn: 
Ja våren sådana emot edra gossar. 
Som denna flickan var mot gossen sin* 

Den omnämnda uppteckningen frän Fellingsbro utgSres af 12 wenar, 
och börjar sålunda*. 

En visa vill jag sjunga allt om en gosse snällj , 

Som i sju år var borta ifrån sin lilla vän^ . 
Och hur han henne prOfvar^ når han kom hem igen^ 
Om hon har glömt sin allra -— sin allrakåresta vän. 



8 



114 

2) tkä ittotstiliVig^ feradgiiiiiitteii. 

Skåmtevisa från Norrbyas. 

Melodien finnes nnder .^ 7 i musikbilagan. 

De klädde en brud i bröUopsSkrad, 

— J qvädeti v&l^ oib i kuuiMi *^ 

Då helsade brudgummeB hem till sifi brud:. 
^Jag vill inte vara brudgumme." 

2. 

Och när som te komnK> till kyrkogSrd^ 

— J qvädeD väl^ em J kuntien •^ 
Två honom ledde, den treclje dref pS^ 

För han ej vill vara brudgumme. 

3. 

Och när som de kommo på kyrkohall, 

— J qväden väl, om J kunnen — 

Det hördes så grannt hur de A stackard han gnäll: 
*Jag vill inte vara brudgumme." 

4. 

Och när som de kommd i kyrkodörr, 

— J qväden väl, om J kunnen — 

Så skrek han långt värre än ban gjohie för^« 
"Jag vill inte vara brudgumme." 

5. 

Och när som de k-ommo i kyrkan fram, 

— J qväden väl, om J kunnen — 
så ynkade honom båd' qvinna och maa^f 

För han skulle vara brudgumme. 

6. 

Hen fram kom presten med boken i hand- 

— J qväden väl, om J kunnen — 
"Nu är hon din hustru, och du hennes man, 

'Nu slipper du vara brudgumme." 



»1 



1» 



7, 

Och brudgummen tog sia brud i fankn» 
— J qväden väl om i kubnen — 

"Nå, Gud vare lof! nu är jag din man, 
""Nu slippet* Jag vara brudgumme." 



C) Historiska och Politiska Visor. 

1) Be?Sri]igi?iia. 

Denna tim är med forandrad rattskrifning hemtad ur en liten handskrifiren 
Tisbok, som erb&Uits fr&n JPellingsbro» odh atom denna inlieh&ller Ann andra, 
hvaraf en äldre knektevisa &&il idOS firs faliiÄg, som dock geftoUi ett blads ut- 
rifvande blifrit ofullständig. Visboken kar tilllidrt ea Petter Larssoiij hHirs namn 
tillika med ärtalet 1816 äterfinues pä nästan k?aije blad. 

De order de kommo både hastigt och snällt. 
Att vi skull' vara redo att gånga i fält; 
Vi måste gå bort ifrån oxar och plog^ 
De blanka gevären att taga emot 

2. 

Den Ijuf väste sommar, den blomstrande vår,* 
Vi måste gå bort som villf ärande får; 
Ja, fåren de känna väl hvar sina lam. 
Hen vi känna ingen i Mmmande land. 

Den blomstrande sommar, den klaraste dag. 
Då lärkan hon spelar, och göken han gal, 
Oéä alla UaA och blommor de breda sig ut. 
Då måste vi stånda för kulor och krut. 

4. 

Farväl, hulda fader och ömmaste mor! 
Jag nödgas omtala för er dessa ord — 
Farväl, hulda syster och käraste bror! 
Farväl, atlia vl^mer oth flickor sa god'! 



116 



5. 

Straxt mäste vi bort och resa vår väg; 
Både tårar och suckar de följde oss med. 
Mång fader såg sonen allt for den sista gång, 
Guds hjelp han dem ombad på vägen så lång. 



6. 



Slägtingar och vänner de undra' derpå, 
H vårföre vi skulle med beväringen gå; 
Men det var väl skickadt af skaparens hand. 
Långt innan vi nånsin till verlden hitkom. 



7, 

Den sista gång vi från hemorten for, 
Då gingo vi alla till Guds heliga bord. 
Slägtingar och vänner de greto väl då, 
Kanhända vi aldrig till hemorten gå. 

