Fria fantasier hvilka betraktade såsom ett helt
s 



Digitized by Google 



0 



HTILKAi BETRAKTAPE SÅSOM ETT HELT, 

■ 

* BEKa HUGO ^LÖWiJKSTJERHA . 

• ->* 

STITNDOM KALLADES 
8TTOOOIK 

En irrande Hind. 



BAND. L 



I. 'Jaotslottit. 



TaicME HOS Jouam HÖUBEÄö, 

- 1 8 3 ». 



Digitized by GoogI 



JAGTSLOTTET. 



i- 



I 

Säg» ftmmr du ketM hvndiir 
På rådjuren i tIii luadiir? 



Romantisk Berättelse 



Narra rande Tid. 



TaTC&T ho» JobAJI UÖABSAa, 

I 8 3 a. 



I 



t? ^nn ( i) 



Digitized by Googie 




I 



JA GTSLOTTET. 

* 

FÖASTA AOKEN. 

Hit skall han ^ just hanl 

jUffGE Henrik mtd sin] svarta ludna skjut väska 
vid cua sidan och bössan under armen pä d«4i 
laodrai martcheriMie muntert uppför [en backe » 
och sjöng på en visa^ som hade afseeude j)a 
[fiågra förflutna äfventyr roraiide frokéu Hadria-' 
]m;iiien som, förmodligen emedan Henrik ej min- 
des visan med alla dess refrainer fullkomligt, fick 
nibga illa passAnde tilligg och allusioner, än på 
kaos af regnet svårt medfarna stöflar, än på hans 
bare, för livilken hau lofvade sig mycket beröm 
•af sin far. Ehuru en adelsmans son och en yng- 
ling af , våra dagar^ var Henrik ändock ej så 
nogräknad i sina visor. Eniellaoåt såg han på 
sia Dya iiösspipa, hvilken, af allt hvad han fått på 
ca månad I gjort honom den mesta fägnad. Just 
då^han kom på höjden af backen i skogen^ såg 
han hastigt på venttra sidan af vägen en flicka 
som bujd^ i^en likväl ej obehagligt^ plockade halr 



Digitized by GoogIe 



6 



Jagtslottet. 



Ioo' p4 eB af de mindre baUovbuskame. Med, ett 
Auit var Jägaren öTver diket, soni sUlde vägen 
från bärbuskaroe; flickan spratt till Tid bullret» 
spm bon tit>ddr kam ifrån ett vilddjur men Hen« 
rik begärde endast sin band full med bal lon. 
Hon gaf bonom dem,, bvarpi ban bastigt med en 
kyss tackade heuoei fortsatte sin visa, och gick 
åter fram At vägen ^ med tankarne på sio m6rk* 
bruna trafvare, den ban ' i qvill tänkte befalla^ 
JVikias rjkta bättre, än denna dräng vanligen 
brukade. Flickan foatsalle äfvén sw. plocLmdg^ 
nalkade ea b^bc^iig och tack samJilaig blibäp, se- 
dan bon slutat Lallonbuskeni och älämde der un- 
der upp någna enkla toner» som genom don dju« 
pa skog^ lat vackert och friskt. 

Sedao han* med haren kommit litet längre fram 
pft mäg^By bSr^jade skoge» dela sig» och landska- 
pet öppnades. Solen sken nu åter efter det ha- 
stigt öfverslåndna regnet, och alla blad glinsleaf 
hängande klara droppar* På gångstigen bår och 
der voro flere vattenpussar, hvad iicurik oför* 
' synt trampade, till sina långbyxors förfång, som 
deraf smutsades» Snaa*t derefter upphann ban 
slutet of sjel/va skpgen^ viigen sankte sig med en 
Jång sfottning, och eb öppen trakt låg framfor 
honom* Det var ej en dal,iikväl var nejden låg, 
och iaäjd med många holmar upptog det m€« 



Digitized by Go 



Sta af detta sköaa laod^ap» På aodra sidao om 
lusjÖQ hdjde sig en skogbevuxeQ bergstrakt| som 
s^caittde emot :deB» fiAo hvilken Henrik kom. So* 
len saU leende^ ebiu^u oägot sjunken 9. ofver deO| 
oeh ett ljusgrått mola med flere mörkröda sIri* 
mor hade i besynofBirljga skepnader utbredt sig 
öfver skogstrakten i bakgrunden* Holoiarne i den 
midlemellan liggande insjön voro till största de- 
len si småf alt man från den liöjd^ pi hvilken 
Henrik glck^ kunde se det glänsande vattnet rundl- 
dmkring dem*. TrSd betdckte ej' holmarnal, men 
ett frodigt l|i|8gröat; gfs^ af del glada utseende» 
det bar efler regn. Endast vid stränderna bär 
och der stodo två, tre eller fyra alar 9 mest ra- 
ka^ men äfven några bSjdfi öfver vattenytan. 
Dessa bolmar voro betesmarker, flera bopar af 
boskap vandrade välmående kring uddarna, hvi-» 
ta lamm lågo vid foten af pilarna. Men den 
medlersta oeh största aiT dessa holmar bestod af 
ien klippa, ehurn e) mycket hög: kring klippan 
hade småningom iord och döda vegetabilier sam- 
lat sig till en mild och* låg strand, ytterst orn^ 
gifveo af vass och gungande säf« — På denna « 
holme var Slottet bygdt, som beboddes af hela 
nejdens egendomsherre, Henriks far, en älskare 
af välsmakande drycker och en stek ur skogen* 
Emellan fasta landet och slotUt j^å bolm^Qv 



♦ * 

Ä ' Jagtslottet. 

gicL en kort steiibro af två hvalf. När .Henrik 
med raska steg kom oTver den, brukade han ofta 
det ooodiga öfverdadet, att knuffa ledstängerna ^ 
som biifvit uppsatta nya samma dag brÖUoppet 
tillreddes for Herr Hago Lowenstjerna, sä att 
dessa stänger nu voro jtjugufyra år och icke trot-* 
sade något våld. Den unge mannen var likväl ej 
så elak t sina tilltag , att något på bron gick sön- 
der; men färgen var icke mera grön och på fle- 
re ställen alldeles boi ta af ledstängerna* ~ 'äim- 
men i frid for mig, J aborrar^' — utropade den | 
vackra Henrik balfhögt, när han lutade sig ned I 
öfver bron^ och i det klara vattnet såg åtskilliga 
fisks t jer tar, (orgylda af solskenet, hastigt frami-» 
blinka, och ban igenkände till hvilket slag af 
fii,kar stjertarne hordc. Hela hans slägt hyste ett 
annars ovanligt förakt för fiskmat: och^^karen på 
stat var endast tillsatt för att gifva betjeningen, 
födöämne. ~ Snart lemnade han bron, och kom 
till granskapet af slottet. 

''Se min välväxta syster Aurora — fortfor Hen- 
rik att. tala half högt för sig sjel/y med ett leen- . 
de, som till hälften var spotskt — - jag svär, att 
hon står i porten endast för att banua mig ^ eme- 
dan hon tror, att ovett klär en flicka. Liksom 
det ypre så snart gjordt att komma hem, sedan 
man kommit bort öfver tre träsk, och biifvit af 



Digitized by Google 



Jagtslqttst* 9 

Targläte lockad iiil en ragénim ISngst genonT 
snår och moias värre än — o se h vilken sur jnin! 

)ag vill slå vad, att hon fått ett hål i sybågen, 
och att konung David är alldeles-^odäglig, hvii* 
ket jag sagt henne förut*''' - 

Utau att tfterfiåga den vinkande och väntan- 

de systern, gjorde Henrik sina steg snarare Son. 
långsammare 9 för att hafVa den glädjen att för- 
arga licnne, och nalkades slottet sfi afmätt och 
belänkiigty som' en, hvilken aldrig förr varit der^ 
och nu, betagen af den stolta , sköna byggnaden^ 
måste betrakta allt med största uppmärksamhet* 
Slottet utgjorde en hvat, väl underhållen bygg-, 
nad i ädel stil, mera lång än hug. Då man på 
något afslånd såg den på sin bölme i sjön, lik- 
' nade den en Svan^ bvilande i stilla behag, om*» 
fluten af ^ara, svalkande böljor: men det var 
som denna högmodiga Skonhet, hvilken lefver elt* 
sam, blott för sig sjelf och stolt af sig sjelf; ty 
i hela trakten ruodt omkring syntes för öfrigt 
intetställe, blott långa mörka sträckningar af tall- 
skogar utmed stränderna af Insjön utbredde sig 
lör anblicken, emellanåt afbrutoa af åsar med 
glada, ljusgröna' björkar, och längst bort smälte 
en vild, blå, obestämd blandning af skyar och trän 
tillsammans med detta Omätliga, som man blifvil 

van att kalla Himlahvalfvet. 

■ j 

* 

Digitized by GoogIe 



YO jAGTSU>TTfiT« 

' Hnrtt frcdeo sltftt cmeltaD den s)oltoiiAriga Au- 

roiiB och den tjiJgiiårige inuiitre Jägareo, äi* ej 
bekant. Sedao portea var shilen efter bononi, 
ocb da A^ff^ Jbefy Qfio iig i ftrstun , failfor bul- 
ler liäriane; cneo^ om delta kom af vrede ^ eller 
1^ del eldiga gnabb, som af skapelaen tillber sy- 
lk*n tatd frisk ki*apfi och sjil, är ovisst, Ockaä 
-var Fai&taa här &a stor och pompös , som ett så- 
dant slott egnade; dea var tå hög^ att den gick 
igenom tveoiie viaiagar och slätades upptill i 
•ett hvalf af aoseuhg vidd, &ä att det minsta bul* 
Jer portgången hSrdea med förökad och 

mångdubbel stjrka. ätentA^apporoa i siottsfarstun 
' gingo ^ en på hvaideia åidan, uppåt i en cirku^ 
-lär krökning, och når de nådde andra våningeo» 
förenades de i en stor Fjrkanty som, nedifrån 
seddy liknade cn balkon eller lektare, och upp«- 
bars af fyra stora pelare» Denna fyrkant, dit de 
begge sidotrapporna ledda, var ouigifven af ett 
sax qvarleia högt ferngaller OMd förgyllda knoj)- 
fnr oah aadra prydnader, toaanför b vilket man 
på iyrkanten slod utan fruktan att iaiia ned. * 
Detta stille kiiode om sommaren begagnas som 
ett rum, aoganämt genom sin svalka, och i syn* 
nerhel passande- tili mii&ik , gtaoai sin belägenhet 
midt uli den stora, hviifda, resonnansrika far«- 
stun. Just nu befann sig unge Herr Frans dar 



Digitized by GoogIe 



t 

jrAOTOJDTTBT* II 

med sfn IfariDett, och baa Miste eägra cy^er^ 
lagda y men icke derföfe miadre. vackra löpoior 
gar, ^oin besvarades af tveone kanarifåglar, hvilr 
La flSgo i hvaKvet I detsamma kom Aarara upp- 
ior trappan. ''År pappa donu mycket oiid2'' ^ 
de hon; 

Han ir bister^ smrade Fraas^ aret år tio mir 

auter dfver sex på aflooea» Meo käDoer jag Ueor 
fik rälty sS gor lian sia sak så bra, alt allas nuy 

varÉiida otålighet Uott ofvergtk; i.så.myeket sUnt» 
re oö}e# Hvad tror du han berättar oss. i afiqn^ 
"JDerpä tänker visst iDgen så litet som bap sjell> 
Han är nn sysselsatt att tomma en Mngg (rmir 
gande öl, som skall vara det n6'dvaDdigaste,9 se- 
dan man kommit nr skogen*^ Men jag vqf, at| 
«^ det var min afton, hade )«g i tv& dagar for- 
nt öfver tänkt min sak**' 

. la ja y Anrera , gå du nn ondast in, cQh sig ål 
dem alla 9 alt en Saga med pnrpnrfirgade vingaf 

snart kommer att förvåna och förtjusa dem. 

* Hon gick ifrån Frans gladi eftertiinksami; ocI| 

öppnade den stora dörren» .JAer innanföre var ia- 

lougen, der hela slägteo salt församlad. ''AFk är 
gödt, O pappa, sade hon med en munter, meniik-^ 
väi ödmjuk nick; bror tiemik bar hem en haiei ^ 
hvarjs make ingen sett^ han skall sjelf genast var 
ra här/' ' , 

# ■ 

te 

» * 



Digitized by Gopgie 



, , Jagtslottet» 

- Det dr6|de också ieke ett ögat^hlick^ iorrin 
fXkaj» fick liöra. ett så starkt oJjud i trapporna ^ 
att man ktmde begripa, det ingen aonau äu Ilen- 
rik , med sina jernskodda jegtstoäar och sitt föraiU 
för tystnad, kunde åstadkomma ett dylikt — "Ja, 
det Sr' ganska riktigt hao och ingen annan, det 
märker man alltför väl" sade gamle Hofmar- 
^ skaiken, som be&iulit hafva en vred uppsynimen 
hvars anletsdrag kring munnen nu ej kunde hSä-^ 

4 

dras att samla sig till leende ^ så väl dm^fdre 
att vredens orsak till det mesta var slut« som ati 
mer för den goda hare, han af sin dotter fick 
höra I att hans son tillkämpat honom. 
' I delsarama flug dörren upp, och äkogsgossen 
Henrik steg in. - . 

''J>få du raska, men något långsamma pilt, ro* 
pade fader Hugo till honom, du vet ju, att pre- 
cis sex är Tår tid? — Nå, min • ubga Hans Nåd, 
ibrtlor han, du ser minsann icke ut att kunna 
vara Ovidim eller Ariosto åt oss i afton — dina 
skinnbeklädda permissioner, för att ej säga något 
sämre, kunde du hafva bytt om, ty de höra i 
sanning ej till de renas antal/' 

Henrik strök lockarna ar pannan, betraktade 
sällskapet, och med en ton, icke så litet gravite* 
tisk, började han: "Ni, min käre fader. Ni min 
farbror. Ni mioa samlade syskon och andra bå«- 



Digitized by GoogIe 



Jaotslottet. i 3 

- de slägtmgar och vänner! jag är smutsig. Åtmin- ' 
stone är jag • väl och naturfrisk. Jag år i aAon 
ingen AHosiOy utan jag är Ossimiy eller snarare 

' den unge Hidmttån, Jag kommer ur skogen, jag 
har kysst en flicka på heden, oich jag har stigit 
in bär, oomklädd, sådan jag är till kropp och 
sjäL emedan jag ej längre ^ille försumma mitt 
kall, efter det i qväll är min» ordning, att berät- 
ta Er någonting. Godt — jag ser alla edra ögon 

m 

lågande af åtrå och begär att hora det Ni af 
nyg skolen fä hÖA-a* Jag ser den blå sammets * 
dynan lagd på Talarestolen. Men jag sätter mig 
hellre yid stolens fot på den ^grönroålade Fallen, 
Iivilken icke är högre än mina anspråk.'' 

Han satte sig och böljade utan förberedelse 
historien om den förföljda, ömma och olyckliga 
é^aMfiUUmaj med sin trotsiga dygd och sitt långa 
bucLIiga hår, det hon hade den vanen att al- 
drig hopflteta. — Henriks ton, under det han ta«* 
lade, var djup, eldig, häftig, flytande. Man an*» 
dades sakta, man endast hjBrde. Brödren Frans 
satt deruader vid Attroras sida , och var den gla- 
daste under hela berättelsen. Gubben Hugo Ila- 
milcar böjde sitt faufvud Sn upp^ än åt tidoma, 
allt som ämnet föranledde houool, och ofta med 
en behaglig blick på sin son, som talade. Far- 
brodren Andreas suckade djupt ofver de memii^ ' 



Digitized by Google 



' i4 Jagtslott£t« 

•lors elakhet 9 som förorsakat ^m^eiipiii dl iiiye-^«' 
ket lidande* — BeräileJsea var kort och blef 
snart slut. 

Ehuru Henrik talade redigt oeh ej utan em 

grad af skicklighet^ skall man veta, att hanhär^ 
uti ej var ensam, icke en gåti^ den förnämste i 
slägteo. Frans — eller såsom fader Hugo helst 
kaiiade honom, jFronciseii^ — hade 5m klass af be- 
rättelser, han egde en alldeles anoHn toti än Hea«' 
jrik, och satte vanligtvis, när det var hans aAott 
att tala, den åliöiande släglen uti en stämning 
«f nastao fromhet- och öfversinligt lugn, uti em 
inre fri sjäJsskönhet. Hån var likväl endast nit<^ 
ton iiv. Den aderionåriga U/ncaiS^/Ea, dotter till 
iarbrodreo ^iNfreas^,-bade deremot sina hemska, 
förskräckliga, |a nästan vidunderliga sagor, der 
grottor vid sidan af brusande tatten, öcb dun* 
kla hemlighetsfulla dalar gjorde en stor verkan^ 
om hösten, vid utbruona brasan i slottssalongei» 
kamin^ hadé alla närvarande bleka ansigten der^ 
under* -Ett välgörande af brott gjorde det di, 
par aftonen i sin orduiog kom tili Hugos dotter, 
fröken jiur^ru Céllay hVilken vak» gladlyntare t 
sinaidikter* Äfven Tante MeoMra hade sina teck*»' 
piggar utnr den verkliga veridtn; bon var ^tt 
fi*untimmef, soin. e} älskade att $väfva t afgrun* 
den, boo hade anekdoter, till bäifted sanna, tilt 

s 



s 

Digitized by toogle 



jA6TSL0TTEt« l5 

to m, 

hiinea under framställandet utsmyckadei deruti 
alla olycklige på slutet J>iefvo belAtne. 

Man kau begripa , att- Hugo sjelf, som var 
upphofsmao till hela inräituiogeny ej iorsumina* 
de^ ulao begirligt omfattade sin tur att bål» 
la föredrag. Deaoe gamle herre bade, som al- 
lo 9 sina besjnuei Hgheter ; naeo en af de Ilasta 
var baus sStt att tillbrioga sin lefnad. Han kuiH 
de också göra i allt som ban ville ^ ty ban var 
ganska rik, och under Löwenstjemska godset I^d- 
de ej blott bda den omgifvande skogstrakten^ 
som föranledt boooo], all kalla sitt hem med det 
stolta namnet JfagUloUety utan åfven på andrli 
jsidan om skogaroe oågiti och trettio byar med 
god öppen jord och af iiälse natur. Många or^ 
saker gjorde, att han lefde hemma på sitt slott> 
och sällan besökte verlden. Han nalkades sextio 
är, men detta var ej så mycket^ att han be- 
bdfde ledsna vid skördandet af den åra, ''som den 
rikes lia har att uppskära på den stora Verlds«» 
åkern" *)• Han hade för flera ar sedan förlo- 
rat ain fro genom en underbar olycka, som håf^ 
tade vid ett af slottsrummen en romantisk märk* 

Herr Hugo» en vän af Talesätt, badc befallt Red<* 
aktionen af haas verk, att med ciikom sigpatur 
('*.... ^) atmiurka hans egna mest nyttjade och älska- 
de fram. 



X 



Digitized by GoogIe 



i6 ^ Jagtslottet. 

vSrdigheL Detta slag verkade pfi en gang, att 
Hugo ej faon någon gkklje i hoiiefnaden , den han 
foii meden lysande maka delat: samt tillika^, att 
.faantså mycket mer var fästad vid sitt ensliga 
hem, .der hon iemnat jorden på ett i sanning eget _ 
sätt» Också Lade Hugo sjelf genom sin charak- 
f^r aldrig varit fullt passande för hofvet» Men 
hvad som kanske allramest förorsakade det lef- 
nadssätt han hSr med sin slag t förde ^ var ater* 
kommandet vid lifvets .höst af det, som vid 
.dess vår hade utgjort hans renaste och djupaste 
.noje. Han hade i ungdomen varit en utmärkt 
och varm beundrare af böcker och läsning , i sy n*» 
lierhet historisk. Han bar i sitt minne de fleste 
odlade Språk y och hade i sitt hufvud reda på s4 
.många Antiqviteter, att man icke träHar sådant 
hos livar professor. Han älskade också Vitterhet, 
Musik, Målningar; men framfor allt hindelser sft 
val. ur gamla som nya verlden, med en eld, som 
väl något dampades, då han från ynglingaåren 
ingick i de befattningar, han fick sig ålagde ti ti 
statens tjenst, men som dess starkare återkom, d6 
han nu satt i ländstolen hemma på sitt f^^elikn 
slott. — Det hörde till hans omtalade och klan<^ 
drade grundsattser, alt han icke viiie låta något 
af sina barn komma ut i bekantskap me/^^Verlds-» 
väfnaden,'^ förr än det hunnit ai år^ 6 månader. 

fl 

% 



Digitized by GoogIe 



Jagtslottet. 17 

AU lägga denna vigt på ziffrao, var väl enfaldigt;' 
men de^ som, med värderande af hans innerlighet 
och godhet , likväl utropade honom för mycken 
egenhet, borde hafva påmint sig, att hvar och 
en har sina svagbeter, kanske dumheter, och 
Herr Hugo tyckte, jemte Antiqviteterna, utmärkt 
otn Aritmetik* Hvad ondt var dä deruti? Allt i 
^ slottet skedde med en precis timlängd, utom Mål-r 
ttdsforrättniogen^ hvilkeo kunde forlängas eller 
blifva kortare allt eAer kötträtternas mörbet^ 
och denna var olika. Herr Hugo uteslöt Aiiiine* 
tiken från allt hvad han ansAg hora till Fanta* 
sien , och till den sista räknade han en glad mål^ 
lid i säl/sLap med fiiska anhörige, der man lät 
glasen höra sin klang, och mindes allt det för- 
troliga och glada, som hÖjer hjertat och låter meu* 
niskan ana himmelriket, det vill säga, ett trifligt 
umgänge vänner emellan utan allt afbrott. Så de« 
fiuierade Ilugo himmelriket ; och en aning om him- 
melriket kallade hanjontosi Derforevar för ho* 
nom Måltiden en Fantasi^ samt, i anseende till 
längden, undauiageo frän Aritmetiken. Men för 
att återkomma till de at år och 6 månader, 
hvarinom inlei af hans barn skulle få iemaa Jagt- 
slottets bostad, och beträda den yttfe veildeuj 
så liade detta sitt sk&l deri, att just sa gammal 
var han sjeif , när han föi*sta gången stack chapeau-»^ 



Digitized by GoogIe 



iS- Jagtslottet. . 

bas-batlen under amen för att gå upp till hofki* 
och samma dag slog igen den kära Lolen TVSU. 
hmaSufany och den lika älskade Tttaeis oth ek\ 
nåUtp för Skti ej öppna någondera på Irettio år* 
Kfir han sedermera f<3r första gången såg dea 
skönheiy som med tiden bief hans trofiist älska- 
.de ''Delegariona af stoftet|" hade haoi vid efter- 
Käkning, till sin föi*iindraB anmärkt , att hon sam* 
ma dag fyllt ai år, 6 månader. Herr Hugo tia*: 
iiiilcai- liade i anledoing häraf beslutit, att intill 
denna ålder uppfostra sina sex barn henMna påi 
siti slott 9 och en af de hufxrudsakligaste delar ^ 
af uppfostran ansåg han vaia Sagaa och Historien* 
]>en lorra skuUo elda och glädja, cfeo sednare* 
leda och upplysa, yttrade han balfbögt, under 
det han gick i sina mörkrSda sammetstofflor och 
vidare dfverlade hda sin plan, Fol|deD bleC^ ati» 
så säkert solen gick upp och ned Lvarenda dag, sä> 
visst samlades hela slägten klockan sex byar af^' 
ton; då, huru länge ouin behagade (ty detta hor*; 
de äfven till fanlnsien), antingen någon saga eller 
sann historia förekom* Ungdomen omfattade så* 
dant snart med lilligaste behag. Fader Hugo me*: 
naJe, all alil skulle vara till en iipprostran. 
Också vunoö' de unge i talang att berätta, i kär* 
lek för det sköna; — om denna väckta kärlek i 
framtiden gjorde dem sälla, eller ingaf dem läng* 



Digitized by Google 



jAGnLomx. 19 

t Ao efter elt OfiiniieC . . . CMiiiiiieligl « . . det yim 

fiauitideo. Hvad gubben vid uppraomogeD af 
sin plan ej tillstod, Tar kanske den miktjgasle 
driff)ädren« Det var hans eget nofe af detta lef- 
nadssätt. Han såg också med lagoad hvilken flam* 
ma lyste i hela familjens Sgon, nir den sjette- 
tinunen slog* — Så låg detla JagUiolt ensamt i ^ 
naturen, men inom dess murar lefde på sätt och« 
Yia hela Yeriden i sin Dikt. 

£n omständtgbet iär ef förbigås* Hugo Lo* 
irenstjernas yngre broder, Andreas, hade lidit 
oforrStter oeh smakat 4ici bittra i samhillet* Bm^m^ 
dj^tra cbarakter mörknade anda tiil misantropi 
genom stridigbeter med en förrädisk ¥in| som 
slutat med att heröfva honom hans goda namn^ 
och tvungit honom att genqm flykten skydda sig 
ttot en farlig anklagelsew Hugo hade I5rt ho* 
nom till sitt aflägsna gods, under det att hans 
fiender trodde honom utrikes. Detta yar ett 
skäl tSIl for. HugOy att fSr sin broders värn 
▼istas en Jängre tid oafbrutet på det ställe der 
han var. Den melankoli, som utmärkte An* 
dreas lytme, var icke så synbar hos någon af 
siägtens öfrige medlemmar, men fanns till en del 
hos dem alla, likväl ofta blandad med ironi och 
ljusare elementer. Andreas hade af alla den säm** 
sta heisanj medicinerade deriore mer eller min- 



4 



Digitized by 



30 , Jaotslottet. 

dre^ efter ärstidema; och det vissa var att haoi 

hvarje gang han gick till saogs, tog in af. Tio c- 
turå thebaica. 

' Mär kamtnartjcDaren Jakob, något äldre äa hans 
Leiie, Ilofuiaiskalkcn Hugo, en afton satte den 
prydliga guja sidennattrocken på herms axlar, 
med yltran att tornuret slagit sex, tillade han, 
att fröken Ulrika Sofiii, som hade turen att be«' 
rätta denna q väll, var opassUg och låg lill sängs.' 
-'^Detta skulle hindra något att blifva af i af- 

♦ 

tc^n,** sade Hago. 

Ja ja men, svarade Jakob. 

^'Hennes ohelsa ioti*äfiar ganska ledsamt^ — 
fiarifer Hage. 

Det är bedrÖfligt, svarade Jakob* - 
''Är hon alldeles afkiädd?" 

• Jag vet icke bura mycket faoo bar tagit af sig*« 

• ''Men ligger under täcke V* 
Ja , oeh under lakån. 

^ "Bk kan hon icke komma ut i salongen?^ 
Nej nej men. 
''Sådant är dumt;" 

Jag sörjer så mycket som* Hans Nåd; tyulmed *' 
kaminen^ der jag satt på min stol, Iiade jag så * 
mycket noje af historierna, som någon* af herr»'' • 
skåpet, fast jag icke är lärd. En annan kunde 

ju företräda fröken Sotias ställe?* ' 



Digitized by GoogIe 



Jagtsloxtet. . 

/'Mea det är icke . rätt — del skulie vara hon 
i afton." 

. Den. faiodelsen Lan hindä oftare, Herr Hofmar*» 
dkaUu Men hade Haos iMåd dea maoaeD Aichard 
här I då tänker jag att ingenting felades* Hap är 
en: person 9 som kan. omtala hela Verldens bislo^ 
.rier, ifrån början till slut, och han haren ^ågod 
belsa, all han aldrig brakar vara sjuk, alllsA 
blic Jtan aldrig hindrad. 

. ''övad säger du?*' ropade Herr Hugo — "hela 
Verlden ifrån början till slut?" 
* Ja, fag^tror nästan det, svarade Jakob* 

Nix uppstod en förklaring rörande personen Hi* 
cfaard, som ej var ISII eller kort, emedan Jakob 
var tafatt i att gifva svar, och dum i resonne* 
mänger,, sa aU undersökningen blef Stympad och 
frågorna afbrulna* ^ £n aftärsman i den stora 
.verlden, eller eu, som ej hade ett sådant slags 
-sinne för konst och historia, som Herr Hugo Ila- 
milcar Lowensljerna, skulle ej bafva fuonil något 
.intresse i alt få veta huru det förhöll sig med ^ 
en Historieberättare; ja, skulle ej en gång kun* 
•na begripa, huru man.yid hela denna sak ^nnde 
fäsla vigt* , Men. för Hugo stod allt i en annan 
dager. Han hade mfinga gånger under sina eg« 
och sina.slägtingars målningar i tysthet tänkt, 
huru mycket furträitligare . «SajfUverltei jfå Jtyt» 



Digitized by C 



91 jAfiTSU>TTET« 

åloUeU skalle vara, om det, i stället för strödda 
Berttttdser utan sammanbang sios ennelléa, bil« 
dade ett enda helt^ hvars delar väl vora^ sjelf- ^ 
ständiga hvar för sig, men tillika dock lefde uti 
och geooBi hvaraoa Vid kÉmniartjeiiaren Jakoba 
troligen iorhastade utlåtelse, att deo der maooeB 
kunde genomgå hela Verlden ifrån Löi jao till slut, 
aprattg hastigt co aning app i Hugos bistorieäl^ 
skaade själ; han kom ihåg ingenting mindre, äo 
detta storverk af Ferdusiy som i ett enda kolos- 
salt Skaldestycke, SehåAmmKkeh, omfattade hela 
Persiens öde, glänsande hjeitetailor och olyc- 
kon Hvad kunde vara stfilligare in alt i det 
vackra himmelska lugnet på hans eget Slott, i 
4retsen af ej så litet djupsinniga, snillrika och 
glada anhSrtge, fi se for sig målas någonting di t*> 
åt? ja, något mycket mer, emedan hela Yerlden 
är mer än Persien* Illa stod sig derföre Jakob, 
•når han skulle svara på, huru han kunde veta 
eller aoa, att} den der okände, Eichard, hade 
cn så oändlig förmåga. Kanske var htla verlden 
«/Mbs béifjam UU blott ett slags rnndt fal, 
som bwa betydde mj/ckeL Men Jakob, så frag-r 
menlarisk han var i sina uppgifter, gick lik- 
Vid e| ifrån b vad han en gång sagt» Han s}elf 
hade i afiägsoa byar hÖrt Furumo, sade han, 
och många fler hade hört honom. — ''Är då den«- 

m 

i 

f 

Digitized by Google 



na m&Q bekant med Dågon af mina söne^?'' frår 
^de- H«rr Hugo^ som^ ifall $å Yore^ UnLte af 
ckfii få I en bäitre uacferräitelse. '"Jag vet idbe 
d^t, men tior det knappt, äade Jakob; ty ja^ 

iir «lt i den biiidelaen vore åHekaNt Bmtu^ 
mo läogesedan här,'' ^ £ft<n- åtskilliga irågor 
och svar, kunde Hugo utleta ungefär det, att 
den iCrågttTak^aiide bodde pä andra aidan oiA aor- 
W skogen, {4 ett litet godt^ välbygdt och yaa** 
kert hemman, som han sjelf egde och skötte. 
Bicbard* • far iMsh -farfader hade nril * Biblioti- 
karier just på Herr Hugos slott i kaos läders tåd, 
ock tftader hans egen ungdom , bvIlLen Hugo till* 
bragC på en aoaiui iamiljegård långt härifrån» 
På Jagtslotiet fanns ett ganska rikhaltigt ocb djf« 
bart förråd af bScker.både i gamla oeh nyaiai- 
MO* Eftef sägen skulle gossen Aicåiardy medan . 
hans fMler, Bibliotekarien, Icfde, bafva varit så 
ifrig att läsa, det hans like ej stått att triffa; 
}ay han skulle icke faafva lemoat någon hok på 
slottet ogenomrest. Men hastigt en gång hade 
della så aildeies ombyU sig» att han rentaf of'- 
veigaf allt hvad. bok . bette» och yttrade en in^... 
nerlig afsmak, ett inrotadt forakt för allt hv^d 
med lärdom ,hade gemenskap. Det viste sig t 
att förändringen ej var en öfvei*gående sjukdom 
blott, utan snarare förvandlade sig till en art 



Digitized by GoogIe 



1 

* t 

a4 Jagtslottet. 

-fixt helsolillståod bos hpnom. U vad grämelse det 

ikulie DSroraaka hos fadren^ titbliotekarien , lå« 
^ ter länka sig, dA han i %m Slskade «on ej blott 

hade sett en eHerträdare på sin plats i slottet^ 
utan kanhinda innu mer. Men ungdomen lAter 
sälian. styra sig af ålderdomen , derfore var allt 
förgäfves; och när Bibliotekarien (något före Hu- 
gos botittning på slottet) dog, så kade Richard 
hlifvit sin egen herre» , Vid den tiden lar han be- 
gifvit sig bort och icsl till fots, ruskig och rå| 

-åt många håli^ hvaninder han skoUe hafvakom*» 
/ mit i umgänge med Menniskor^ afv^n förnämare 
och finare, likasom förut med Böcker. Han lär 

• också då hafva förtjent penningar genom arbete 
- och skicklighet, eUeri som andra trodde i 
krigsljenst Ryktena voro vit motsägande och 
underliga — ty, hur a en fotgängieire, sällan fin-* 
klädd y kan upptagas ti i i så pass för trolig het med 
mycket menniskor af alla slag, all han kan anses 
för menniskokännare, är icke begripligt; och hu-* ' 
ru han, under vandi lagar åt flere hål(| med ar- 
bete skall kunna lorljena penningar, är ickelyd*- 
ligt — men det säkra var, att när han hemkom ^ 
köpte han sig ett litet vackert Ileiiinian, der han 
ännu, bodde, och var i full sämja med" sina gran- 

• ■ 

nar. Ehuru han sades beslämdt icke ega, och 

icke 



Digitized by Google 



JÄ.GTSLOTTETé ^5 • 

• -k 

icke Tilja ega oågoa bok i sitt hus, var han än-* 
dock ej ti svår att locka till Berättelser i ett godt 
och ärligt sällskap. Detta ktuide väl då i tysthet 
ingenting annat betyda, tänkte Hugo, än att han 
älskade lärdom^ och denba kontradiktion ^ tänkte 
han Tidare, måste Täl vara en af hans förlåtliga^ 
ste inkonsekvenser. — ''Jag är öfverij/gad, sade ( 
lakob, ja jag är fM$ pA^ att Richard FnnmiQ äf 
gadfr uktig. »^långa säga väl , att Aichard ioke ta« 
lar stort om vår Herre, men han är vänlig emot 
bog och Jåg, och ger gerna alniosor: alltså är 
hvar och en gudfruktig på sitt samvetes sätU" 

Här vai en puukt, som väckte Hdgos »törsta 
uppmärksamhet. Ett bestämdt drag hos honom 
sjeif| och^ med några variationer, äfveoså hos alla 
medlemmarna af hans slagt, var att med onibb^ 
lig, hjärtlig och oskrymtad tro omfatta Gods tA 
på jorden. Man kan således säga, att Herr Hu- 
gos familj vair ett gudfrukHgi bus; ehuru det är 
möjligt, att dess gudsfruktan ^ ej var af alldelei 
samma »lag, som den allmänna. Den hade någon 
poetisk ande, och, om den bestod af dogmer, ufe* 
liiko de hkväl icke lefnadsglädjen. Hvilka grader 
af stränghet Hugos åsigter tnneholio, är ej visst: 
nen han brukade i dessa frågor med allvar yttra 
iig , att han var gudfruktig på sitt samvetes sätt. 



Digitized by Google 



$6 ^ Jåomomi^ 

Hans uttry^ik* luule Jakob du användt rörande den 
0beka9le» gadftfhiktao^ o^h detta v«rkad^ särdeles 
p& ftiiga: ty, i följd ^ iarumps iärdomsbat| bå- 
de slolttis Iterr^ varit oSra att iordöoia bonoro; 
nen då dco förre, det batet oaktad t» bcyGuiBS vara 
eo väo af sagor, forvåo^des Hugo — ocb att 
Ricbard kunde vara gudfruktig, fast ai|ihända4 
aa .ainao mening, Sn båda Allitf abeteo ocb Hiigo 
sjelf^ det faoD ban icke omujligt* Mest u»drade 
ban, att ban ioke redan kinde en å& intressant 
varelse ; mea Hago både tiUbrngt större dekn af 
sin förra tid på andia stäiiea låogt skilda bärifråoi 
så att både Bibliotekarien, fadren, aeb aonen Ri* 
idiard aldrig för bonoro biifvit bekanta. jNu ul^ 
ropade ban lifligt vid elt a( afLrotieo i kamaiar*" 
Cjenarens IrMMtäibingar; ''båt skall ban ^ lust 

kanl" ' 

Uudersökningarne kunde hafva räckt länge, om 

iAt kasltgt Frans sntridt ^aom dörren, fustdi 

bans foder, i samtal med Jakob, v^r sysselsatt 
att spänna ett skärp kring lifvet om sidennattroo* 
ken, på det att icke skörtea, under de lifliga ro* 
relserne måtte fara upp och biifva för mycket 
vidlyftiga. Frans badeea Mgäran, som baa fram* 
atäldepäföljanie^satt. JeaatatiUkånoagifvandet af 
fröken Ulrika SoHas feber^ som ban bop pades ej 
vara farlig, fast den bindrade benne att i afton 



Digitized by GoogI 



Jagtslottet. ^7 ' 

lomma in, utbad han ftig, all i hennes ställa 

denna gång få upphenita vattnet ur den purpur- 
rooa Lällan." Leeöde släokte Herr Hugo sio son 
ea vanlig bifali&blick öfver hans fras^ eoallusiou 
på Aganippe^ derur Diktaren hemtar sin sälla 
iormåga alt sjooga eller tala; ehuru Grekeme e[ 
säga^ att deras apollinariska källa var röd* Meo 
i Herr Hugos sal hade Frans mången gång gifvit 
sina framslåilniDgar en kolorit, som icke illa pas« 
sade mot det han antydt* ^'Det är ett särskildt 
ämne, som föranledt mig i afton/' fortfor yng« 
lingen ''men jag önskar atl ej nämna det på 
flirhand/' Slottsherrens lätt retade nyiikenhet spän- 
des haraf; och, faslän han föresatt sig att med- 
dela I synnerhet Frans underrättelsen om Aichard . 
och de planer han hade med honom, glömdes lik« 
Vil snart bda den saken. ^ 

''Kom, kom, |ag tror de vänta redan ^ sade han, 
och^ gick hurtigt ur sitt rum." — De funno i den 
skSat ornerade slottssalen hela familjen samlad, 
och fröken Aurora Ceiia satt med hufvudel lu- 
tadt öfver en stor sybåge, der hon företagit sig 
att utarbeta én scen ur den stora Verldsväfoadeo 
— sä kallades Lifvetsoch Ödets komposition , der- 
uti, eAer JagtsJottets förklanngssätt, olyckan ut- 

gjord« TfifTent tjeifva rvmung, men Jydian in- 

a* 



Digitized by C 



0 . 