8. 

Till Örebro stad vi marscherade först, 
Och sedan vi kömmo till Carlstad dernäst. 
Der mötte oss de herrar, som oss gingo för, 
Med dragna svärd bad' oss upprätta gevär. 

Så blefvo vi uppställde på Carlstads torg — 
Det gjorde visst våra föräldrar stor sorg. 
De herrar de stodo der midt i en ring, 
Och midt uti ringen stod fanan så fin. 

10. 

Sen reste vi till Eda skans, vår resa hon gick fort, 
Der blefvo vi uppställda vid högqvarteret stort, 
Der mötte oss de herrar, som mönstringen gör: 
"Välkomna mina gossar! här komma väl fler." 

11. 

De herrar de gingo vid lederna fram, 

De sade: "Mina gossar!; gif ven upp. edra njamn." 



117 

Och när som de fått våra namn i sin hand. 
Då svuro vi trohet att saga for sann. 

12. 

Vi svuro vår konung i lif och i död — 
Gud gifve, vi finge lefva uppå vår svenska öd! 
Men Jag tror på Herran, Hän lefver väl än. 
Han hjelpér all beväring och svenska krigsmän. 

13. 

Ja Gud oss välsigna och nådigt bévar\ 
Som äro utgångna till Sveriges försvar! 
Ja Gud oss välsigne till lif och till lem! 
Och är det hans vilje, -så komma vi hem. 



2) Slaget ?id Leipzig. 

Följande visstump, synbarligen en svag erinring af n&gon tysk soldatyisa 
öfver adie grosse Yölkerschlacht» den 18:de och 19:de Oktober 1813, meddelas 
efter muntligt föredrag af en gammal krigsman i Norrbyns. Endast säsom ett 
folkminne af denna stora tilldragelse eger den något värde, hvarföre sångarens 
egen uppfattning af det för honom främmande språket samvetsgrannt ätergifvits. 
Melodien finnes under M 8. 

I Leipziger stad den Fransk Armejer rätt gros, 
Den Franska Kajsa Napoleon 
Förlora tre hundrade schibsi kanon; 
O, ve! O, ve! O, ve! 



D) Vallvisor. 



På Nerikes slättbygd hafva vallvisorne forsvunnit med sko- 
garne, men i våra skogsbygder sjungas de väl ännu, hvarföre man 
^er bör npga.gifva akt på dem, äfvensom de herrliga tonskapelser, 
kända under namnet Eornlåtary dem vallhjonen utur sina lurar och 



tia 

bockhorn så mästlfligt ffiista att framlocka, flenom var nk-tjenstfulle 
forskare i{, Dybecks outtröttliga flit äro utmärkta samlingar äfven 
inom denna gren af vår folkmusik redan för allraänbeten tillgäng- 
lige, men mycket återstår att samla, och uti våra bergslagers sko- 
gar torde man väl ännu fS lyssna till förut okända toner, förtjenta 
att bevaras. 

Följande uppteckning från LiUkyrka soel(en &r åm enda vall- 
visa utg. hitintilbi erhållit från Nerike. -^ Dess meloéi $,f N:o O ibilagao. 

Stor Ola! LfU Ola! 
Nu körer jag vall. 
Kom möt mig 
På NAstegårds falL 
Nu kalfva* min bo, 
Nu grisa' min so, 
Hå, hå! ja, ja! 
Hvem skall jag väl fa, 

Son gräset {»k^U slS 
Om sommaren. 



E) Vaggvisor. Baroqyyen och rim m. m. 

De små qväden eller "vis stumpar^" som pu fö^a, t^rde för de 
allrafleste vara gamla bekanta sedan barndomens dag^ir. Deras 
märkvärdighet ligger också mindre uti deras poetiska eller musi- 
kaliska värde än deras höga ålder och stora allmännelighet. De 
äro kända öfver hela den Skandinaviska Norden. Och vid samma 
toner, hvarmed den svenska modern söfver sina små, inslumra icke 
blott nutidens små Skandinaver hinsidan sundet och fjällen, utan 
ock de späda telningarne af den svenska stam, som, spridd på 
Estlands kust och öar, ännu bevarat sitt hemlands språk och minnen *). 



*) Det kan icke sakna intresse för Nerikes insebyggare att erfara, det bland 
bönderna i Wichterpal i Estland en ännu allmän sägen nppgifver Örebro- 
trakten s&som stamort för befolkningen på de ntanför Baitisckport i 
Tiiuka fiken Inlagiui «anw Sii^ra ooh LUlm åt^. Enligt 1»0 Im 



Iff 

a) Vaif§vi$or. 



ROf ro, flskavgUf, 

Många fiskar I& vi d^n 

Braxoar odi GSsar, 

Så många vi orka Osa. 

Hugg dem i nacken; 

Ocli kast den^ i s&cken, 

Och göm dem till jul och tiU påska! 

En till far 

Och en till mor, 

En till syster, 

En till bror, 

En til) lilla 90$se». 

Af denna yälbekanta vaggviM finnas tvanne uppteckningar hos Ab- 
YiDSSON (Del. 3, sid. 468). Hon ejuBges ännn af Sreni^rne i Estland och 
pl Liflländska öame, och dÄ d^t lannpUkt torde Mvca^^ro mingen af denna 
skrifts läsare, att erhäjla nägon kunskap om den Svenska, som der talas, så 
meddelas här följande varianter af denna visa, hemtad^ ur RuszwusMS for- 
tjenstfulla arbete Eibofolke (Reval 1856. Del. II. sid. 1:31). 

JVorms i Estland. Lifflämlska 9n Hfimd. 

Jloe, ro«, ftiketjo, Ro^ ro, flskaskära 

Mänga fltkmr får in tå! Munng fiska fua vi iua! 

haxet å fiamer^ Braxana goga^ 

Qåddana stora! Qädduna dur a! 

Bugg i nacken^ Hugg md ixen i nacken. 

Kast i backen, PutVen i såekenj 

Gdim upp tu julkoilde. Oimm te jgl å puåsk. 

Danska varianter finnas hos Thiele {Danm, Folkesagn. SamL JU. 
sid. 1:^8) och Orundtwio {Gamle J^0nsHiS ^i^der i Folkemunde. 

Ny samL sid. 147), samt en norsk hos Landat ao {Nprske Folkevisef» 
sid. 816). 



folkräkning utgjordes folkmängdei^ p& dessa, af Svendn fribonder bebodda, 
öar af å22 personer, sålunda fördelade i 

ipafik. qvink. Samma* 

Stora Rogo 1^6. 135. Ui. 

Lilla Rogo . . 74. 107. 181, 

Summa 180. 2i2. hSl2, 



129 

1 

Vyssa luUa litet barn^ 
Tjena mig en kaka! 
Om Jag ingeni kaka. får, 
Skall jag låta vaggan sta, 
Låta barnet gråta! 

Hos Abvidsson (Del. 3, sid. 459} meddelas tvänne olika npptecknin- 
gar af denna visa, som äfveh sjnnges i Dftnmark (Thiele. LC. sid. 1!^ 
samt MoLBECH, Danski Dial Léx. sid. 33s2). 



1 

Vyssa luBa litet barn! 
Svinen gå i rågen — 
'(Anders) vill väl gifta sig, 
Men (Anna) hon har ingen högen. 
(Anders) han både tigger och ber; 
(Anna) hon vänder ryggen till, 
Hon säger, hon har ingen högen. 

" Be har anförda namnen ändras efter sig företeende omständigheter. 
Det ena tillhör naturligtvis barnet som skall söfvas; det andra Ster är nam- 
net p& den ännu späda planta, man i framtiden hoppas finna vid dess sida. 
Och hvilken moder finnes väl, som icke redan vid barnets vagga ända derhän 
sträckt sina ömma omsorger? — 



4. 

Tuss luUeri luU, 

Kok kittelen full! 

Det kommer tre hungriga magar: 

Den ene är halt, 

Den andre är blind, > 

Den kedje är trasig, 

Han tors ej gå in, 

Han står vid dörren och frågar. 



121 
b) Barneqväden oeh rim. 

1) Den ftndlBsa visan. 

Upptecknad i St. Mellösa med melodi (musikbil. N:o 10). 