^8 



Jågtslottet. 



slageL — Sc^^nen var här tagen ur den hebi alske 
ifreotyrlige konung Davids ungdomslefoad (eU 
Taoligt ämne för barD)| och allt viste sig på sj- 
bågea förträlHigt, utom David sjelf, som, efter 
nägre af slägtingarnes tycke, var för stor, för 
att eoiigt Skriftea vara liteo* Aurora hade der^Ve 
föresatt sig, att ur arbetet upptaga de redan ib*^ 
sydda trådar, som utgjorde konung Davids bei^, 
ty axiar och Uufvud ville hon icke vidröra: pi 
en sådan noan , som segraren vid %Socho och Aseka , 
kunde dessa vara: något kolossala emot kropps-" 
läogden. Aurora ansåg sig kunna utföra upp- 
rispningen i bågen, under det hon uppmSrksamt 
och trofast lyssnade på aftonens dikt» 

Frans satt på den blå dyoan i de gladas stol 
^ det forgylda lågkarmiga säte, hviiket enkom 
hlifvit utrusladt till plats för den, som skulle 
vara Skalden, samt fått sin benämning med af- 
seende på Poesiens namn af scienfia gaia. Men 
han satt nu deruti med ett så lutadt hufvud, 
att flera af hans bronzbruna lockar nedföllo of- 
ver pannan, utan att ändock hindra tvenne^ klara 
stora tårar att s^nas, lifkaade sig en stilla väg 
6*ff er kinderns. ^ 

Han gjorde i början af sin berättelse en inle^ 
dande målning, deruti han beskref några cypress- 
4>cvuxna landars bebag> och ett allvarsamt tåg af 



^ kj i.y Google 



Jågtslottet# 

låogtifräD iomniaDde vindar , som susade kring 
topparna af trideo , loch böjdeL dera halflt till mar- 
\enf si alt de liknade bugande gestalter. 

Alla viste, att Frans hörde till det slagafJDik* 
tare, som ej blott hyUa den verklighet , menni- 
skan på jorden har omkring sig, uCanäfven måla 
henne såsom ett väsen med flere inre existenser. 

r 

eller arter af Till varelse, der hon också har en 
verklighet omkrijig sig. väntade derföre, att 

ynglingen bär snart skulle låta ett inre lif med 
förvånande rikedom uppstå i den beskrifna su-* 
sande och bugande Lunden — • ur gräset skära 
Ii(ymfers pannor böja sig — ur cypressernas stam- 
mar någon ny Clorinda framstå att blöda för en 
Hioaldos obevekliga svärd. . 

Talarens musikaliska rost förde eroedlertid äm* 
nena ej ål detta håll: hastigt sänkte den sig till 
en djup, nästan hemsk ton* £q. viss obegriplig 
forfaran intog de hörandes sinnen, men som snart 
försmältes till en högtidlig skönhet, då den talande 
med milda målningar ledde fantasien ifrån det 
förra Dystra in på en paradisisk äng. Nu höjde 
Frans sakta sitt hufvud, tigande; det var likt en 
Paus i berättelsen. Han började derefter åter tala^ , 
så tyst, men likväl tydligt, att tonen knappt var 
hörbar, men ingenting likväl gick förloradt. Huru 
bestörta blefvo alla^ nar det han nu nämnde^ in* 



Digitized by Googie 



3 o Jagtslottet. 

nehöU en beslrifninj, ea ordentlig beåLrifainK pA 
det Kum i Hugos hus, der hans maka, HenrikS| 
Francisci och Auroras moder, aflidit pä ett ISt^ 
väuandeocb förskräckligt sätt, nemiigen, efter alt 
hafva lukliU pa en Ört af utländskt slag^ hviiken 
komooit tilt slottet såsom e» kariositel, utan att 
någon viste det dess tukt var giftig« 

Sonen, som i deiuia aftons fantasi firade Sin 
moders skönhet vid hennes slut, beskref ramn^t 
med de tre fönsterna, och utsigten öfver bolmar-» 
ne i insjön kring slottet. Han glömde ej att teck- 
na de vidlyftiga och tunga, men prunkande mörk*» 
gula sidendraperierna, som i långa veck betäckt« 
fönsterposterna och sedan fopte öTver en stor del 
af kammarens väggar. Han målade ock den ståt-^ 
ligt ornerade massiva soffa, som stod i mörkaste 
hornet af rummet, tilt största delen beklädd med 
ett purpursammet, så mörkrödt, att det liknade 
svart, aär ej mycken dager var i rummet. — 
Fru Isabella Ulrika sjetf . . . (med vordoadsfulla , 
och nästan af fruktan hastiga drag målade Frans 
sin unga moders eget utseende) ...rak, snarare 
något lång, ej med fettagdt men fylligt anlete, 
och den klara rödaktiga färg på kinderna, som 
helsan gifvcr under ett strängt och ordentligt 
lefnadssätt» Han beskref, huru hon gick om hvar* 
dagarna i en grå, rödkantud fruntimmerskappa 



Digitized by Google 



Jagxsloxtet. 3 1 

«ller bel ilädqing fria hufvud tiU Soij hviik«t 
£af henne elt bögtidUgt uUeeode, i synnerhet un» 
der hennes gång, som irar Tirdigi apen tillikn 
saabby iå att ofta deriu^r stora iliLar uppiladdr 
rade af kappan, och hastigt visade ett ram* 
eVarl skioaade foder* På ea gång horas steg (for^ 
ior Frans med låg rÖst) — steg höras öiVer broo^ 
tom leder till Jagtslottet — slag på porten — 
med Tftaligbet oek utaa rädd aoiog öppnas dea 
- af Slottets por t vak tar tär na det är ett Bud i 
ntiåndsk drigt, som kaauner; ca hvit poreeKas^ 
vas. li^rilar på deu veostra arm — »Dodeat bloa»- 
ma står deri^^den^ nalkas — den går uppior slot- 
tet» trappor* Ekdorrarna till första niaomet i 
paradvåoiageo uppslås — glad kommer Hugo, deo 
liögvuxne^ och emolUger ökäuken af lärarens arn») 
'mail en aiek, atl han skulle mycket tacka »u 
Imrre^ iipån hvilkeo han var sänd. Buiu skön, 
Kuru konsthildad var icke den hvita Vasen? Den 
•dyrfaasa gasten, Uoaiman, sattet med högtidliga 
pch rädda bänder (att ej något skulle gå sönder) 
i tncdiersta fönstret uti det väl bekanta rummet, 
Förmaket med röda soffan* Mera ianerligt ialar 
^ande utsigt lians ej, än den ifråo delta fönster, 
4ångt öfver speglande vattnet, der Månen bada^* 
Jtg, långt öfver stränderna utmed skogarna HU 
4ea biågröna raaden^ iaadskapet^ slut* ~ "'D^r 



Digitized by Google 



3a Jactslottet. 

måste vårt utländ&ka Främmande stå/' sade den 
oljcklige Riddar Hugo om den ankomna Blom- 
Tasen, och pårainte sig dervid Sången om isvär*- 
det på ÖLi Ynsa. Han gick ut ^ sedan Lan vattnat 
den späda orten. Den fört jenade ej än nSgot namn 
af blomma: jag, Frans ^ var då ett af de första 
barnen att bese detta sällsynta, utlöndska; det 
var allenast mörkgröna saftfulla blad, och en enda 
knopp; men jag och alla syskonen vattnade flitigt 
vär olyckas ros. — Här sänkte Talareu åter sitt 
bufeudy hans rfist hade ofvergått till en hen»k| 
småningom tystnande ton. Paus med kadence. ^ 
Intet ljud bland de åhörande vågades. 

Ynglingen steg nu upp efter slutad berättelse^ 
ocU gick med en strålande min flere bvarf kring 
salen. Efter en stund stälde han sig midt för de 
samlade I och sedan han frågande sett på dem 
alla^ den ena efter den andra, höjde ban s\or6st. 
^Nej, sade han — nej^ ingen af oss alla förstod 
skätU^ien, eller krafterna i dess rike, dess to»* 
detjordiska rike. Men vi blefvo mera kunnige, 
när vi erforo en hog, förträfflig, sträng och för* 
ståodig Qvinnas, min ModerS| öde.'' — logen i 
hela salen svarade Frans på dessa hans uttryck. 
Utän att deraf röras , fortfor han efter ett Sgon- 
blick åter med ^ina målningar på ioijande sätt. 
''jDenna utländska, skänk ' Lade Fm Isabi^Ila 

\ 

I 



Digitized by Googl 



JlGTSLOTTET* ^3 

dag derefter sagt — ' dcnpa slänk var egentligen 
lioinmeD tiil min heder , jag måste bese den igen/' 
Aleo hon ötadnade af förvåmog tvert på tie stegs 
afstånd ifräo fönstreti ; • • en violett rand syntes 
på knoppen 9 som loral aldrig yarit utslagen. Gud|-^ 
hon gick fram — bakom ett af de stora mörk- 
gröna bladen upptäckte bon bvad som der varit 
l>ortskymdt, beia blomman var utsprucken* Isn-^ 
belia bäpoade för dess djupa behag , det öfvergick 
allt hvad af menniskor fSrut om Blommor blifvit 
bördt eller sett. Hon kunde ej bélla sin höga 
gestalt rak) hon nediutade sig vid denna anblick 
all närmare betrakta en sådan underbar fägring 
— b vilken lukt ifrån blomman? . • • paradisisk var 
ångan — min Moder drog sig ej tillbaka. Ande* 
drägten darrade, bon insög ångan ur den ut- 
spruckna örtens famn, rosorna flydde ifrån hen- 
nes egua kinder, hastigt skyndade vi alla att bulla 
den svimmande hvitt som en himmelsk sky var 
hela hennes ansigte — de slutna ögonen visade 
äouu en leende ställning. Döden och Behaget herr- 
skade öfver hennes tinningar» 

Af skräck och sorg säg jag ut genom fönstret. 
Dagens sken låg som ett darrande ilor fur mina 
ögon öfver de tysta och lugna vikarna.'^ 

Så var Francisci berättelse. Naturligtvis skulle 
Hugo och de öfrige känna enthusiasm och rörelse 



Digitized by GoogIe 



34 Jagtslottet. 

der vid 9 dä det angick ett väsende^ sorgligt och 
lÄrl for deras bjertan. Den ädle och gode Httgo 
liade under sfn Makas Itfstid briikal kalla henne 
sin Delegarinna af gruset^ och dermed förenat en 
åsigr^ som är gemensam for de flesta verkligen 
Christne^ nemfigen den, att anse menniskan ega e» 
sjSL De fbVestätia sig då mennkkao till sin egent^ 
liga halt vara en ande, hvilken hlott här tåoar 
iig it stoftet^ eller deliagcr i dess fordiska &a« 

• 

tur^ for att e^a nodväodiga organer under sin resa 
«fTer vSr planet i sSHskap med någon Älskling^ 
som hjerta och aktning ratt till Följeslagare» — 
Hugo^ sotxt läst så många böcker^ hade väl om 
andar^ eller menniskans inre sStt att vara till, 
andra hegrepp kanske an aUmänfaeten; men hane- 
gladlynta eharakter, hans tjcke för det trefliga 
och fiSr Tiflefnad äfven på {orden^ hade det med 
sig, att han icke mjreket överlade om andarne i 
det hela, deras former, tefnadssätt, verkniDgskrets 
m. m. Ban hade mänga gånger tvillat, att an» 
dar ens vore,» efter det gingse hruket att förstå 
namnet» Hen ett falt ft^nns^ bYari han utan mot* 
stånd lånade sig åt detta hålL Det var t frågan 
om hans ofoi^lciii^ifcga Isabellas öde eAer döden 
€^b eviga t ill varelse- Mer oeh »»er försänkte han 
stgidte betraktelse^ som poeten Fram vådLt^ att 
hon varit ett väsen^ som med fullkomligt lugn 



Digitized by GoogIe 



Jagtslottet. 35 

och saof blifnf fitltad af det slonas obeslrifbani 
mkt 9 dillat nnder derfor^ och blifVit upplöåi 
fåfom ett förvånande offer. — Den enkla bolani- 
ékA orsaken,' aCT orteo iaon sig bnrit ett benligt 
gift, S0B9 i dess fioa ånga utdunstades oeb dödade 
deu, hvilken nära ocb starkt luktade derpä, und<" 
flydde ioke Frau, odi nekades bTarben af bononi 
dier Hugo, såsom det verkliga yttre medlet till 
den boga Fruns olycka: men det låg i denna yng^* 
Mogi anbfiek tkigen, att IHlii» dnri ^ tAgo^ 
tiort inre, oek vara lika ofvertygad om detta in* 
res verklighet och sanning, som om den yttra 
botaniska sanningen* Gubben steg upp, kyss« 
te sin soo Frans, och kallade honom sio sota* 
riske shaldp tilt skillnad från Henrik, hvilken 
linn kallade den jniimartslee (den under asånen 
tärande, eller prdid^e). fiågon underjordisk skald 

ansåg Hugo sig ej besitta, om icke iiukeu Ulrika. 

■I 

^^^^^^^^^^^^^ 

AKDBA BOKEir. 

^ Viil da mördUfa^? ^ 

År det forei^äende kan man inse på hvad sätt 
denne herre tittbringade sina aftnar. Han TsésS 
beskaffad, att han kände sig lyeksalig genom att 
Icfva i konstens rike, och allt det bristande i hans 



Digitized by GoogIe 



36 Jagtslottet. 

upgå skalders franastäilaiogar^ såväl till åsigter sbm 

berättarförmåga , ei^sattes genom åhörarnes kärlek 
och c.i2;na inbillningskraft. Men man skall icke tro^ 
att detta *mi* det enda, som uträttades på slottet* 

Hugo var en vitter raaO) som tillika tänkte på 
sina penningar, ej for att olia dem, mén'ior utt 
hälla sina inkom Aer i stånd, så att ban kunde 
lefva godt och gifva stackare med sig. Uaii böU 
sina underbafvande fi*ifkt i arbete under veckan, 
och lät sina anhörige resa ut att noga cAetse 
bvad folket gjorde i skogar, grufvor, på åker 
oeh ang. Han ti*bdde ej sina fogdar illa, men 
han trodde sina söner bättre. 

En kali morgon längre fram på året satt Frans 
liil bäst, och på en" annan hast befann sig Ju- 
lianus. De skulle jemte b varann rida bort till att 
aflägset Vattcnvcik ofver obauade stigar, så att 
<le sjelfve klädt sig groflt, och bästames reiAtyg 
och sadlar voro af svart läder utan all prydnad. 
De hade redan konnnit långt fram i en ödslig 
trakt: tallqvistarne slogo dem bvasst och ovänligt 
i ansigtet på det sätt som svenska gossar älska* 
Dc begge vännerna och slägtingame genomträngde 
ett landskap i en romantisk del af Nei-ike, till- 
hörande Herr Löwenstjernas gods. Då i vår tid 
så mycken uppmuntran gifvits för nya o4lingar, 
borde man bafva väntat att se denna nejd mer 

* 



Digitized by Googie 



Jagtslottet. 37 

begagnad ior 'älerbrukets milda yrlu^) åtmiDstone 
kunde den hafva biifvit aiioid till iiyggUga beteå» 
hagar , till leende blomrika ängar. Men Herr Hu* 
go ökade aldrig tina äkcrfält; d&net af stångjerns* 
hammai-e vid sidan af en fradgande fom beha- 
gade bonom mera^ an den jemoa fjiiakten af 
drängars tröskning. 

. Under det Frans och Julianus många gåogi^r 
böjde sina biifvuden finda ned Ijli hästarnes hal- 
sar för att . undvika qvistarne^ hade de länge fort* 
satt ridten^ ulan att säga h varann ett ord. De 

»Toroi>egge stora vänner af fSgel q vitter ^ och ett 
" sådant hördes verkligen nu på afstånd. £| en 
stark ^ mcQ likväl hörbar blåst — snai are detta 
d^upa, entoniga, friska, men tillika hemska sus, 

< som mot hösten geuomti*änger skogaina — en så* 
<laQ grundton herrskade ulver hela den vilda uej-r 
den. Tonen sjönk emellanåt, sakta, aftynande, sä 
att den knappt hördes» Bå iick det tusenfaldt 
omvexlande ljudet af skogsfåglarne öfverhand, 
och bildade ofvanpå den djupa, sakta, hemska 
tonen af vinden eu underbar musik. Småningom 
•teg åter ^det entoniga suset i styrka: å& sjunk 
fåglarnes qvittei*, men hördes likväl sakta, emellan 
den mäktiga grundtonen. Så omvexlade denna 
natur-concert , o^h ryttarne ville ej af bry ta den 
genom sanltaU 



* 



Digitized by Googie 



3S Jagtslottet* 

EfterhaDd ^ck vägen At ett håH j der lutidariMi 

aXtogo och musiken aied dem. Ett förfärligt bul*» 
ler af^Stampverk skingrade de känslor, livariyng-* 
lingarse försjunkit Med en ovilkarlig sitck gaf srg 
h jer tat luft; med denna suck bortfidg del inre 
sinnet på luftens ljusa vågor, och själen vaknade 
till yttre verkj&rohet. Julianu^^ som vttr nSra be-» 
kant med Mekaniken, körde genast på stampver- 
ketÄ haltande gång, hvari det fel befann sig, till 
hvars besigtigande och af h jelpande At blifVit ut»* 
sände hemifrån af iierr Hugo. Sedan de fiarn^ 
kommit och leroiiat sina hästar åt den förnämste 
drängen på stället , skyndade de sig begge att 
taga i ögnasigte de hjul och inrättningar, som 
voro målet for hela resan ^ men hTilket e] så 
mycket roade dem. I stället hade de beslutrf 
att göra ett besök i den närbelägna Brottning-^ 
grufvan, der de ej pä länge sett sig ora. Ju*^ 
lianus var son titt Heir Hugos broder Amfrei^, 
och hade i hög grad denne dystre mans pass)o«» 
nerade tycke for mörka ämnen. Shttén och tyst, 
då han red på sin muntra häst vid sidan af Fréns^, 
som också ej var en ovan af munterhet , bör^e , 
hans bröst deremot vidgas, sä fort äe begge ned«* 
kommo allt dpiparc i grufvans kantiga schakt* 
Julianas slog nu an en sång, som af bergsinä» 
älskas, kraftig, med lå böjningar, fik en psalm. 