Gubben och gumman de hade en kalf — 

Nu är visan half — 
Om sommaren körde de kalfven i vall — 
Nu är visan all. 
Och intet var väl denna visan mycket mycket lång, 
Och derför kan jag sjunga henne för er ån en gång. 
Gubben och gumman o. s. v. 

Få detta sätt kan yisan sjungas i oändlighet. Likasi följande. 



2. 

(Från Norrby ås.) 

Dä sått en katt 

I en näshlätopp 

BreÖvéb väjen^ 

Så kom e käring 

A skumpaS' fram^ 

Så helsab^ katten: 
GuHs morä! 
Denna visd hö ä inte lång, 
Men ja* kan sjunga^na än en gång* 

Dä sätt en katt o. s. v. 

Med djlika stumpar söker man affärda barnen dä de allt för ifrigt 
•tölan och «kilta*> att f& höra visor. 



3. 

När barnen vilja höra talas om sagor, afspisas de vanligen 
med följande rim.- 

Ja'* ska tdla um e saga^ 
, Hö ä bré6 som e tvaga 



IM 

A lång $om e dör^ 
Ha du hörfa för? 

eller också: 

Dä va en gång e käring, 

A hö hadde en skinnpele; 

A den blötte hö, 

A den Hötte hö: 

Så hängde hö epp^en. 

Så troll han ner — 

A så va dä inie mer. 

Först sedan man på detta sått retat nyfikenheten ocb derigenom 
spännt barnens uppmärksamhet, ber&ttas s^felfva sagan. 



4. 

När barnen sjelfva begära något^ eller man begär något af 
dem, framsträckes handen, och ögonen hållas halfslutna under det 
följande rim upprepas: 

Fattig man 

Går på strand, 

Räcker ut sin tomma hand: 

Lägg 1 lo, lägg I hand, 

Gif en stackars fattig man! 

Den som lägger i lo, 

Han skall rida på en so; 

Men den som lägger i hand, 

Han skall få röda guldband. 



5. 

När barnen skola lära sig de enkla räkneorden, användes der« 
till fogande ganska Ijenliga minnes vers *J: 

*) ÄfVen vid inlärandet af bokstafsradeu nyttjades fordom en dylik ramsa, 
hvaraf Utg. dock ej för tillfäUet erinrar sig mera än fd^ande: 
a, b, c — kattan for på sned — 



, 1S3 

1 och 2 ~ bad mig gå — 

3 och 4 -^ plocka syra ^ 

ö och 6 — kom till vägs — 

T och 8 -- kom till måtta — 

O, 10 — slipa lie — 
11, 12 — slå näsan i golf — 
13, 14 — plocka lyortron — 
15, 16 — vattna hästar — 
17, 18 — diska fat — 
19, 20 — sopa stugtt — 
21, 22 — sätt q västen i vrå — 

o. 8. v. 

Ho8 Arvidsson (LC. III. sid. 498) anfores denna rsinsa sisom an?änd 
d& man riiknar till lek, men dertill har den veterligen icke varit brakad i 
Nerike *). 



f) Folklekar. 

Af dessa ega vi redan betydliga samlingar, då icke mindre än 
$14 olika lekar äro utgifne af Arvidsson (Sv, Fornsånger. JkLlll)^ 
och ganska många dessutom meddelats uti tidskriften Runa m. fl. 

d, e, f — tog jag mig en käpp, peka henne ratt. 



1, y, z — gif mig litet äta — 
&, ä, o — gif mig litet hrod. — 

*) Vid rakning till lek brukas flera olika ramsor. Allmännast är den i flera 
landsorter vanliga: Apakiy miialaj miåinkm, mtsöy såbedej^ sebeäö, 
äkstray lar^, K^J90y S^ra, käkky wåkk, waUingdsäkk — Odkk 
du din långe mam v4g v^! äfven varierad p& följande sätt: Äpala, 
näsala^ misinka^ mitö, sebedej, sebedö^ rest^ kung, kåUert, fung^ 
Uaka^ ieska, léka^ toka, aimmet i mak^ makom i tåj, tiUeri^ 
tippan, jökkum^ båjl Denna senare eger en viss märkvärdighet säsom 
obestridligen ganska nära beslägtad med fSljande Finska: Eseike, tessike^ 
tonko lotifco, semike, make, knUe^ kaUe, makarna tais, tiUeriy 
tippan, tuttan poia! — hvilkea äfven mer eller mindre förändrad före- 
kommer i Estland, saarddee bland den Svenska befolkningen pä Nnekö, i 
Worms m. fl. ställen (se RuszwuBM, Eibofoiké II. sid. 122 oeh Niuas 
Ehstnische VolkåiUder, 415). 