Digitized by GoogIe 



Jactslottex. . ' 39 

men likväl af profan natur» Rosten och ljudet 

af såugen förstärktes genom grufvans vridna öpp- 
ning ^ som sjelf ej vaL olik ett förfärligt stoilblas« 

instrument, Ifan nedsteg i grafrän fSmedelst ett 
hissverk: man satt tre man högt Julianus^ 
Frans och en grufbrytare — i en tunna, soau 
hängde på en jemkedja; och hade en länk af ke» 
djan hrustity så skulle de tillsammans störtat i en 
mörk afgrund , krossade som stoft, Granskapet af 
en stor fara upplifvade Julianus^ han sjöng med 
cn skällande stämma genom de echorika hvaifven^ 
och hans ämnen voro icke döden eller evigheten» 
Hans visor y efter landtfolkefs sed gick i råsk moll, 
lian sjöng om sköna flickor^ dansar och festliga 
lag. Frans satt blek af den fara^ hvari de verk^ 
iigen sväfvade på- resan emellan himmel och af«^ 
grund 9 och kontrasten af Juhani visor verkade 
icke på Frans så, att hans blekhet aftog. ~ 
Likväl var denna kontrast visst icke af lutianus 
aulagd i någon hemsk mening» Det syntes på 
hans upplifvade och nu verkligen något röda kin*- 
der^ f& hans eldiga ögonkast och öfriga rörelser^ 
alt han sjuug sina muntra visor i direkt och i glad 
mening.» Sä forslod honom också Grufbrytares» 
Han fjlile JuUani rösi med en d^up och vacker 
Bas. Schakterna och heta undervertden vaknade 
tiU fröjd och lust Maknbi*oiten tystes glimma 



Digitized by Google 



yjo . Jagtslottex. 

iUikare än vs^digt vid skeoet af torr vedsblossen, 
som afgrundsfararne höllo i sina händer. De tal- 
rike bergsmännen 9 som arbetode på bottnen, gåf* 
vo genom starka utioj> tillkänna öitt nöje cifver' 
de i»j ungande gästemes ankomst. Ingen öfvergaf 
sitt arbete for att helsa på dem när de afstigit, 
men. ett godt glam spridde sig högljudt ivindt- 
c^mkring, under det hackorna och bergborrarne 
flitigt ginge. Gruf drängen, som hade nedfarit 
med de tvenne herrarne, förde ett godt förråd • 
branvin med sig ; det led till middag. SmåniDg- 
om bortlade man derföre nu verktygen , och 
samlades kring en stor koleld, som var solen i 
detta under|oi*diska hem. Flere unga arbetare 
sällade sig omkring Julianus, och han sjelf tyck- 
tes vara uti ett nytt element. Han var vänlig, öp- 
pen, spr&ksam. Frans hemtade sig också snai^t, 
ehuru det syntes på honom ^ att han var något 
tvungen, då han nickade, och sop sin fars gode 
Underhafvande till. Detta gjorde deremot Juli- 
anus utan svårighet; och denna handling — att 
*supa folk till sä utan allt behag den är i sig 
sjelf, missklädde dock icke Julianus, fast likväl 
hans gestalt } efter allas omdöme Lcmmu på slottet ^ 
var den vackraste i hela slägten, och hans lång- 
lockiga hufvud visade en antik ungdomlig skön- 
het. Eeg^e deltogo sedermera i. bergsmännena 



Digitized by Google 



Jagislottet. 4' 

middag y emedan de voio ganska huDgrigCi ocb 
Frans anmärkte y att kålrötter och ärtsoppa i 
sådana fall som detta , yar rätt godt. Efter mål* 
tiden gjorde de flere vaodiiogar i grufvan, UU"^ 
éersokte några brott der man funnit kobolt , ocl^ 
sägOy att fyndet likfäl var till ringa mängd. Gam- 
le Herr LöweostjerDu hade vid uuderrättelsen om^ 
att kobolt blifvit sedd i baos gruffor, gjorl sig 
Mtma, förhoppningar I i anseende till denna metalU 
aDvändbarhet for färgning och deraf djibarhet* 
Men bons fSoi*etag röjde ej, atl banegde stor skick* 
lighet i sådana ämnen. Det syntes, att lian mera 
älskade bergverk än förstod dem. Ynglingar ne 
B&go nu den svaga utgången af Kobolts-företaget $ 
och Frans log, med försäkran , at| detta icka 
smärtade houom. Min far skall renare lemna sia 
gjjSl i den beliga Konstens makt^ om detta lappri 
försvinner 9 sade han» Men Julianus iann saken 
mera allvarsam. Du har kanske aldrig sett den 
sköna blå fiirg^ som Kobolt , gifver, yttrade baa 
med en bitter* ton^ som åter börjiade likna hanii 
mnliga satt att tala uppe i dagern, och som ej 
bade hörts aUt sedan han kommit ned i grufvan^ 
*'Nå, om jag ej har sett koboltens blåa färg^ sä 

• 

bar jag sett annat blått, och får väl lefva,** sva- 
rade Frans» Annat blått? jo, jo. Det torde 

vara hiauuelshlå luft eller något poetiskt färgstoft* 

II 



Digitized by Googie 



4^ ' jAGTSLOtTETr 

Mea om du slår detta i en kyper, så blir ej en 
gång din nagel deraf blå, mycket niiudre en aln 
iast kläde. Vid detta Jaliani uttryck steg bloden 
hastigt ur hjertat på Frans upp i bans ansigte^ 
och ehuru gnabbet om dylika ämneo var gam* 
malt dem emeUan, kunde han dock e) hindra sig 
att utropa: "Jag vet det, Julianus, jag vet, att 
éa -ar en fiende och foi«ktare af våra poetiska 
aftnar , jag vet att du hatar Skaldelif och Jionst. 
* Håll Franciscus — ropade Julian as med ÖgoD^ 
som bSrfade gnistra i det märka gruf hvalfvet der 
de i^todo det ar Skaldekonst jag älskar -^ijag 
just älskar den — och derföre föraktar jag edert. . . • 
Frans hade många gånger foioit vjutit dep smart-» 
samma erfarenheten af Juiiani köld och hat emot 
de angenäma konslfore tagen på slottet. Han häp-w 
Bade således icke du af ovana vid sjelfva ämnet ^ 
men han hade aldrig sett Julianus i eu så förfär-» 
' Kg och likväl tillika på ett eget sätt intagande 
^lalt Hela den svarta grufvans hvalfbågar hvi^ 
lade öfver honom och Frans, vidsträckt och gi-» 
gBDiiskt, såsom en hel himmd af jern. Julian ns sjelf, 
lång) men «märt som en vturanka och af mörkt 
slag 9 stod midt emot honom , vårdslöst lutad emot 
ett hdg spetsig sten, som sköt ut från bergets m» 
re^, och som för dess malmrikhets skull bUfvit 
polerad biauk, antijagen for AÖje,. eller för att 



Digitized by GoogIe 



Jagtslottet, 43 

^ med sin spegel öka skenet af blossen i detta duii# 
I ila hcra. Strax t på andra sidan om den blanka 
stenen befann sig ett gammalt gruftcbakt, sä djupt, 
att ingen botten deri kunde upptäckas ^ äf ven om 
man boll deröfver det starkaste eldsken. Med det 
j häftiga uttryck Julianos svarade Frans , hadehani 
1 kropp tillika fått en rörelse , alldeles som om han 
i cfetsamma nppstigit nr det bredvidliggande dju* 
i pety men ännu dröjde ett ögonblick vid stenens 
spegel, ocb sålunda i dubbel gestalt sjutes be^ 
redd att göra anfisitl 

I "J)u säger, att du älskai* Konsten! du säger 
! , ; • % ' svarade Frans, sedan han hemtat sig frän 
den fruktansvärda betraktelse ban nyss gjort här 
gfvanlöre — "du säger, att det är den du älskar. • 
Käväl! efter allt, hvad jag och väre öfrigeanhö* 
l*igc kunna alstra,^ af dig så djupt föraktas, bvar« 
för bar du då aldrig lydt den uppmaning, du så 
ofta af oss fatt höra, att sjelf i din tur försköna 
en <|väU ibland oss med en berättelse af Mtt 
slag. Då vore dia seger vunnen.^' 

Juliani stora glänsande ögon sjönko djupt, nojen 
likväl läojpamt. ''Nej, jag teg, broder Frans, Ijr 
jag hade mtet att berätta £r« Jag kitode käo*^ 
na, att ert kram var ett Intet — men jag kun- 
éit ej skänka Er nägon skönare dröm ur mig sjelf* 



få 

44 Jåotslottet* ^ 

Derlore teg jag. Jag Lunde Uott förakta och 
tiga" 

' EU Intet? en Dröm?" sade Frans, "Ett Spel? 
ett Joller? en Lek^ ädel genom Ijuft förtrollande . 
behag? Hvad är då konsten ^ om icke något af 
allt detta?" 

Mej — den är allvar ~ den måste vara så — * 

hördes med sakta ^ djup, nästan hemsk röst Ju* 
lian US svara. Sc dig omkring, Frans, i detta 
)ivalf| och förski*acks för konstens allvar! 

i sanning en Grinfva är en ganska all- 
varsam konstprodukt; men jag trodde du skulle 
veta 9' att vi under de milda glada aftnarne på 
Jagtslottet utölva en koi^st, som kallas den poe- 
tiska/' 

J veten e) hvad i utöfven, sade Julianas åter 

med sakta dyster röst, men med upplyftade klara 
ögon. I detsamma pekade han med ena handen 
på det förlarliga djupet bredvid dem, oeh fattade 
med den andia Francisci arm så starkt, att denne 
med möda kunde hålla sig tillbaka för att e} ned* 
störta i den gamla gruföppningens svalg. Nästan 
stel af fasa slet Frans sig lös från sin slagtinge 
och ropade: ''Är du ursinnig, yilldu mörda mig? 
vin du nedstörta mig här?'' 

Nej, min älskade vän, sade Jutianus. stilla, 

och släppte hans arm» Detta var verkligen in^ 

\ 



Digitized by Go 



JaGXSLOTT£T. 4^ 

geniiDg aDDåty än en fantasi ^ en poetisk lek* Men 

jag ber^ att för dig få' framställa någonting ^ som 
just nu, likt ett blått blixtrande stjernfall, gick 
igenom min själ. Tänk ~ min gode Frans 
tänk, om vi begge skulle beiinDa oss inneslutna 
liär nere i denna grufva — just här — och vara 
spärrade ifrån all utgång | all väg härifrån ge- 
nom svalget, som du ser framför oss: med andra 
ord, att Vägen ej mera fiinnes, hvarpå vi vid 
sidan af afgrunden kommit hit på platsen , der 
vi stå^ men att vi i stället pa andra sidan om 
djupet såge denna väg^ och sålunda derifrän vore 
förfärligt afstängde • • • 

''En högst fasansfull, föreställning/' sade Frans* 

Det är blott en fantasi , fortfor Julia^us. Men 
hör mig vidare. Tänk om vi nu ej blott på det* 
la sätt befiinne oss här inspärrade, men tillika 
TCMre «&£p8iie? Du kan lätt iflMigineå*a dig detta y 
om du blundar, oph jag på det här* sättet nu 
med detsamma drar dig. fram till Djupets k^ant • • • 

"Hit I Gud!'' utropade Frans, liksom redan 
iardig åti u^n syn nedrulla från bianten i den 
omätliga bottnen. ' 

■ 

Nä, det är blott en lek, fortfor JuUanus; men 
kor nu min tanke* Det i» och Ni kallar konst, 
är en sådan lek , som blinde föra h]är på branten 



46 JAfiTSLOTTETé 

♦ * 

af den spärrande afgrunden. Har den icke leende 
omgifoiogar? 

Frans teg med skräck. Uan visste sä myc- 
ket mindre livad han skulle svara ^ som han kän*- 
dCf att Julianus ej var hvad man kallar Pietist, 
ej hörde till antalet af tungsinta menniskor, som 
blott se lifvet i spader, anse alla fröjder för för- 
rädiskt lockande fällor , och sålunda kunde kalla 
hvarje gladt företag, hvaije poesi och fantasi for 
en lek, den blinde föra bredvid förderf ve ts brant. 
Tvertom var Julianus sjelf på sitt sätt jovialiék, 
få att den nyssnämnde förklaringen ej kunde pas- 
sa. Emedlertid meningen må hafva varit hvil- 
ken som helst -f- så gjorde taflan, som Julianus 
framställt, ett så beskaffadt intryck på Frans, att 
en genomgripande kall is lade sig ofver alla hans 
föreställningar x>m konst: och han stod länge tyst 
och tveksam i en besynnerlig konnexion af tan-* 
liar, hvilka skapade sig, svSfvade likt hvita skep- 
oader fwbi hans infaildoing utan hans iltgärdi 
och snart åter nedsjönko för att gifva rum åt 
andra. Som Jaliaatts ej af bröt honom, stod 
haa länge drömn»ande« Än tyckte .han AriostOy 
Giiarini, Marino, Wieland, likt Jånga leende snö- 
hvita .skuggor med de odödliga arbetena i ban- 
den sväfva på den förskräckliga branten i gruf' 
van, och, efter att hafva dansat eu stund på kan- 

É 

Digitized by Go ^ 



teD, muntert oedhoppa i djupet» StraxI tlodo 
der åier aodre lika ifriga och skickliga ati dansa 

pä den hyassa kanten — alla livita, snabba om 
h varandra 9 liki figut*erna på en arabesk. Den 
i«bildaiiigsrike ynglini^en läste i deras ansigteo såda* 
aa namn som Rousseau^ Fouc^ue''} Oelenscblä^ri 
Sptéss, Lafonteine, Walter Scott^ Gothe, Schiller, 
Bellman • . • och — Gud i himmelen! han^ Frans 
sjelf, med &iua dikter i handen ^ och alla hans 
slägtingar på slottet af alla slag^ somlige med 
Voltaire och Pii*oat andre med Musenalmanachort 
andre med Byron, Cowper, Irving, Victor HugQ| 
Lamartine i handen , g joi*de tillsammans en så hro« 
samlings att endast imagmationen i ett sådant 
hufvudy som Fransks, hade kunnat skapa en dvUk 
fentasi» Men, hastigt betagen af leende vidden* 
na inbillade syn, fattade han sig s|elf, blinksuia 
två, tie gånger, såsom man plär gdra, när man 
6Ah medvetslös åskådning äfvergår tAl tanke; 
han var färdig att skratta öfver sin inre skapar-» 
förmåga — hvarvid han åter på en gång såg 
hela den ofvannämnda lysande skiyran hastigt med 
stupande huivuden och liksom snabbt upplösta i 
en skön sno neddofta i djupet ~ och dervid gid^ 
å nyo en känsla af is genom hans väsende , få 
alt han älven ännu ingeniiog svarade * * 
MKy min vän Frans, efter du intet säger , 



Digitized 



48 



afbröt Julianus, så tillåt mig att göra en fråga 
Kna. Om Ni alle, konstäUkare, skulle, befinna Er 
Tid kantcii af detta djup; mea i stället för att 
vara blinde, såsom jag antog, hafva öppna och 
leende ögon — svara mig — skulle Mi också då 
dansa? skulle JKi äfven då utölva eder konst? 
* "Nej, vid Gud, icke,'* utropade Frans, betagen 
af en ovilkorlig känsla. 

Nu skall jag säga dig hvad jag menar med 
Konst, fortfor Julianus, och steg fram vid den 
andres sida ända till den fruktansvärda branten, 
. med skdnt sti*ålande, med djerfva ögon. Vi stå 
l|är, Frans, vi stå med öppna blickar vid denna 
åfgrund , som (enligt antagandet) stänger oss från 
hela den öfre verlden. Tänk nu, om ifrån den 
ftttdra sidan 9 der Tagen uppåt befinner sig — pcb 
till hvilken vi ej kunna komma , efter svalget stän^ 
ger oss der ifrån — tänk, om ifrån den sidan en 
char, baren af vackra och starka Tingar, kom 
gungande öfver svalget bit fram till oss, der vi 
nu stå. Vi stiga då med glädje och tillföraigt 

deri, och den seglar med oss bort öfver afgrun* 
den: den gungar så idealiskt lätt, att den ieke 
. sjunker i de djup, den med oss öfverfar, — men 
charen är tillika så stark, att den icke går sön« 
der med oss, utan verkligen bår oss, verkligen 

for 



Digitized by Go 



* 



JjLGmOTTET. öfei 

ior 088 oTver till andra stranden. Vi stupa dd 
scke dit ner. Vi sitta under 'seglingen med h6gt , 
«lämda fajcrtan; med kiara ögon se vi genom de 
djupa rymderna allt och frukta intet. Siunet är 
leende af alWar, är kraftfttllt och harmoniskt un- 
der s)elf va fört|usningen« Vi äro i fantasi ^ iikväl 
c| blinde y utan seende demnder. Sä fullända yi 
denna Segelfart , komma of ver till andra sidan , 
ocb hafva funnit vägen ^ som bär ditupp» 

^'JulianusV' afbröt Frans med enthusiasm, "en 
sådan segelfart I den vore i sanning den skona 
Konsttni O en s&dan char, en himmebk, skönt 
bevingad^ of ver af gr änderna flygande ^ raddan-* 

de — " 

Ja, och stark, Franciscus — ty vet, ej som 
ett drömspel blott, men på skönt allvar skulle 
• den verkligen fora oss öfver. 

"Förträflli|;tl O min brodeå !" 

Sock — - sade Julianus — och hans ansigtgi 
»orknade anda ifrån hårfästet ned till den ädelt 
rundade hakans slut — denna konst har ett fel 

ett enda förskräckligt fel. 

"Ett Itl? hur är det möjligt?" ropade Frans 
och trängde sig efter Julianus, hvilken gick åt 
«R annan sida till bakgrunden af grufvan» 

3 



Digitized by Google 



* 1 

Julianu^ sladnade och uppboide ett finger , itr - 
9om oftitd Is^faUoiog , atl 4eB Mdrt sknUe Tika uii^ 
4«ap oek ^ fäija hooMi* Frans t sada han, 4#a 

jag Dämat, dea äita koast jag omtalati 

oek lom ir lika skfib som kkta ilea har att 

iei» 4^ jSdaM Saiföra var det jag teg i 

alU ecira samqvåiai, osh jag skall aldrig uppbö>a 

Fraos afcadoade mid^r <iei haos frände forsvaiiB 
^ ( de skuggrlka malmhyalfven, och ban kände en 
lllfrap at| följa honanij» Hed # orjande lutad paa- 
^% |)od Hii^Q^ svärmiske sqq läoge yid deo po« 
lerade skimrande sten vi forr omfiäoiiil^ och dol 
ir osäkert huru läoge haos taakar skulle hafva 
upptagit hoDoaOy om icke| efter ea stunds |or- 
lopp I ea flock grufarbetare kommit t hans grann- 
skap i och med muntra hackor upplifvat det yttre 
sinnet hös honom, under det att ett täcke stilla 
bredde sig ofirer det inre.** Den, som påminner 
Oig den litterära stämningen i Sverige ifrån i8i0 
till 1 832, skall icke förundra sig öfvcr dessa tven- 
ne finga personer, eller öfver den vigt de lade 
på lifvets inre spel^ och på bestämmandet af b vad 
konst vore. De Iiade troligen i sina föreställnin- 
gar orfttt begge^ och gjorde andra orStt; men 
emedlertid sysselsatte de sig dermed* Kästan i 

alla kretsar, der n^lgon bildning fanns^ voro un* 

? 