124 

arbeten. Emedlertid finner man dock ännu mMierstundom någon ny, 
h varom man ej förut egt kunskap; och dessa — särdeles om de 
äro sänglekar — böra då upptecknas och beskrifvas. Detsamma 
gäller äfven om våra allmogedansar, der sådane, som röja någon 
högre ålder, ännu äro i bruk, hvarvid de s..k. bondpolskoma, ut- 
märkta för sin säkra och hurtiga takt, ej må förförarnas. 



1) Räfven raskar uti riset. 

Denna lek beskrifves redan af .Rubbeck nti hans Atlant ica (Del. II. sid. 
288); och ho8 Arvidsson (Sv. Fornsånger^ Del. III. sid. 356—358) finnas 
tvänne olika uppteekningar deraf. Melodien till den här meddelade återfinnes 
under JU 11 i musikbilagan. 

De lekande taga i ring och afsjunga början af sången. Vid 
orden: ''så gör skomaren o. s. v.," söker man att efterhärma en 
skomakare uti utöfningen af hans handtverk. Sedan detta under 
sång förevisats, börjar man på nytt, men i stället för skomakaren 
följa nu efter h varandra: "skräddaren, snickaren, tiggegubben, fy lie- 
gubben," m fl., hvilka alla vederbörligen föreställas. Slutligen visas 
äfven huru flickorna stå och gå, huru de sig i dansen svinga, då 
gossarne göra sitt bästa att förlöjliga dem, och dermed — såvida 
gossarnes tur att framställas och af flickorna förlöjligas redan före- 
varit — afslutas vanligen leken. 

Och Räfven raskar uti riset. 
Nu ska vi dansa. 
Nu ska vi sjunga 
En liten skomarevisa: 
Och så gör skomaren hvar han går, 
Och hvar han sitter, och hvar han står. 
Men allramest när han sig i dansen svingar. 

Den uppteckning, som finnes i Atiantican har följande slutord, hrars 
äkthet väl må betviflas: 

Buru Ijuflig och wijs år konsten och lårdom. 
Deraf gdres, enligt Rudbecks förmenande» obestridligt, att denna lek utförts 
för att hedra ^Skalderna och guden Mercurius (på Svenska Ode»), upp- 
f<finnaren af Skaldekonsten» Bokstäfverna, Runstafvarnes räkning och andre 
»konstige saker.» 



125 

2) SoIdat-Iek. 

Denna lek, ofta öfvad af manskapet vid Kongl. Nerlkes rege- 
mente å dess mötesplats, Sannahed, utföres sålunda. Fyra man 
taga i ring, sedan man derförinnan utsett en "bas" eller förstjrare, 
som bestämmer de åtbörder eller rörelser (vanligen ur den fristående 
gymnastiken), som vid dansens slut skola utföras. På af denne 
gifvet tecken stämmes sången upp och dansen begynner i sakta 
mak under afsjungandet af följande ord: 

Jag går ej till Lovisa; 
Jag går till Charlotte. 

Men stegras till vildaste fart med andra reprisens början (se mu- 
sikbil. N:o 12). Vid ropet: Hej! släppa de dansande h varandras 
händer, och utföra den bestämda åtbörden eller rörelsen, såsom att grina, 
räcka lång näsa, o. s. v., eller ock att göra "armar uppåt sträck! 
Knäna böj," o. s. v. Den som härvid gör orätt får undergå straffa 
excissy hvilken lämpas efter omständigheterna, och oftast slutas 
med någon ytterligare skämtsam bestraffning. 



MUSIKBILAGA*). 