Digitized by Google 



r 

fftr deei mellaii. Deraf hiBde^ att i aHa moh 
q^Sm y der lifliga meDDiskor fumwSi uppstod hvtnr-. 
fa SmKvMtt pl «tt sill, tom om lian Tartl vM > 
TCfrateolaM lor eit helt sKrskii^ tänkesätt i I<H« 
teraturen. Partiernas strider voro ganska olikia 
^11 rina Smnen. leke ettfid Tar det Irlgan om 
ISretradet inellafi den fransyska och nyare tyAa 
Vitlerhet^Of hvilka i Sverige hade slne föifäkta* 
ra å ena aidao i Stoeiholms-^ifliiarnay å den an- 
dra i Up«iiai Universitets yngre forskare^ lemte 
beggederas vänner i landsorterna. Frågan var 
också mingeti gång emellan !)egge jdessa ¥itter* 
het^r, tagne ihop såsom en enhet på den ena 
9ida0| samt den nyare engelska på den andra, t 
tdel fallet hade Byron» fieott, Moore o. j; ir. ahit ^ 
lof talare, både bland dem som last dem och icke 
list dem; och de gjorde tillsammans ett Insnlar- ' 
partraf icke liten stämma. . Konlinentalpartiet, 
som äiökade att försvara franska , tyska och sven^ ^ 
aka sånggudiBBOrna emot öboernes djerfva fram* 

* 

stegy sade derom allt ond t det knnde, men dess 

motstånduic upphörde icke derlBre att förtjusas 
af sina koryféer. Siiith'gen stadnade det icke en 

härvid, utan emot hela den europeiska kon- ^ 
sten (den engelska , inbeiaknad med den franska^ 

I 

Digitized by Google 



I 

5a Jagtsloxt£T« 

fyisla och ntensia) ställde sig Amerika méd shi 
gryende sköahet, och äfveo i Sverige uppstod nu 
ett sådant ultramarinskt pai ti| som i Cowper, Ir* 
Tiog m* fl. dyrkade presmntiTa segervioaare dfrer 
liela dea gamia verldeo^ Hvilket iifligl estetiskt 
gnabb y hvilka genialiska distinktioner och märk» 
vardigheteri kvilket fyrverkeri detta skulle åstad- 
komma i samtalen of ver hela rike t , kan mau be- 
gripa. Intet parti var alldeles renonce på sanning 
i hvad del påstod y eller på något godt i hvad det 
förfäktade ; men så var också intet parti utan 
galla och orättvisa emot sina antagonister. Säl- 
lan hade någon det vettet, att utan träta med 
$iaa grannar njuta af de smakliga rätter ^ som 
•Pindens tSrnor hade framsatt for honom på vit- 
terhetens bord 9 från hvilket land och på hvad 
sort tallrikar som helst. — Men Hugo Löwen- 
stjernas hus var ett af de treHignste och mest mo- 
derata» Icke derförci att e) aiia de uppräknade 
partierna inom dess krets Kvar fur sig egde sina 
brinnande hjeitar och hjeitinnor: men en allmän 
stark vänskap kastade sitt välgörande stora sol- 
sken of ver det ligre brokiga stxudsskimret, och 

T 

alla hade del gemensamma, att tillåta sig förtju- 
sas af hvad som^ kunde vara förtjusande, antingen 
det för öfrigt var öfverspändt eller nedspändt; 
Yildl eller elegant; gammalt franskt eller af det 



Digitized by GoogIe 



Jagtsloxtet* . 53 

»yasfe' fransyska slaget} tyskt eller sveasLt; tun^ 
imenialt^ msulariskt eller uHramadinskU Emed- 
lerlid bor det märkvärdiga ej förglömmas, att då 
Frans visserligen kunde anses för en kämpe » till* 
horig något af de omtalade slagen^ var dcremot 
Aadreas^s son Juliaous det icke af något parti alls* 
Såsom vi setty var striden dem emellan icke tiU 
sin cbarakter nilgon af de uppräknade partiernas 
respektiva strid* Frans kunde således kallas re«. 
presentant af nåjfot biand dessa partier^-— men 
Julianus var ej representant af något sådant^ om 
kke af Uknöidheten for alla samtligei såsom han 
sjelf yUrat. Detta hade aldrig förekommit Frans 
aå tydligt^ och tillika så gåtlikt, som vid upp* 
trädet i grufvan* ''Hvad vill då min goda vän 
Jujianus?'' uppi;epade Frans för sig sjelf| der Inni 
stod utmed den spegelklara klyftan. ''Hvad vill 
ium^ som beskyller mig att vara svärmare^ och 
är det icke mindre sjelf2 Han är icke en man 
af fasta Landets vitterhet ^ ej heller af Öns ^ 
och icke heller är han en ultramarin. Uvad är 
han? hvad vill han? Han är en dunkel JNe]-sä« 
gare till allt i verlden: ja^ cn Ke jasägare emot 
^g sjelf; ty när han förklarat omsider hvad han 
erkänner lor godt och äkta, är han genast snabt^ 
att i denna sin vän stöta sin blixtrande dolk ^ ock 
i o^^ixi Se bi oder^ äfvcn hon finns icke I'* 



Digitized by GoogIe 



Sk| / Jågtslottet. 

Dk grufvans vnidspet var l&rdigt, att,återböf« 

|a sitt arbete och till öfverjorden återföra de re- 
ftinde^ skyndade Frans alt laga sig i ordning 
hirtiiJ, ocb gladde sif vid tanken på «n ljufvare 
omgifoing uppe på det land, solen begläaser. Så* 
landa gl8mde han alla litterSi^a omstSndigheten 
Men Där han kotn fram till den jernbandade kor* 
gen eller tunnan, som hängde under ledjan, och 
grufdriingett påminte honom atl stiga i, sakna- 
de han sin släglinge och reskamrat» samt frågade 
hvarest ban dröjde? *'Ä, sade Petter i det liafi 
ris tade torrvedsblossel ennot en häll, för att göra 
det klarare — '*Herr Julianns^ hade icke lustf 
tror jugy att stå länge på ett ^tfilfe utmed den 
altpade stenen^ utan har längesedan gått genom 
det nya brottet vesterut bort ur denna grufva, gått 
of ver spången vid varggapet in ål Prins-sehak^ 
Ittf ock tänker väl på stegarne komma derifrån 
upp i dagen* Men om Herr Frans är lika 
van som ban, a€t gSrå en så farlig resa,, å&.it 
det bättre» att följa med mig bär.'^ Frans^ gjor- 
de det stillatigande, men ej ulan förundi aa öfvei^ 
ättikans vin lemnaK hcmoink 

Med angenämare behag log aldrig naturen emot 
någon menniska^ an emot Frans, när han^ åler 
sig uppe på jorden. Så tick var den ie(^ 
vandej^ klara ji, leende kontrasten emot hvad bam 



Digitized by Google 



' Jagtslottet. . 55 ■ 

Cl^fieirit der nttCy atl han marint tackade sin sed* 
nare dystra erfarenhet lor det nöje ban nu kfiode* 

Vär han kom till sin hast, var Juliaoi redan bor* 
tey btaraf han med ökad förvAningsIot^ att hans 
-frände vidit hem förut. Utan appskof satte han 
sig derföre upp i sadeln, och sporrade sin Dul- 

0 

eefal munterty i mening» att åtminstone på vägen 
tfpphioaa sin bistra kusin. Alen äfven detta in*- 
tlräffadé ej. Med snabb fart skonade han ej s^l 
ansigte och inga ^nar, hTilka, under det de ^ 
afbrätos, gåfvo ett doft skall i vildmarken, som 
upprepades af friska eeho^s enM>l mossbehang- , 
åm gröngrå klippor. Dulcefal gjorde de raskaste 
språng o/ver skummande skogsräDuiiar, bildade 
af den våta årstiden. Slutligen kom Franr till' 
Jagtslottet^ steg af, flög uppför trapporna. Meot 
Julianus var lika sCi litet att liäiTa hemma, som: 
vid den mörka förskräckliga grufvan. 

I^DJE BOKEN. 

» Son Tar Iter fSrvandlad. 

I3o&TA Uti en annan trakt se vi Julianus stilla 
.och ledigt trafva på sin hSst genom efi skog, som 
med sin friska morgonluft var högst angenäm* 
Utan att gissa aadamålet för hans ridt ^ ifall. 



Digiiizeci by LiOO^lc 



S6t J^aXSLOTTEXi. . 

hflD hade något » $e vi blott i hans aqsi^.*» 
kuru glad dea kringliggande oejdea före-» 
koni honom ) ehtirii ingen roensklig varelse syntes*. 
Att någon släng af Menniskoledsnad bodde hos 

dcnuci unga hjerre, såsom ett arf af hans fader 
Andi^eas, Lao vara intsstänlLt,. då han nvt befana' 
Sig i sin ensa^nbet med ett utseende af lätthet> 
Sdåoiii liäi' maii^ är biefriud från nugontiiig forarg-* 
ligt; .Qchf eAer han på sin ridt ilrån Grufvao. 
hade tagit en alldeles oiatsatt Losa emot den^ 
hvilken förde Lem till Iltrr Hugos slott, så sei: 
det ut som. han h^rkennu vUle komma dithem^ 
eller trälTa sia vän, den unge ^iig.areti Fiiaus.. 
på vDgcn, Men hvar hade Lan tillbragt naUenZ 
Hastigt öppnade sig scenen,, men skogen vair 
derföre icke slut. Det vai* en ¥iid piats-,. aiiöjd 
loidt ibland boga åJdriga bi*anter och' unga- trän«. 
Stället var jeioat .9€li> gräsbevu&at^ liksom eftec 
ett Svedjeland, L vilket iöx längesedan dtr kanske 
varit bi*äddt, och förorsakat den öppna platsen^.. 
Qfver ett vidsträckt berg tiU veaster brusade ett 
vaUenfalL^ ocL dess fiHbka skuuimaude svall emot 
ett antal kullriga gråstenar, vid bergets fot be-^ 
stänkte belär planen vi dt omkring med pertt^r*. 
Vattnet ledde sig sedan i en bred men grund a 
förbi några himmelshöga taHar^ smög sig bakom» 
den gröna mossomviifade kuUen vki sida^ om dem|, 



Digitized by G 



Jågtslottet» * 57 

och sjönk de ref ter i bebagligt sus undeFeB Lro, 
kvaiofver skogsvägen gick vidare. Men just liär 
stadnade Julianiu^ steg af^ och bandt sin häst 
<aed tygeln vid l>6i*ian af hroxis ena iedstiog. 
Skulle ej här uågoD god ilicka mcita honom? 

Om så var^ satte sig Jttliaims likväl ganska 
lugn på. eu hred sten utmed strömmen, och he-> 
traktade vattnets resa genom lifvct med ett glän-, 
saude ögonkast , som tillkionagaf en stilla koa-* 
templatioD, men icke grubheU — £u slags hest 
och monotpnt skri hördes mi pä afsiånd af vatr 
tenfåglar, och gaf tillkänna, att en insjö hefanis ' 
sig uppe i skogen. Häftiga vingslag då och då 
af en hök bröto sig fram genom luften med ett 
kraftigt ljud, och. morkuUomas rop fuliändar 
de sIutiigcQ denna trakts vilda behag* Så af- 
brann ett skott på långt håU, och gjorde i ett 
ögonblick alla fåglar tysta,. Sex gånger jupprepa<r 
des skottets ]|ud uti alla direktioner i den rena ' 
morgoalttften — - allt dc^vare ju mer i fjerran ^ allt 
underbarare^ emedaa man icke .hörde eller såg 
något spår af sjelfva Jägaren^ som lossat skottet. 

I den härefter uppkomna stora tystnad lyssna* 
de Julianus skarpt för att upptäcka h varifrån 
skottet kom, eller om någon nalkades. Men allt 
var så stilla, . som om ingen.enda af skogens rymr 
ier vågade, audas^ eUer satta ned sin redan ijf- 



Digitized by 



tade £otl fageit bondl glåbte^ i^gen vinå »gl9i& 
öfver taltarnes spetsar.. Uimmelen Tar sköot tönt; 
— den klaraste, tystaste kristalldager sof pä firma*- 
»CDtet. Då l>ör jade sakta,, sakta ea flö{t*4:oft boras*. 

Dervid böjde luIaaDUS. basiigt sitt bufvud.. Me^^ " 
fodien^, som spelades,, var väl bögst enkel^, ocb 
flöt som. en: osynlig, åder genooh nejdien ;* meti! dén> 

m 

var af en beskaJOCeoJbet,, som djtipt. intog*. Omi 
tobgångarne voro. med eller utan; Loust, kan icke 
sigast meo; de böjd^ sig: pjt ett^ sådiint sätt,, att: 
^med all deras djupa, melankoli,, upplöste sig. likväl 
b varjie tonfall i en» barmonislocb lefiiadsfjiskBryl- . 
ning.. Julianus; kände en*, magisk, dkagnihg: af des<«- 
sa ljud, den. han.iicke oroade sig; med att förklara 
men ban öfverraskadés allt tnerocb. mer,, eme- 
dan, han; väl. någpngang hört apléenfuli: Musik,, 
men aldrig dessa, vändningar deraf tilt syajka ocbi 
en slags undisrbar- beisa i. sjélfva tonenia.. AIH^' 
för hastigt slutade flöjtep :: kanske fortfor Spe^* 
mannen sakta ännu, men utan att mera. hinna Ju« 
Iianusk Spelet upplöste sig föi? bans*. själ i ent 
svafvande obestämd skönhet likt iargernas. darr*- 
ning emellan löfven tidigt en himmelsk morgon.. 

Cä altt detta följde inga. betraktelser, emedan: 
ett aiuiat öde vJnt»de deoi unge adelsmannen, då 
ban. i, största, bast måste skynda upp ilVan sle— 
WMy, iatlft en. stör i. banden,; odi oa möjligf„ 



Digitized by GoogIe 



frälsa hSst, om möjligt, sig sjelf. Es Mor 
varg g)rinad« med ludna käftar emot bonomi ock 
hade redao gjort anfall på Juliani hä&U LäDga^ 
gulsvarta , sLoiia hår glSaste of?cr nUVent 171g 

* och högt dessogoD hruano irildi ochåå olov* 
iluiU^t emot deu unge maoDeu^ att det tjdligen 
xnävktesj^ del deima varg aldrig forr varit i ho» 
salta meDnis)rt>rft grannskap ^ och insupit deuskr&dt 
I^alurväseud^A käoiia dervid. Julianus var dock in- 
gen svag gpsse, atan gaf ulfven dugtiga rapp 
ined sinr stdr, och detta tvang, dea sednare atl 
lemna hästen och i stället göra anfall på sjelfva> , 
menaiska».. HiiteD: hade vat för honoms varit en^ 

' fetare och haitre föda^^w Adelsmannen yr som: var • 
väl växt,, och således icke tj^ock , icke för fet. Ha-^ ' 
de derföre vilddfuret i ro filt £0% sitt omdöme,, 
skulle det vis&i icke hafva velat äta den uqga 
vackra yngUngen^; ulan Lellre qvaiLJifvit \id Lä- 
sten , hvilfce» redan y^t» särad i hringaa* oeh ge- 
nom rinnande hlod retat fiendens lynne: men dä. 
Julianus gifvit voi^en ett sådant slag i pannan^ 
alt dess ena öga hängde på det ludna- kindbenet 9. 
•var detta mer än som kunde fördiagas, iivarföre 
han med ett djerft skutt hoppadV emot Julianiiansig- 
te, störtade honom med' sina fram tassar till nar«- 

■ 

, ken^ visade midt ufver hans strupe tvenne de hvas- 
' saate och skönaste- hvita- tandrader-^ samt var i he^ 



Digitized by GoogIe 



6é Xk^tSLOTTET; 

j^repp, att med ett enda bett gifva Xulhrni själ in- 
Iräde ibland de ljusblå spökenas bfirar — då just 
t rätta stunden ett skott koni i en blykuIjEr sprang 
in X ulfvens hals, ocli tvang honom att ivå hvarf 
tumh eai ned åt bSickens strand, der ban st!ad«^ 
nade emot en sten, med buken vänd i vädret* 
Ur vargens tjocka lials rann genom såret en mörk- 
röd blod öfver det friska gröna gräset sonr i*e-^ 
dan förut var förskönadt af morgondaggens iLhr- 
ra perlor. Kulan hade gcnoaiträngt strupen , sa 
att Targen endast beboTde draga en enda stark 
su<2k för att dö; ^ och klorna i bans tassai*,. dem 
ban under vrcdca långt och hvasst skjutit ut ur 
* deras raggPga göinmor, suto ännu spetsiga utey 
och ville hämnas deras egare efter döden* Juli- 
anus hade ej* bunnit att bJifva^ särad mei* än i hö^ 
gra bandlofven, der vargénr venstra framtass ba- 
stigt hade rifvit honom; han steg .nu upp ocb 
såg^ från bergen bakom pfnnen en kart nedkom- 
ma med muntra steg;- en bössa, som hängde undler 
enaarmctn, tiilkannugaf att det var vargens hane- 
mam 

'*Nel gif mfg er venstra band till handslags 
och låt den högra vara, min unge vän ^ sadb jäga^ 
ren när han framkommit' det går an, att bel- 
sa äfven med den.'*' 

' Julianus g^af honom då djen i stället j^, med ea 



Digitized by Googie 



0 



vanlig -nicl 9 ocli såg pä den dnltomna itiiga lar^ 
leiiy men fann honom alldeles obekant/ 

''Me*>, — emediei tid, lag genast af Er rocken» 
▼i shnk bese sftret på hdgra handen» ett rarg-. 
bett kan vara giftigt.'* 

Julianus drog den korta ridrocken af sig och sade 
dervid:* jag har dig att tacka för, att det Ttrk-* 
iigen ej blef ett vargbett» utan att den vilda be- 
sten blott hann klösa mig med en af sina tassar* 
Det kan da éj vara giftigt* 

''Godt» sade den främmande, kom ändock med 
mig till slranden, vi skola skölja arn>en i kallt 
vatten» att vi (S se pä skråman» om tiågdn sena 
hlifvit afsiiten* Vargklor gå diupt.*^ 

Adelsmannen lydde, följde med karlen till stioai- 
ineo» och lät honom utan motstånd tvätta hans 
särade hand* iteia händelsen hade pu en gång 
förändrat hans stämning, och satt honom utom 
sitt vanliga satt att vara* Han hade aldrig förr 
varit i varg-famn« Han kände mycken svalka 
« under tvättningen; den främmande gick väl nä- 
' got plampl till väga» hade ef afseende vid att 
slaska ned honom» men» hvad såret beträilade» 
yfsade han skickKghet, ' och behandlade allt så 
händigt som en fältskär* ~ Detta gök* godt» sa« 
de Juiianus; jag . kunde verkligen hal va mist 
Ufvet — nå t det hela så — men emedlertjd Si*- 



Digitized by GoOgIe 



6a jAaTSiOTTET. 

I 

det bra att lafva — olämde riddare^ b]i|iiiieIeiK 
skall låta sin vdl&igoelse regna of ver dig! 

''Jaså. Mio berre lär vilja säga så myd^t som 
att Herrn tackar mig» ~ Hvad regnet oc^^him» 
tnelen vidkommer, så töra de ej mycket eft^frå-^ 
ga om Ot:rrQ blifvit ibpibiten af en varg tiUa^^ 
de mannen keode. 

Julianus såg på hoBom» ~ JKå^ sade ^anslut** 
li^i^Q, om mitt Jif ar så likgiltigt, bv^|-fgre to^ 
du dig mödan att tvätta mitt sår, 9n 'mer, att 
skjuta va^^gen? v 

"Jag i Lvarfoi' icke? jag tyckte 09) Herrn,'* 

Nå, men bimmelen, skulle den ic1|e ock kun^ 
na få lof att tycka om mig, o«b viljj^ se mitt iif 
räddadt? 

✓ 

''Som Herrn bebagar. FöVmodKgen sikall det 
vara en aliegori, eller sådant, som , icke mcoar 
bVad som sägs. Det kan min berre väl förstå, 
att himmelen med sitt regn och. solsken icke tan*- 
kei\ på mia berre**' 

Julianus såg på den kallsinnige Skogsnvannen,. 
oqb teg. Han: hade först ansett honom för blott * 
eu bonde, utgången att jaga; men bans uttryck 
gåfvo tillkänna en person , som gjorde distinktioner 
- och hade fallenhet föi* tankar* 

Ja, sade Julianus, och kunde ej undvika- att 
sjsjf litet le .öfver^sia himmel 9. som^ skulle regnat 



TkGTSLQTrSX. ' 6^ 

niRngoelscf — ja, sade Iwn, jag tror verkligen 

JMS duy. att biaimeleo icke frågar efter mig, 
Gcli troligen skall den icke göra dig något gpdt, 
foir ilet att du» räddat mig. Eoaedlertid är det , 
ttägeoiio^ bos* dig^ ^om behagar nug; hvad be* 
ter du2 

''Sag beter Ricbard Furuino. Men y oan Herrn 

tjcker som. jag^ så kunna \\ lemna dessa narrak-, 
tfgbetery ocb är efter, om det är något lif qvar ^ 
i &a$ten % ty* med Herrn sjelf är del na ingen fa>- 
ra. Åja, hästen kaD också hjeipas. Men största 
»vårigbelett är att Dt honom i ttaikt, utan att 
ban förblöder» lag tror visst, att min Herre bor 
bos Löweosl/erna?** 

Jag? bura vet herrn det? IsanniDg, Hugo Lo* 
wcnsijerna ar min farbror, jag heter Juiianus Lö* 

'Till herrarnes slott är en oeh en half mil, 
det är ooKijligt att få hästen dit, utan att han 

dör af blodfurrinning. Det är bättre alt fura 

honom hem till mig; det år ett godt och vae* 
kert kreatur., äkuiie ej afven^ Juiianus kunna. 

följa Lem tiil mig på en dag?*' 

Juiianus. betraktade- den. frimroandév hvars fvl- 
bga,. något långa,, men* unga*, och iria gestalt in* 

gaf furtroende, och beviste, att hans hem icke 

måtte' yacai någpt dålig|i hem^^» utam ait man. dbc- 



Digitized by Google 



m 

64 Jagtsloxtet. 

• « 

hUt kunde äta och dricka behöfligt, lainf haf-« 

va ett gladt samqväoi/ Han såg också på han» 
kläder, som Toro giofva, meiT hela, väl gjoinla^ 
efter deras iasoD, och starka , samt i synoerhel 
under vadmalsrocken en vest af mycket finare 
slag, att hans Tärd ej mätte vara i^si knappai' ' 
vilkor; men en man^ som väl kunde utan svåuig-^ 
lict Ljuda en Läst ocli karl lill sig;.~ , • 

Jag kunde väl föifa med • • Furumo ^ ja det 
kunde jag visst gora — men hästen — ja ^ för hä- 
sten vore det visst också godt^ att komma till 
. . Furumo » t j jag vet ej hur han skutf e kunn» 
komma hem, än<ki hem nu i denna stäilning-^ 
men — 

-^Ja,'' afbrot dta fråmmamie, "du vet kanhända 
ej en gång, huru du skulle få hästen hem till mig*. 
Men det skall nog gå. Se här i hast ett lorband,. * 
gjordt af denna rimsa, som |ag alltid bär i min 
iicka, för sina orsi^ker* Tag i denna ändan. Nu? 
gortk vi sä här sä det är bra/' 

Hvad åe vidare- yttrade till* hvarann- under bo- 
tandet, eller rättare förbindandet af hästen, var 
ganska vänligt och förstfln<Kgt Hästen fördes se- 
dan i släptåg, och gick visserligen ilia, men kom 
döck af stället. Hela denna sak medförde man-- 
ga göromäl, som fordrade* omtanke, och var i 
sig sjeljf intressant, ' Juliaaus hade alliid älskak 



Digitized by Google 



Jagtsloti£t. 65 

förrättttiogar tilc i fria luften, i sykmerhet alil 

som angick , hästar. Meo det, att läka dessa djui*^ 
hade aldrig händt honom: derföre gjorde dcnua 
händelse honom mycket Doje^ hel&t nör bao såg. 
den skicklighet och ei farenhei, hvai med den främ- 
mande gtek till väga i sina handgrepp. Under 
förbandet skulle det söndriga köttet och den ska«* 
dade huden först läggas i god ordning; något 
linneskaf gjordes oeks& i hast af Faraimos i^na 
skfortärm, hvilken för detta ändamål drogs fram 
under rocken, och strängt raspades med en knif« 
Juliaaus säg, att hans skjorta jemforelsevis emot 
rocken v^r ganska fin« — '"^^S du nit i belski, 
sade Aicbard^ och led hästen sakta dit framåt. Jag 
skall gå ner och bese min skjutna varg ; dess skinii 
är ett af de skönaste* Min di*äng skall gå hit 
cwjh draga af det. Vi kunde väl guia det, men 
vi hafva icke tid dertiU för hästen^ som bchöf-» 
ter hem.** 

De började gå genom en trakt af skogen, som 
var motsatt den, hvartfråo Julianus kommit» fien* 
na nejd var intagande, sval af morgonvindar,, 
oeh ännu mer uppfriskad genom en sorlande bäck ^ 
som här förde sitt kraftiga lopp, föga känd «tf de 
iefvande. Efter en stund kornmo de Ull en hög 
klippa, alldeles vid flodkanten^ Vi måste.hai* kvi- 
ift hästen innan vi gå längre ,l wde Julianus^ och ' 

» 



Digitized by GoogIe 



66 Jaotslottet- 

afveD i^åde jag sfelf ttac^tt något , ty Yttdlrai»* 
Ibcr totiir ä^ fitilLemligfr i mm sinak^ odi fåg 

ville geima se mig om här ea frtund* Deona pfats 
behagar mig myckel, mycket*. 

**iiig behagar dem också sade Furumo med en 
sakta ^ vänlig röst* ''Lat oss iiila ett ög^onblick i 
gräset vkt klippan,, medan» hSsteOi b^arsig*. Har 
du kört häudelsea tmd den» vackra Magdalena 

Magdalena? menar dir den beryktade Toipar— 
iickan från Uffvasitnd? Hoo skall bafvadrank^ 
Bat Bågpnstaii& här i skogen^ jag har blott horl^. 
iAd heaire,> att hon hade ett gatiska dåligt ryk te«' 
^JEa,. sa^ EbrunuK Bon var ^ - alla 
• l>oadgoesar kände heima väL Såg da henne al^ 
ArigZ** 

ITefy. fag: såg h^nrn- åldrigt» men^ när hennes^ 

drunknande blef bekant, gjorde det uppseende*^ 
Mand allt folk,, och jag herde en» gammat gum-» 
ma säga,, att det var gaaska bra hon: dog ^i , eme- 
dan hon annars förderfvat hela ungdomen- 

'7a,. hon gick i ^eHniDg pu mörknande vig- 
Emedlertid var hon. vacker». Uär från denna klippa 
stupade hon ner i forsen, ocU sväljdes af vattnet/*" 
Här? sade Julianus och steg upp*. Det vie*- 
ker stor rörelse hos hvem som hetsig, äfven den 
inest främmande, att se sig omkring på en plats,. 
^ der en menniska détt« Han gick lyst och upp- 



Digitized by Google 



Jaotslottet. . ' 67 

aiÉrksam omkriog, besåg klippans kanter noga^ 
och stirrade med en synbai* känsla ned i vattnet. 
— Det enda jag hört om ^ennes död, Hichardi 
är det I att hon skulle hafva gått till skogen att. 
söka efter sin faders borll^pna får; då skall hon 
slutligen af en gumse blifvU nedstångad i tatt* 
net. Men detta tycker |ag låter orimligt^ 

. ''JDet är visst också osanning sade Furuooo» 

Vet då du närmare^ huru hennes cläd«tiligick2 
'**'Ja, jag var icke så läogt ifrån** 

Och du kunde icke hjelpa henatf? 

'*St§U dig hir bredvid mig på kbppana kant^ 
och se ned i vattnet > ^ skall du i korthet (ty 
hästen bör ej vaala för länge]): få höra bela bän— 
delsen» Magdalena — det ir skada „ att dtitat-^, 
drig såg henne — « Magdalena var vacker*. Honi* 
Tar vid sin död nitton år . och bon hade i tre år 
varit ett rof för skumhet.. Huru hoa ifr^n. boi> 
jan blef det,, det bör icke bit att berättai^ det 
tillhor egentligent bofvea. Anders. JETriksons: hiisto--* 
ija.. Nog^ hou var nu nitton är- Mens efter du 
iiågade mig,, om jag icke hade kunnat fajjelpft ben-*- 
Tuty efter vi stöda hvairann nara; sä skall jag sä;* 
ga dig min enfaldiga tankey, ait bi^a var bjelpty. 
när hoa slupade ner i vattnat — ^ ty, innan det 
akedctei^ var hoa till utt sinnei» sitt ansigte> ock 



♦ 



6Ä JAGTSl.OTlETr 

sioa ögOQS djupa uttryck helt förändrad. H<»q» 

var åter förvandlad." 
Slöi tade hoa då sif^ sjelf ned af ånger ellef 

(ortviflan? 
"Nej/' 

Hin. Jag trodde verkTi^en af dina uffryck ^ 
«ade Juiianus, att du hade tyckt ooi Magdalena; 
men dä skulle du väl pä något sätt bafva kun- 
nat förhindra, på något s8tt hafva kunnat fiitta 
.uti henne, så att hon ej fallit i forsen* 

"Tyckt om h^nne? — Du menar , att jag varit 
kär i Magdalena 2^' 

Ja — 

'Icke så. Kär t någon vågar ]ag icke säga att 

\ jag någonsin varit. Vi äro här ensamne i skogen^ 

det ökar ttpprikttgheten* Berföre skail jag säga 

dig det, som torde förvåna dig, att jag aldrig 
♦ 

har sett någon rätt älskvärd flicka." 

Då är du mycket lik mig. Jag har dock icke 

ännu rest mycket och sett mig omkring: det kan 

således hända att jag förändras. 

"Jag liar rest. Men vi äro ändock i det nämn- 
da fallet Itka. ~ Låt oss nu äta och dricka, den» 
na käUa är i hela trakten den klaraste.. Jag har 
härifrån blott några stenkast liem till mig; ock 
om du ser dig omkring, skall du finna en m\åf 
som ej eflergifver Herr Löwenstjernas^ fast här icke 
' står något slott. I stället har jag Lär en källa*^ 



jAOTSLOTT£f« 6g 

^taftir }ag dricker hvar morgon ' $åsom nu 

nuadre löv att sysselsätta mig med magens stär-' 
kände, än for att se yattnet, och smaka dess be^ 
)iag. Detta är min egen bigare: jag har den all- 
tid liggande här under stenen med gröna mossan 
ofyanpå; så mycket du vet, i fall du kommer 
hitat ensam en annan gäng* Drick! men ir del 
icke föi tiäiiiigt? Nu komma vi att frukostera. 
Var god — du kommer Al bättre, medan jag hål* 
Jer i hästen tag upp ur min högra rockhcka: 
se så , det är^ söUn jölksost och godt fär^kl bröd. Du 
älskar det visst?'' 

Juiiaous bejakade det med ooje* 

''Så tag. Vi få icke stadna, ulan genast fort* 
ifillft' vår gang med hästen: men ri kunna taga 
lör oss och äta under det att vi gå framåt* Det-> 
la är en af menniskans egn^ för mögenheler." 

Sedan de pä den smala gångsligen kommit för* 
hi en hög och möak bergskräfva, hvaruti flera 
unga lutande björkar med ljusgröna löf hade sitt 
hemvist, vände de sig till venster, då de hastigt 
framför sig sågo en liten dal, genom hvilken den 
forr omtalade bäcken slingrade sig, och midi i 
dalen några hus, som i allt tillkännagåfvo den 
slovsla snygghet* Sjeifva byggnadssättet på hu- 
sen visade en enkel smak, och alltsammans gaf 
en anblick af ^tor trefnad. 

é 

% 



Digitized by 



^0 JA.OTSLOTTET. 

Mtii wi ilwla fcke ISngre befltla, kuru Xolitti» 

tmi Löw€Mtjenia o<^ &ichar4 Furumo firaiii« 

kommo till den sednares HemmaD^ hura de ste* 

go in 9 sidlte och fodrada faistas, besftgo värdMs 

ttx mörkbruoa kor och deraa de)a| hvilk^n hada 

utmärkt reatväUade häDder; hurude ordoade nå- 

|;ra iftngar, $om utgjorde Tridgårdea i åto, druc» 

hOf mådde val, och emelldQåt sade hvarann 

skilligt. Ingenting märkvärdigt tilldrog sig, mea 

timaiaroe gingo hattigC. Äfvett den följande nät* 

tea tillbrogtes utan händelser* De begge lågo t 

aaiDina ruDHi i hvar sin något hårda men svala 

sfiog» sofro utan drSoMMr, Takmcle tidigt^ acli 

stego upp vid godi Ijqne* Endast det kan an« 

arilrkasy' alt då luliaous klådde på sig och såg 

•tn värd göra detsanuna, upptäckte han ibland de 

kläder, Richard om aftonen lagt af sig, en flöjt; 

hvaraf det hastigt föll honoai in, att Richard 

»åtte hafva varit samma person , som Julianus 

morgonen förut hade hört spela några toner på 

« 

aflägset båU i skogen. 
Deras första göromål var nu att gå till stallet ^ 

och de funno den bitna hästens sår mycket för* 
' bättradt. Ej blott det omsorgsfulla ^mslaget, tvätl^ 
ningen med kallt vatten^ kryddorna och sköt- 
seln, utan ännu mer hästens unga blod och goda 

iäkhuU hade satt honom i stånd , att utan stor svå- 

• * - 

% 



Digitized by 



/ 

0 

JåJBwstmrn. 71 ^ 

vighet kunna koiuma heni^ Julianus bad Richard, 
ålfliija 9ig på hMortMi»; delf lOt bittms tkuil, 
•meciaa iåan 4fel£ ännu Tar låogi kammeii i 
foVståodet att rätt l^da och bchoadla ita ^juk; 
dM§ Anhi lim sio nriffds silkkap, mest af atla 
uiMoUkor^ hao hittitis träffad, öfvereasatämBia med 
haas eget lynne; och slutligen sade honom d^n 
fiaara kio$la, aom imttniilikl Åtföljer alla bmiré 
«iaos barn, ^tt, di han njutit qvarter iio« MJh 
ckard, borde han tiltb^ka soka gifva honom nå^ 
fot djrlikt gfistfrihetsbeTii keivna hot sia farbrov, 
Hichard behöfde icke länge bedjas: han hade e) 
aå ita velade affllrer pä allt faemmaOy att han ej 
aiaallan&t kuode vara darifvAp «^ de fS^at it. 
Likväl bfgåfvo de sig ej åat^d lorr än ett st)fcke 
fram på dagen , eedao arbetat faeaaiui var satt i 
god gång. ' 

"Derf^re bor jag på Iafi4^» och i^iahtr 
nig aldrig dcrifrAn. 

BRE Hugo Hamiicar satt vid raiddagstideo i 
åtar t säUdkap på sitt Jagtslott» solen sken genom 

fönsterrutorna in på det viil ordnade bordets glioH 
laanda silfVer, allas ansigteo voro glada, ochgub* 
ben sjelf tyckte så myjcketmera om dennfi stund > 

som det rar middagsmåltid; ociå haniäLDade den 



Digitized by Googie 



^ Jaktslottet* 

under fantasiens omfång. WkuB br6r Andreas Ydr 
endast något trumpien, eller rfitlare föruDdrad 
* deröfver, att hans soa var borta. Han kände 
de icke goda fallenheter ungdom understundom 
liar, att vara borta om nättema; men han hade 
alltid förut haft skäl, att med sia son Juliaaus 
göra ett undantag: han Tar således nu med rat^ 
ta ledsen» — Rätterna voro redan ätna, utom deu . 
filta, hvarföre Hugo befallde sin gamle förtrog-* 
Mf kammartjenaren Jaeques, att taga fram en 
butelj dry madera^ som borde förtäras med ba« 
kelsen. 

''Ifå Jakob, hvarfSre skyndar han sig icke. 
Utan står med sjelfva buteljen i hand både länge 
och val vid fÖQstret, har han icke hört, att Hans 
ITåd befallde honom, att han skulle skynda sig?'* 
— sade fröken £ieonora — - Hugos trettiosju-åri<- 
ga syster, som kunde räknas ibland barnen, efter 
hon var vida yngre än sina begge bröder, Hugo 
och Andreas, men dock ordentlig tvis kallades Tan* 
te af allesamroaifs. 

Jacques vände sig icke en gång om vid hen- 
nes uppmaning, utan fortfor ännu att stå vid 
fönstret bredvid skänken, ur hvilken han hade 
framtagit dry maderan. Han hade den i venstra 
handen, och fingrade flitigt lacket af buteIjkor« 

ken. 



Digitized by GoogI 



Jai&tslottet* 73 

'$Bml hoJl äfven cxi biaok kork^kruf i dea hcigra^ 
men hade alldeles förgfltit hvÄd bruk haa ekuUe 
göra. af »tt jnstniiiieot 

''Men Jakoh — t^v^d |;år det då ät honomi 
Jakob 3'^*** sade Snau en g&og fröken Eleonora (ty 
hon. ville icke begyona^ata sin mapdelforni , innan 
hennes ^las var isläget, af angenäm vana att doppa 
den förra i det sednare). ''Det syns, att ban §r gain« 
oial bär i buset, noon cber Jacques, det |ir också 
intet ondt deri, men " 

Riktigt, rikligt, mumlade nu kammartjenaren 
för sig s)elf— jag tyckte genast att det var Herr 
Julianus. Jag loicle väl nu få duka at honom, han* 
lipmmer hem och är redan på borggärden 9 ban bar 
jis6t icke ätit midd|ig. 

Frans, som haft niesla släl att tänka pä sin 
kusin och vara förundrad öfver hans bortovaro^ 
steg upp, och gick hastigt till fönstret*— * "'Han sit- 
ter ej på hästen? sade ban» Hästen är i bandage, 
bar Julianus räkat ut för vilddjur i skogen?'' 

Vid detta ord sprungo alla upp från bordet 
s&som rörde af ett elektriskt slag. Till den grad 
Sro alla menniskor intresserade af vilddjur. ''Gud 
ske ^of, han sjelf tycks dock vara ganska oskadd 
dcb gä med ssikra steg, sade Herr Andreas. Men 
/ b vem är den långa, raka karlen , som häUer i ty« 
geln?" * . 

4. 



4 



Digitized by Google 



74 Jagtslottet. 

Den gamle kaoamartjeDaren hade under tiden 
gått ut i koket, ocJi med omsorg eftersett, om af 
^de förflutna rätterna så mycket iundé Mmlas, att 
tillräckliga ^ smakliga och vackra portioner kun- 
de uppläggas deraf åt Herr Juliarius. Detta in- 
trä£Eade verkligen. — Ehuru icke son i huset ^ 
och ehuru han ej om qvällaroa berättade något, 
éj heller var stort vänlig om dagarna, stod dock 
Julianus utomordentligt väl hos Jakob ^ och nSstan 
hos allt husfolket. 

Emedtertid hade de begge resande gått upp 
för trappan, och Julianus med sin vän steg in i 
salen, der LeJa slägten var församlad. — ''Min 
farbror och min far! sade han, jag for här med 
mig en bästdoktor, som botat min häst för en be- 
tydlig skada, och dessutoai räddat mitt lif i en 
skog, dit jag ridit ior nöje skull, af kärlek till 
ensliga betraktelser." 

Ditt lif, min Julianus? ropade Hugo och gick 
fram med öppna armar. Hur heter den mannen, 
som bevisat oss alla eo så god tjenst? 

"Furumo'* — sade deu främmande, och böjde 
sitt hufvud till helsning ganska vördnadsfullt. 