M L Uten lyuuiL 




Och Jnagfinm tätt pl M- tat, hon (öm-nMr guld p& ikiiui, ti 



^^TT^-H- 



r it iJ 



E 



f=^ 



É 



|lJ:_ j- J^ j j j- ^ ^ 



kom-mer Ii - ten sjö -man der tnl-tan-des in. 



r r 



f 



^ 




*) Ehoru det ej blifrit utgif^aren till&tet att namngiffa den tonsättare, utatt 
hvars biträde dessa melodier ej kunnat ntgifras; kan kan dock ieke onderiftta 
att betyga sin tacksamhet för den «onämndes» kraftiga ock vIlTilliga halldi 
rackniog. 



128 



JU 2. Den söijande. 



I 



Län ff samt. 



i 






Kär Ån-dersl kar An-dersl kär An -der -sen min! Du 



*)H-rr 



i( J-J 



* 



t 



(^ 



N=^Vl J^ J ? J 




■ tri^JU-J-^ 



2=* 



^ 



sad-le dig och mig ett par ha - står: ja, Ro-mel-ro-mel-rej I jji, 

5y S^ 



5 






I r r I f-^B 



ro-mel-ro-mel-rejt Du sad-le dig och mig ett par ha - står. 



m 



/T\ 



5 



jTr i^\t [ 



^^ 



-• # 



JM 3. Spelmannen. 



Måttligt fort. 

-fc-h 



E 



^ 



^ i 11^3 i i^ r c^ j^ 



En vi - sa vill jag sjun - ga, fast or -den trjc-ka mig, en 



^ 



^ 



^ 



VA' 



/r\ 




i2é 







ryyT^f 



^ 



k i/ k 

yi - sa fÖI jag BJnn - ga, fast or -den tryc-ka mig, allt 

' a -z 1— 

7^ 



h ' N 



i 



r^i J'' I " ^' f' fgg 



¥=y= 



hr!' \ [j ; i ; vi | 



1^ 



om den ra -ska drän-gen, som dog s& ha - ste - lig. 



m 




som 





JU 1 bålaii. 



JBj för före. 




/ j^ > i' J^ jil^i Wy -^ 




Och bon -den han kör -de till vil - lan - de skog, — tri tri tri tri 



1^ ^ 



T '^ r' 



13» 




& 



tril-l« -nl-le nl-le-ril-le ril-lan-lej — Der fick han hö-ra hur 



^ 



n~ ^ 



r 




f l,']nfr,yy i\ 



krftkan gol. Och tril-le-ril-Ie ril-Ie-ril-le ril-lan-lej. 



'>" Jy.r^ 1^ 



É 

v^ 



^ 



M 5. ^jSlnareYistt. 







Tvän-ne skäl- mar la - de r&d, aj! ajl — la-de råd, hur 



'j: r. J J^ 



h I « > ■ ■ 



i 




mjölnams dotter de sknl-le f&. Tril-le-ril-le-rickanl Kyssnu flickan! 



'>' j 'j 



^p 



É 



r 




f»l 



^Mjj- I I 



Tril-le-ril-le-rejl Kom kä-ra, ge mej kronor «cli kransarl 




/^ 



Ijl" jrll 



JU 6. Jnngfhiii och l^fOinaiiitoiL 



MåttUgi fort. 



I 



iJJ-->i^:;oj:^ij. ^^ 



^ 



't NI 



^ 



Det gick en jungfru ut - i en ha-ge, till hen-ne kom der en 



f^ 



3 



^ 



ii^^- Tl ^+ W ^^miii£fcM 



^^ 



ung BJö-man: , (cOch hvarför går hon 

■ _r — .^^ — .t tJt. 



m 



der al-Ie-naf Oit 




'i^^j^JLf i J:i'|j:^ ^ 



p 



:^ 



mig sitt hjer-ta, som jag be -gar.» 

1 1 



1 



m 



jf 7. Den notstrlMgi BrodgauneiL 



Bj får fort. 



|A-r^ l jJjj ,J l j 



^ 



^0 'W^ 






Be Uäd-de en bråd i 



^s 



• • « 



/r\ 



^^ 



j ^n 






1. 1 jj J J' J ji| 



bröl-loppa-ekrud — J qyä-den väl, om j kon-nen — Dä 




^'Ik r ^\^'^= r-^ I m ^i ^ 



s^ 




hel-sa-de brndgummen bem till sin bråd: «jag vill in-te Ta-n brnd- 



S^ 



^ 



£ 



e 



^■ir ff^ 



g^ i''^ / / y I I 



ii 

gQm-me.''^ 



^ 



^ 



^ 




I3S 



JU ft. Slagst vid Le^^ 




j pHt -jH 



r 



I Leip-zig-er stad den fransk Armejer ratt gross, 



Den 



^Ti 'yun-y i r ^ 1 pir^p tt=2 




fran-ska I^äj - sa Na - po - le - on for - lo - ra tre -hon-dra und 



O' i r ^ i 



r ^ / c 



£ 



^ 




ij ^^ j ^i; i ^ n 



r r P r 5 r P r 

sieb-zig ka-non. O, Te! o, vel o, vel 



^yrf y i 



II* I* I ' I* y T I 



JU 9. Tallyisa. 



Måttligt fort 




Stor O -la! Lill' 0-lal Na kö-rer jag vall. Kom mot mej, kom 






5 



gg 



r yiipir 



IZA 



'^Htntf^ ^ 



möt mej vid Nä-ste-gärds fall. Na Icalf-Ta' mi ko, na 



^ 



■^■■^■^"^•*^"^^^^^i 



- ' ■ ■ • *' I r 



£ 






gri - sa' mi so, ha, hä! ja, jal hvem ska jag val £1, som 



S 



te^ 



M^ '^^Iri^-l 



^ 




fe 




S 



/^ 



gra- set skall 



é m é 
om som-ma-ren. 



3 



> ^" j- * ^\m^^m 



M 10. Den indlSsa visan. 



hagom fort. 



m 



yi 



-\ — h j ^ i J ^ ^ l J h .. ^^ I ■ ' ~ i 



1. Och guh-ben och gumman de ha - de en kajf j nu å' 
Ä Om som-ma-ren kor -de de kalf-ven i vall, nu ä* 



SS 



E 




E 



* 



n9 




p P MM ^^ tu 



^ 



vi * saa half — I 
vi - san all — ! 



3. Ocli in - te var val den -na vi -san 



^g 



i 



^ 




i 



J-MiLcJZfl 



C c ff 



1^ 



^ 



myc-ke myc-ke ISng, och der- for kan jag sjun-ga hen -ne 



ä 



^ 



&S 



^{^ 



^^^ 



^J). s. 



för er an en g&ng. Och 



m 



^ 



i 



c r f r I I 



1 



jif IL Och r&fren raskar uti riset 



lAl' ä f I J: > J; > J:^f^- p I J. .^ J; J ^ 



Och räf-ven raskar ut -i ri - set, och räf-ven raskar ut -i 



S^ 



i=^ 



I^B 



e 



^ 




ter 



J 



^ 






Mz4J-U-t 




pH ^ pMl— B 



ri - set. Nu ska' vi dan -sa, nu ska' vi sjun-ga en 

Ihi I f fl?: 



i 



139 



f^-H-^ 




Ii •• ten sko - ma - re - vi - sa: Och ^ så gor sko - xna-ren 



^ 



m 



t — r-Hg 



^t 



i 



5 



m 



t 






r^' j; H> J ^- g I ^-^-J.' t,ji l j; ^> ^a 



liTar han g&r, och hyar han sit - ter och hvar han stSr, men 






S 



$ 



t 



I ^V j: J'- r ^' g I r p- > -'■ tji l tj j ^' I I 



al- dra- mest när han sig nt - i dan- sen svin-gar. 



:jU ' 4L^_t^ 



^ 



^ 



JU 12. SoIdat-IeL 



måitttiit fort. 



n måittigt fort. (rtf- 



Jag g&r ej till Lo - vi - sa; jag gir till Ghar-lotte, sjnng. 



M t-H —y 




'A ii skare') ^j ^, * .^ /s\ 

. ... ... ... "^m / . . 



hopp fol-le-ra, hopp fal-le-ra, hopp fal-le-ra, hej I 



|9F|P^ 



s: 



* 



£ 



3E 






— -^O^Jfvw- 



/ 



T ■ 