Eleonora, Andreas, Sofia, Aurora, Henrik och 
Frans vände nästan alla på en gäng sina ögon på 
den inkomne gästen. De funno i honöoi en hög- 
växt man, vida smärtare om iifvet, än om axlar- 



Digitized by Google 



Jagtslottet. 75 

tm^ i en svart snygg drägt^ stora allvarsamma, 

-ogoo under svarta ögonbryo; icJlc just stor, men 
nk iifisa; eii mun med fylliga Isppar, till sin skap« 
nad nästan leende; något låg panna under ett 
rikt hår; samt kinder , mm hvarken n>rofSr roda 
eller- bleka ^ hvarken för feta eller magra , men 
fyliiga ock af den färg, som tillhör en stark helsa* 
De skulle leke hafva baflt tid till en så lång 
och noggrann undersökning om den frflmmandes ut^ 
seende^ om icke en paus uppkommit derigenom^ att 

' han, när han helsade, sade ingenting mer wH 
Herr Hugo, som Täntade på att få höra honom 
säga något 9 viile ej heller å sin sida börja tala. 

' Den gode Slottsherm skulle åtminstone faafva haft 
hist att stiga fram och trycka hans hand, såsom 
laék for brorsonens räddning. Men det var nå- 

^^ot icke beskrifbart, som ftngslade honom, och 
sona gjorde, att han oombedd nästan icke tor- 
des taga honom i handen. 

Slutligen sade han litet platt, och, som det 
tycktes, utan att stort tänka derpå: ''Är han då 

"▼erkligen Hästdok tor , min hederliga vän? — Men 
hörpå för Guds skull (fortfor Hugo och steg ett 
steg tillbaka) han sade ju, att han heter Furu- 
'mo? då är han visst den Furumo, som jag har 
hört om' — som — " 

4^/ 



Digitized by Googie 



Vid SIoUsIierrM förviaiog fl^ ett Aeh af 
idart, milit laeode JMljgt i^fvfr ^gIwrcU ögo^: 
.likväl, tUefvo 4e snai t åter lij^a aUva^saonna. 

'Han bar vSdcbjt toin Julitws från dödan? 
.<>ch bim är 4or äfrigt irerMii^n JiätfdoUor ti|l 

J9g Tet icle annat, 80 att jag Jr min faders 
^apo, och «gi9r elt btf^inw vid ^a^mt^ lUblicUpy som 

åligger på tre sidor omgifviet af piio herres yack- 
'ra skogar* Angående hästar, bar jag aldrig haft 
.fiser än t?å« Dem bar jag boiat» när d^ £&tt iM* 
tJuliaous Löwenstjerna beU i g^r med en varg; 
jag tvåttade blodet af hans hand oéh bandt ém 
hans bäsjt| som blifvit svårare ^kadad^ men nu 
kommit i bättre skick. Nägontitig till professio* 
.nen äs jag icke. 

''Ack det kunde jag tro, sade Hngo* Hvar 
-är han född, min goda vän?'' 

Jag är född i gula kabiaettet imanfor denna 
Salong; på b^ger hand derjnne* 

'*Hvad $äger han? bär på slottet?'' 
Ja, Herr Hofmarskalk, sade Jacques, som ni> 
återkonmiit; jag h^r en gång nämut förut härom. 
.Bichard Furumo' är son till den Herr Bokforestån- 
dåren, tillika 3^ttsskrifvaren, som Uofmarskalkens 
Herr far höll här på slottet och lönade till dess 
död, för att hålla i ordning alla böckerna i Bi- 

♦ 

F 

Digitized by GoogIe 



MkiteksruiMiéli samt skrifva kvad srai skuUie 
skrifvas på slottet. 

''Jag mioSy jag miiis, -i— — du är ju då " 
på sält och vis ca gammal aiiförvandt med 51ol-> 
tet och oss aria! låg kooMet ^[»mka Tii ibåg 
- allt hvad Jakob hai' sagt om dij^j koca närmarey 
kom! jag vilt beffäkta dig som ett slags barn i 
mitt eg«t hué. Häsldoktor? fy , bvarifråii kom 
det? hästskojare och ^vacksalfvare äro ej. mioa 
tSoii^. * ITå slitiiit) öm en bm bemumnsegare, 
om on god kart i sig sjeff, tillika bofar hästar, 
deremoi har jag iotet; det är tvertom rätt. JKom 
dTu Fbrämd, jag är ganska nyfikens atl irihpiMre 
^ira dia bekantskap , och dertifl btf jag mina 
egna orsaker. Men hvad sade du i gula kahi- 
netteC? bur kunde du bli fMd r gala ksrbtnetterr 

Jiag skuUe e\ haft den cfristigheten att födas 
i gilla kabinettet här på slottet , om icke min mor 
händelsevis kommit dit in; tv annars bodde mina 
föräldrar i tvfi rum der nere i veostra , flygeln 
med en himmelsk utsigt åt parken. 

''I4å- vidare I vidare — svarade Hugo — jag 
vet af ryktet, att du är en munter och oför- 
slrickl hiatorieberittare. Du kan ingenting bStt* . 
re Uirja med| än med dig sjelf och din begyoT ' 
nelse» Jag skulle halva, mjcken lust att hov^^^ 



^ kj o^uo i.y Google 



^8 Jagtslottet. 

huru nugot så eget kunnat ske^ som att du Uif*. 
Yit född?" 

« 

Ja 9 Herr Hugo, om det är lustigt eller eget 
att jag kommit till, vet jag icke. Men det har 
haft allYarsamma följder , tillade han leende. Ty 
jag har biifvit född med vana att hvarje dag äta 
middag vid denna tid* Nu har jag också giort 
en liten resa^ och har den djerf heten att vara 
hungrig. 

Alla släglingar jemLe Herr Hugo, hvilka re- 

■ 

dan slutit en trång och nyfiken ring kring den an- 
komne, för att få höra hans liisXoria om sig sjelf^ 
skingrades geaast vid hans sista uttryck, och in-« 
sågo samtligen den stora ohöflighet de begått^ 
att knappt låta en främmande meaniäka komma 
inom dörren, förrän genast hans- hSndelser tagaa 
i anspråk. — Julianus, som sällan log , log nu öfver 
sina artiga slägtiogars förvirring öfver deras brott 
emot egna skyldighets-maximer — och han tyck- 
tes le ännu mer deröfver^ att deras tilltänkta hi- 

♦ 

storia ej blef af. ' 

Sätt dig här hos mig vid bordet, Richard, 
sade han; här skall du må bättre, än midt i den 

lysande kretseu af frejdade personer, der du nyss 
Stod, och de — så till sägandes — gapade på 
dig. Om jag för min farbror icke längre får kaU, 
la dig hästdoktor; så är du åtuiiustQuc Luude; 



Digitized by Google 



Jagtslottet. 79 

egare a£ det täclaste och bästa hem jagsett, och 
dessutom flojtspelare. Jag dricker dig till, B.i* 
chard Furumo ~ skål! sådana toner, som jag i 
går morgons hörde, ensam i den tysta vackra 
skogen, utan att ännu se eller känna dig — » si*; 
danc^ får jag aldrig höra* Skål du min eviga vän! 

Fnrumo hade emedlertid satt sig till bordet 
bredvid Julianus, långt bort ifrån alja de öfriga, 
som dragit sig tillbaka for att kmna dem mid- 
dagsro. 

"Jaså, sade han, du hörde det? jag anade ej 
alt )ag hade åhörare» Jag spelade i går på den 
höga klippan vid forsen, dtt du mins att vi 
sedan* gingo, och der vi staduade att bese Mag- 
dalenas ättestupa.'^ 

Hvad säger du? var det derifrån tonerna kom- 
imo? brukar du sitta och spela på den klippan? 
— Hör, Richard, du har varit för fåordig i be- 
rättelsen om Magdalenas hemlighetsfulla död. ^ Jag 
har aldrig hafit fallenhet att lägga händelser mycket 
på minnet, men denna kan jag icke skiljas ifråor 
' Jag förstår icke huru hon kuude komma att 
falla i forsen och drunkna, när du var henne så 
nära. Du sade också, att näst innan hennes fall 
hade hoo Llifvit förvandlad eller furändrad liil sin- 
nes hvad Hnenade du? 



8o Jagtslottet. 

''Du "vill hora huru det hände på Magdale«^ 
nas llippa; jag skall säga dig det. Jag träflfade 
heone der i skogen, under det hon letade efter 
sia faders bortlupna får, Stadna Magdalena , sade 
jag på afstånd. Hon gjorde det*— -Vackra Mag- 
dalena, kom hit närcuare tili mig, vi äro nu en- 
samne i hela den stora skogen, ingen menniska 
finnes vid t och bred t, som set oss* Hon konii. 
Jag famntog henne och kyste heone en gång* Hon 
föruncJrades dercf djupt, ty jag var icke kSnd tät 
sådant* Hon såg mig allvarsanit och lätfge i ögo«* . 
uens innersta iiein. Magdalena, sade jag, du ar 
icke vacker i ditt brSst , hvarfSre Ir dn icke lika 
ful i ditt ansigte? — Äi' jag icke vacker i tntli 
hröst? huruså Richard, sade hon och bleknade 
något. — Jag nämnde för henne om hennes ford-^ 
na tid innan hon var fyllda femlon år^ och på- 
minte henne en gäng, da hon just vid samma 
kulle under dess lummiga alar i mitt sällskap 
hade plockat guldvifvor åt sin moder, dem hon 
salt åt herrskapet och fått mjölk derför ät sin 
sjuka goda moder, före dess död* Då gret flic- 
kan bittert innerligt, och lutade sitt hufvud till 
mig. — Ack det är nu förbi med mig, sade Lon., 
— Mej Magdalena, det är icke förbi, svarade 
- jag* — Då såg hon i mitt ansigte med stora ögon. 
Denna anblick var vacker. — Yill du äter vara 

f 

Digitized by Googl 



I 



Jaktslottet. 8i , 

»^lig -wfe tådk i din ^ ^ ^ Btnaeflh siniie 
och båg sjDtes klarna vid mkia erd: )ag sag en 
ren skoshel åter . börja {»loiiim^ på hennes Vin** 
4er« Ack sade hoo^ kan det vani mojlifl^ alt det 
icke ;är slut med iiitg2 ^ Nej, Magdalena, det 
ar icke, sade fag» Åter talade jag med heaae, 
och sade* sjung eo af dina visor ifråa dio ford«*^ 
1^ tid» Det gjorde hoo^^Meo jag (ill:>ade hen- 
^ lie att fortfiira ffnna en sbamä* Så ato«l boo odå 
»« ,id »i. »d. p» llH*» au»d 
Sina iorntida goda visor — alit djupare och in* 
nerligare blef beimee rost ~ snåoiagoon sfCuk 
bapiies panna i himmelskt uaderbart »od~beo^ 
nes ögon glimmadew Jag är \issy alt Lon i det. 
ogomblicket var ftter forvamUad till sia båg»'^ 

Mea att benr temke, afbrot Jufiaaiir, Ster^ ' 
fconMMU bep bland slöa iraatiga angif velser, snarl 

igen skulle biifvit ett rof . • såsom förr*. I det 
fallet synea del ^eriltgeit, sons g mmaa i i sadlf då 
bott hSr berättade bändelsen^ för flickans ocb 
andres forderf bäst, att hon iclemera kom hem* 
HoQ dog i fiD skdbbets ogoobliek; bvilkeo men* 
jsiska ar Ijckiigare? Slant hou ned i forseo? 

''Låt osa dirtcka iimtt ett balft gbu; nef bon 
balkade icke^ Jubanus» Detta smakar forträiHigt^ 
del ar djupt avgeDannt^ att äbi tilbaMMia ned 



Digitized by Google 



8a ^ JAGTSLaXTET. 

Jag håller' af dig ^^^ägi httTu -Voaa ^jag* 

fgrst att kalla dig Bu?'* * - , 

Jag .tror det var i går vid något tillfälle^ då 
du blef ond på mi^, sedaa jag sagt att liimme^ 
len skulle regna välsignelse ofver dig, men da 
anmärkte att den vore liknöjd antingen jag lefde 
eller dog. Kanske jag mins galet, att det var 
något 8ednare« Det ver Jag, att ifrån den atun- 
den hegynle jag kaUa dig Herre, ehuru jag fär«- 
ut rätt och stätt sagt Ihiy emedan jag ansåg dig 
for en karl, som gick och jagade. Men när ]ag 
hfirde dig yttra sådana tankar, och förnam att du 
hade efternamn, ingaf mig känslan att fag tnåste 
säga herre. Sedan , när jag lärde bättre känna 
dig, fann jag, att du ändock på ditt vis blott 
▼ar en bonde, då kom (Zurtroligheten åter> -ofver 
mig, så att jag kallade dig Du. H vilka hesatt*-^. 
be ter! . - . 

"Emedlertid äro vi nu bröder, och det är 
icke sä rasande/' 

♦ 

Jag är också viss på, att vi aldrig mer sko« 
la biifva herrar för hvarandra* Vill du hafva 
mer af köttbullarna? annars gå vi nu till aorfPB 
rätteo. SpenaUoppa, afredd naect ägg, fuU af 
spritarter och morotter, hvad säger du? 

"Tack." 



Digitized by Google 



3 • ^ 

Jagtslottet. 83 

■ 

Jag ser derbortft kös Jakob , att sedermera 
tjäder står oss i vägen. 

''Bra." 

Oss emellan, Richard, ser du der framme? 

- hvad det är roligt att betrakta mina aaliöriga*-» 
* ser du liuru dc samlats långt bort i ett liorn af 
' saloDgen, men skicka likväl sä giriga blickar hit . 
på dig och migf som om de viJie äta oss. Jag. 
försäkrar 9 att de icke våga sätta sig här vid de- 
ras eget bord utmed oss^ ehuru jag märker att 
de äoDuhafva en rätt oargjord; de blefvo aihrut^ 
na genom vär ankomst. Men om vi en gång hin- 
na så långt som .till mandelformarna, fä se om . 
de icke då sätta sig, ty då komma vi att äta af 
samma slag alla på en gång, h vilket de finna si 
ordentligt. Nå, det är alltsammans strunt. — — 
Richard, Richard, jag kan icke glömma (orpai- ' 
flickan frän Ulfvasund : det är oandligt, det Sr obe- 
m gripligt. Ack jag ser henne för mina ögon, huru 
hon slod vid din sida på klippan utmed fui\sca 
ocb sjöng sina fordna, fromma, goda visor — huru 
hennes panna lutade alU mer i förskonadt mod, 
och henues ögon glimmade. — r Men hon halka- 
de icke ned i vattnet, sade du? Hon störtade sig 
icke heller med ilit.sjelf ned, det har du sagt 
mig fciiut. Richard, för Guds. skull, sag mig, 



0 



Digitized by Google 



■ 

84 Jagtslottriv 

jbnru kom bon åky -r- lurad g^ride dU^ att ho» 
ned&törlade t forsen 2 

'^JulLantts — — hon kom ned i forsen • . - 
ock det sledde fast i det ögonblick^ då hon sjöng: 

, sköoaste bästa visa^ och hennes ögon tindra- 
de mest himmelskt» Ingen känner detta uoga ocli 
rätt, mer In Jag^ tjr ingen annan var närrarande». 

Men lag står oila nu,, helst om mornarna^: och 
spelar på Magdalenas. J^Jippo under de höga tum- 
miga alarna» Jag står geroa och ser ctfVer vatt- 
net^ och spelar etter sjunger en säng öfver den 
stånden — * hennes ögon — ^ hennes flygande ljus- 
blå halsduk — bennes armar,, tiilbaåasträckta af 

. bastig sk väck ^ för alt rädda sig, från det djupa 
afgSrande fallet i det skummande Ynckra vattnet- 
Bodi var hennes häpnad snart siut^ hon drunk*-- 
rjade i siu skö^nhets stund ^ henne& själ försvann 
ifrån oss i en blink-'^ 

lulianus såg upp på Richard,, hastigt fattad 
af en viss tanke^ ^oiu han konske- oekså tänkte uttafa 
— då i detsamma den gamle Huga inkon»,, med hog 
löst nalkades dem,, och ännu en gång försäkrade 
kuru glad han var att se sina vänner äta,, så vida 
"de också ville dricka*. Han gprde ingen skillnad 
till personer,, fortfor han, och en god hemmanS'-^ 
egare , en rättskaflfens bokhållar>$on vore lika kär» 
kommen och hederhg hållen vid hans bord ^ som 



Digitized by Google 



Aden och p& hcfyet gär ^d^At icke aiu der 
' måste mao till sia egen ledsnad itbra sig ISr folk ^ 
«r bvilkft »8» kunde haffa gMsLa rdigftf mi 
naB vågade- (K^mpii eiä^etien uoder foUeroa och 
WirsK tSct^oVig med dem^ Men på landet — - tilfoi* 
de hair och. log wmd dci» ojppoasle^ hferUigasta 
▼äBlighet|. klappande Julia0it& och Kichard med 
' Fl vardera af siaa B§nder på bwitéei» af dtraé 
faofvudan, under de^han atod bakom Oolarnat 
der de sutto iid bordet på landet , sade han; 
ja y devfSre bor jag pft landet odi tänker nag al-» 
drig derifrlo.. 2ag har mina afiiiglfsr med dig , Ki« 
chard, som jag skaU omaänanay sedao J väl ätit« 
Men emediertid bar jag nu Tarit ute oeh anbe« 
fällt nigotj, som kaa tjena till ¥äikoaisthelsoing ; 
^Jr «wg vetterligen^ har jag aldrig förr sett dig 
bfir boa mig pä slottet^ ehuru jag tycker du vUl 
kttude hafva heisat på mig, då din far bodde 
här förut beständigt. Emetlfertid Har pg iju nå- 
got åt Er att dricka; det är icke just punsch, 
men Carolioay som äfven är en gul dryck , utan 
att vara punsch. Carolina är godt* Såsom bpnde 
torde du ei förstå dig derpå, aichard, menbe* 
traktad som son af din far, Bibliotekarien, äro 
sådana drycker dig kanske närmare bekanta* Ja- 

Uh. är itraxt inoej ef blott vi trt^ utan allesam* 



Digitized by Google 



86 Jagtsi-ottet* 

natts, skola dricka* Jag skall säga , jag bar mina 

ändamål med dig^ Hicbard , som jag skall tala om 
på cflcrniiddagen. Det är underligt^ huru du kaa 
beta J&icbard Furamo? Vårt land, mi&a gossar^ 
vårt t Sverige är tadeivärdt deruti, att hafva så 
mycket folk med utländska namn. Emedan jag 
ISst temiigen och umgåtts med folk, som man 
kallar lettre^^s,, så äro mina oron så vana vid ut- 
llndska namn^ dels grekiska ^ dels fransyska, dels 
fråa latinet bärkomna y att jag föga märker ^et: 
men när jag tänker efter, så är det besynnerligt 
ecb icke rätt. ^Det är så äfveni min egen slägt: 
bvad är, tiU exempel att boVja med, JETnjfO för 
ett namn? bvad ar Hamilcarl bvad är Andreas! 
ingendera svenska. Likväl, bvad dem vidkom- 
mer, känner jag lesonen bvarföre vi fått dem» 
Orsaken till Haniilcar är den, att min sal. far 
tyckte mer om det nai!dnet, än om Hannibal, ehu- 
ru begge voro kartaginensiska ; men .ban brukade 
säga, alt Uannibal i en stiäfvare mun kunde ut- 
talas som Chamdbal y tlltv Mannibaly hvilket är det 
ohyggliga namnet på grymma folkätande natio- 
ner utom Europa, samt för öfrigt ej ett förnamn. 
Derföre kallade han mig i stället Hamilcar. Hu* 
go, deremot, vet jag icke derivationen tili, ty 
jag tror ej det kommer af det svenska ordet J7tf jr* 

gare. Om det kom af grekiskans Bftfgieju^ så 

4 



Digitized by G 



Jagtslotxet. 87 

vore det vél , emedan det betyder ^'kelsa*^* Andreas 
är åtminstoDe grekiska^ och yill säga manlig* 
het, karlaltigbet , passande namn for piltar , eme- 
dan man alltid tror de skola bKfva karlar. Må, 
så^uoda se vi nu, alt intet af våra namn, mna 
brors eller mina, Sr svenska: ar icke det kuriöst? 
Mina barn på samma sätt Aurora. CeUa är ett 
vackert namn, men latin: det skuJle kunna bety- 
da en bimaielsk Morgonrodnad , som 8r bra ; men 
då borde del; väl med rätta heta Aurora ccelestis* 
Saken är verkligen den med delta namn, att jag 
då icke tänkte på latin, utan jag har alltid i span« 
ska historien mycket tyckt om namnen på berti- 
garnc af Meditm Sidonia ocU Mcdina Celi — huru 
vackert låter det icke, Medina Celi! Deraf gjor* 
de jag fruatiramersnamoet Celia^ som är rätt be* 
bagligt, och jag gaf det åt min dotter i dopet, 
hvilken för ofrigt skulle beta Aurora efter sin 
mormor. Först eiteråt märkte jag, att Ceha ock 
kunde hafva afseende på coelum, himmel, hvil- 
ket skämde min flickas sak alldeles icke. Nå, min 
syster ^/eoiiora då? Eleonora är på en gång he- 
briiska och grekiska ; ty man må ej vara så okun- 
nig och tro, det detta namn är italienskt, och 
kommer af J^eonora» Tvertom, det sednare är. 
en förkortning af det förra. Men Eleonora är 
sammansatt y först af grekiskans JSHeos, som bety 



Digitized by 



88 jAGT^OTwr. 

der SermUei het, »d» iederwer» af bdbrdkLra» 
Noru eller Nons^j $oin fir Förskräcklig: kvar- 

lore mjii sylter på åviMla aiitio|(ea lAii lattoi 

en '^föMräcLIig hariDbi^tigbety'' eJler en ''iiaron^ 
Jbertig fSrdirädbelié'' hTilketd^a, lemoar jag 
derhia« Ifeo jag Tilfe i»€4 doita Mifest visa hvad 
j^g ^eTf ait det är uQd(»rJigl ati du beter Bi^ 
dmrA FurumOp ij iNamt landtaiSfi l^naka Mm* 
pen nmt iaau lå vatn avanakax. doeL iåt se, dat 
tärde kooNaa ifråo fadren,. som var I3il>iiot«ka<^ 
riiis, ja tikerU Han hade iril så myckel böcker ^ 
om band. ati ba» kunde få se namnet JEUcbard 
i engeUka bUtorieOy eller ock aiioorslädes. Jag 
▼d egentligen icke hväd Richard kcmmer af , men 
svenska är det ej j kanske anglosaxiska. I de spao-^ 
ska Westgötaraes historia kalva vi minsann koiiun-^ 
gar af namnet Aeckared, såsooi^ du mins 
om den olyckliga kung Aeckared IlVy bvUken 
upplåts på ett styggt salt; ock deraf kar seder- 
mera biifvU Biehardf det är afgjordt* Men b?ar» 
Ibre beter din slägt JFurumot — JNamnet är i 
sanning vackert .genom den känsla det inger af 
morkn lundar^ af dunkla underbara moar eller 
skogar på berg^ dock kunde det ju lika väl keta^ 
Furuskog y till exempel Fm^schoug? — Kå na 
hafVa vi Jakob bär med caroHnan, det var ga* 
laot^ det är åtminstone cts menniska med svenskt^ 



Digitized by Go 



, å 



Jagtslottet* 8g 

namn; Jfakoh^Xkt se^ nej det är visst icke sven- 
ska , Jakob är ren bebräiska^ ocb vill säga sa 
mycket som en Bedragare^ ---^ eller innu rättare 
en 9 som tar en annan i foten for att bindra 
honom komma dit ban vill^ bvilket patriarken 
lakoh gjorde med sin broder Esau^ innan ban 
var född. Jag kallar det att vara tidig skälm, 
då man bedrager före sm fö*delse^ b vilket ej kan 
vaknas till bån att säga om patriarkea Jakob ^ ty 
Skriften siclf berättar så val detta, sooi buru ban 
sedan bedrog sin far ocb sin morbroder*. Kom 
nu hit Jakob kammar t|enarej^ du är någonting 
tielt anoat än en Stamfader fur Judafolket, du 
nar alltid varit rättskaffens, åtminstone sedan du 
blifvit född, sätt fram gla& för oss allesammans^^ 
Kom broder Andreas I stå icke längre derborfa' 
mtoa barn kom lilla Eleonora , vi skola sätta oss. 
alla vid bordet igen, vi bafva ännu Mandel tor-^ 
tan oäten,, densamma hafvaejheUer Jfulianusoeb 
Furuskog ätit, således återstår den» Vi voro just 
i begrepp alt börja den, då ni begge komnio, mi- 
na vänner, och Jakob kammartfenare yar i me« 
ning att gifva os& madeira, då ban blef afbraten. 
— - Men Carolina är en lika så god drjck, ja bät- ! 
tre än dry madeiti; se så, sätten Er. Ja, det 
är icke noga om platserna» Jag sätt^^r mig midt 
emot Furuskog, emedan j§g vill tala vid honom, 



Digitized by Google 



gq Jagtslottet. 

och vill se på. honom derunder. Eiktigt, det är 
rätt I laga dig till att bära omkriDg^ Jakob. 

Alla satte sig, fattade sina fyllda glas och 
drucko livaraDdia lill. Frans Lovvec^tjcnia hade 
tagit plats bredvid Richard Furumo. De flesta 
voro tystlåtoa, och äfvea gubben tycktes na vil« 
ja hemta sig efter allt del han talat. Fröknarna 
Eleonora och Ulrika Sofia voro de, som djupast 
och angenämast dopp$ide sina bakelser i sina ca- 
rollnaglas^ men undVeko i<^e derfore att se på 
den främmande med hastiga ögonkast Fröken 
Eleonora brukade I[usa lockar : fröken Uhika, Än* 
dreas Loirenstjernas dotter och Jullani syster « 
hade kastaniebruot här men hon var likväl ef 
vacker, emedan hennes ögonbryn voro för täta 
och mörka för ett fmntimmer, samt hennes näsa 
af snufvor röd. — Henrik och Frans hörde ofla 
Juliaiius ocli Richard kalla hvaranndu; det dröj- 
de icke heller länge, föi*rän de, förledde af sin 
auförvandts exempel, också inbjödo den främman- 
de tilt duskap, och Richard var ej en person, 
som mycket krusade , ehuru det kunde vara ovan- 
ligt för en hemmansegare, äfven så pass långt 
ifrån Stockholm , att råka i broderskap med en 
adelsman* Gamle Löwenstjema sade| ingenting 
härom, fastän han visst icke ansåg ståndsskillna- 
der för ett lappri. Men deb hyilade onkring den 



Digitized by GoogI< 



I 



Jagtslottet. Qt 

frgfnmande något afsLiäckaodei. som gjorde att 
Hu^o ej eos skulle hafva kunnat komma fram 
sned, alt han vore ett, slags mindre förnäm men* 
siska, ej passande till förtrolighet med hans an^ 
Lurige: dels tyckte han personligen^om honom i 
föifå af de litterära notiser han genom Jakob fått 
om honom. Slutligen hade han också li älst bror- 
sonens lif, så att han nickade ett tyst bifall till 
sina soners handslag vid broderskapets beseglan- 
de. En stund derefter stego de upp. 



FEMTE BOKEN. . 

* Jag kommer. 

JPa eftermiddagen sade Hugo allvarsamt: hör 
du Richard, är det sanning, som min Jakob säger 
om dig, att du Sr son till f. d* Bibliotekarien här' 
på slottet? att du först genomläst alla böcker, 
sedan fallit i ledsnad ät dem, derpå rest ut i 
verlden, och slutligen kommit hem? 

/'Ja/' svarade Furumo. 

Och du har Terkligen läst så mycket bdckerl^ 

''Jag har läst något.'' 

Men ~ om du råkat i ett så stort bokför-^ 
akt, som )ag tfven af historien vet hafva händt 
andre, om du derefter rest bort omkring i verl- 
den såsom en Chevaiier de la triste iigure, med. ett > * 



Digitized by GoogIe 



g2 ^ Jagtslottet. 

ordy 'såsoin eo^hvilken ser al(t med en sur inio, 

är iDissnö)d med allt, ar olycklig och otre£lig — 
huru Loromer det sig dä, att detta mycket -stri** 
der emot dit( utseende, som visar helsa ocb sna^ 
rare nöje? Du bar ju också samlat något pen* 
, gar , har ett hemiAfilf dcb lefver gudc ^ hvilket 
alltsammans icke Roasseau gjordr? 

''Det kan icke angå mig hvad Rousseau gjor- 
de; hade Lao eg t Rabäcken, så kuude haii Lafva, 

mått på samma sätt som jag. Set är mig fifven 
obekant^ hvad Jakoh eller andre sagt om mig* 
Olycklig har jag icke varit, ej heller missnöjd/' 

Hvad säger du 2 har du icke varit olycklig? 

''KejI,. Herr Hugo^x jag vet icke hvarföre jag' 
akuUe det. Ingen menniska har bedragit mig, 
ocL jag iugenv Jag har ingenting att sörja. Det 
Sr sant, att jag forr läst åtskilligt uti böcker ^ 
och äfven sedan* lärt känna ett antal menuiskor» 
men när jag fann något odrägligt eller gement 
. hos de förra eller sednarCi så iemnäde jag det 
Peri var ingen otycka.'' 

Du skulle pu delta satt) kommer allt omkring, 
vara eui Ijeklig memiBhft? 

'tlfsaiU mig^ Betr Bngo^ att jag är det/^ 
Hm.^ Men hör Furumo, hvarföre har du 
dl icke gift dig? detta hehöfs för elt trefligt lif» 



Digitized by GoogIe 



' '*jBg är heri lit ganska m^Dga, som dfölt 
utan att bafva yarjl gifta;- blott dei;utt är jag kan* 

ske olik ilere, att rOrsakeD, hvarföVe jag icke blif* 
^yit gift, fir den, alt {ag ej $elt nigon som jagv 
rätt . tyckt om. Jag har &å hög aktnipg för det 
äkta ståodet, att j^g ej sä velat ingå deruU*" 

Vid dessa ord vände hastigt alla damerna i 
rummet »im ögon på .honom , såsom på .ett för- 
skräckligt fenomen; de ville se huru en karl skul"» 
le M ut 9 sofD aldrig funnit ett frunlimmer be* 
.bagiigt. 

Du liar då varit räU kall min käx a Furumo, 

sade Hugo. 

''OcUå sade^ j^g ej alldeles rätt, när jag 
yttrade mig ej ails hafva tyckt om någon, ty det 
har jag Täl kanhända; men jag ber ioke fuonit 
någon enda rätt,äUkvärd." 

Skatta dig då säll| sä oberoende har knappt, 
någon varit. 

''JLikväl^ He>T Hugo, ville jag räkna det föi- 
en stor olycka, om den bftde för tid och evig- 
het vore ohjeiplig." 

^ Men hur lefver JNi då derhemma, sade frö- 
.ken Eleonora, det måste vara rätt träaktigt? 

"Jag lefver såsom det passar sig för mig. 

,Jag sköter min gArd , (iskar , jagar, dncker mjölk j 
någon gäng förr skref jag/' 



'Men apropos^ afl^rot Herr HugOy du skall 
Tara en Sfvad och rask Historieberittare? 

"Efter omständigheterna.'' 

Ack, fortfor fröken £Ieonora| begynn, be- 
rätta oss nSgonting qvickt! 

^'Qvickt? ursäkta mig, välj då en auaan» 
Och detta på allvare." 

Bor du Bichard, inföU Henrik och steg fram^ 
du kan just tala om för oss huru det gick till, 
att du kom alt biifva fodd i gula kabinettet? 

''JDet har jag svårt för. Misstyck ej -—efter 
jagärpu sätt ocli vis främmande — brukar herr- 
skapet kaffe på eftermiddagen?'' 

Verkligen? utropade fröken Eleonora ^ dric- 
ker han kaffe? tycker han om kaffe? 

''Kafiei mina goda vänner, skola vi genast 
hafva, sade Hugo Luwenstjerna, det är ett fast 
bihang till hvarje eftermiddag." 

Richard Furumo fortfor; 'Icke blott ka£RS| 
Äfvcn tbé' förstår jag dricka. Det liäoder väl säl- 
lan hemma, men att kunna dricka det, vågar jag 
räkna till mina kunskaper. I godt, gladt och ior-, 
BSmt sällskap gör jag del äfvcn gerna. Hvad thrf 
beträlTar, doppar jag villigt hvetbrödssmörgås der- 
— — De fortforo att tala än om ett, än 
om ett annat, och sålunda skedde ingen berät« 
telse om det gula kabinettet. 



Digitized by GoOgIe 



k 



0 

.Jagtslottet. 1^5 

Mot aftonen samlades man i den vidsträckta 

.trädgärden emellan slottet och den vackra sjdo, 
livaraF hela holmen var omfluten , som slottet låg 
uppi. Yid holmens stränder var den delen af 
trädgården belägen , som icke upptogs aF sängar ^ 
med loks växter, ulan aF promenader. Hela strån*- 
den var rikt bevuxen med höga träd^ emellan 
hvilia gångar slingrade sig: på vissa ställen fun- 
nos bersåer och grässoffor* Utfder vandringar- 
ita i dessa angenäma gångar blef släglen smånin- 
gom mera bekant med den anläude gästen* Han 
hade i början förekommit månge stötande^ i syn*-. 

nerbet för Fruotimmerna ; ja, hans natur syntes 

. - ♦ _ 

till och med understundom rå. Men olla visade 
sig dock i hans sätt att vara drag aF finhet , hvil- 

ka oFverraslade ; och stundom ett stort behag, ' 
som förvånade^ i sjmnerhet som det icke vänta- 
des af en så beskaffad person* Hans charakter 
tycktes i visst fall vara alldeles jemn och sig sjelf 
alltid iik ^ emedan ett väsende af oberoende ocH 
frihet herrskade i rörelserna: men tillika fram- 
ställde han sig beständigt varierad, och aldrig 
' sig sjelf fullt liky så att han ofta emot förmodan 
stod fram på ett nytt sätt. Han syntes djerf^ när 
man kanske väntat undseende ocb behag af ho- 
nom; hastigt var han åter mild och ^n i sina 
i^öveiscr, susorn gossen zefj r beski ils gå öfver dar- 



• 



Digitized by Googie 



JlGTSLeTTET. 

rande gräs om våren. Men det var ej alt lila 
pä, huru länge. Hvad som tycktes vara en 8tå« 
ende beskaiTenbet hos boDom, var en orubblig 
godhet i grunden af hela väsendet, och h vilken 
ftfvendå, när han ibland kastade h^, vilda ögon** 
kast omkring sig, likväl aiilid qvarbief: den gjor- 
de, alt hvar och en drogs till honom med h|ert* 
ligt förtroende och fann honom värd att en gäng 
kunna älskas* 

Fruntimmerna gnigo ofta i en grupp for sig 
sjelfva bort i de så kallade SjöaHeerna, och ^js- 
selialle sig, utan tvifvel for forsla gången, med 
censuren af en mans gestalt; hvilkel måhända 
kom deraf, att han förklarat sig ej bafva funnit 
en enda qvinna särdeles älskvärd, — och ingen- 
ting påstås för ett fruntimmer vara mer märkvär- 
digt och förvånande, än en sådan man. Alla kommo 
öf ver ens om, att intet drag i Richards fysiognomi 
var just vackert, undantagande kapske de stora 
mörka ögonen. Fur öfrigt hade L varje parti sitt sär- 
skilda fel för sig, men tillsanimanstagoe bildade 
de alla, som man tyckte, ett förträffligt uttryck* 

« 

Munnen var begåfvad med för stora läppar — 
men, Gud vet, sade fröken Ulrika åt Aurora, 

delta njissklar icke en karl — och denna mun, 
i sällskap med kinderna, och det lilla af tänderna 

som 



toih syntes, var ftlngslande for flskidaren. Så 
sades äfveo om deo iåga pauoao och det tjocka 
mörka håiet åtsLtiligt, som slutade sig dermed 
att hvardera, utan det andra ^ skulle vara ttU 
och med klander uoderkastadt, men förenadt sade 
aågonting, som ingen kunde säga eften 

Slottets hufvudperson 9 Herr Hugo, npp^ 
togs ej af s&dana småsaker, han hade vigligare 
ofverläggniogar i sinnet, och ropade derfore Frans 
och Henrik jemte den främmande till sig i en 
stor sluten löfsal» 

Mina gossar, sade han, Ni känner våra sy$« 
selsättningar klockan sex« känner upphofvet, 
meniogen^ nöjet^ heskaffenbeteo, storheten af dem* 
Bichard Jr den ende, som ej eger kunskap der* 
om, och han borde likväl mest göra det, efter 
jag har den fSresattsen alt bedja honom deltaga 
med oss häruti* 

''Min far, han känner det, sade Frans. Jag 
bar redan en stund talat med honom derom*'' 

iiar du det? det var icke så väl gjordt} jag 
ville verkligen sjelf faafva gjort koaom bekant 
dermed när skedde det? jag har ej sett £r 
gå för Er sjeifve? 

''Nej, min far; bvarfore skulle denna under* 
rittelse iemnas honom på ett visst ställe? det är 

5 

» 



Digitized by Google 



9& Jagtslottet. , 

en gansla öppen sal. Det var under det Yi aHa 
drucko tfa^ — jag sade hbnom huru vi < braka 

berätta — - syster Äurora vågade sig tiii och med 
fratn med en forllaring, ty jag iroi^^hon geroa 
vill höra någonting af honoft).'' 

Iså, lika mycket; du vet det således, Ri- 
* cbard» Du ser nu r huru mitl slott Hgger häri 
sin ensligbet, men inom sig sluter lif, musiks pf- 
verläggningar , afhandlingar, poesi| maler! — ja, 
om du vill — ^ hela verlden« Hvad tycker du 
bärom? ' < 

*"Bra". -i 

granne, vill du vara^med -oss ? Jag bju* 
der dig hit b var qväll, som du bar ledighet; 
mat, dryck och gladt sällskap- léfvar jag dig. 
Skulle du föalora något vid skötseln der hemma 
(hvilkct jag dock tror pä aftoaiDe ej kan vaia 
Stort), så^ skall jag ersätta dig, och jag bar så 
pass mycket af denna verldens goda, att du väl 
kan finna en sådan ersättning betyder ej något 
för mig att gifva. Yill du vara med oss? 
Ja.'' 

Men jag bar någonting, som jag Alster b8r<- 
vid, och som utgör bufvudsaken i min plao. 
Jag har funnit det felet i vara berättelser, att 
de ej hafva ett inre sammanhang med bvarandra^ 
och som är en klar följd deraf^ Mjlere beräi- 



ifat* ilhsl år naliivligt mh. sätt, att^hTarje Be- 

^räUek&ifiLaU vaora ett Uutet och cuskildt £tjcke 
-för sig: men . jag önsladc tillika, att de', jemte 
isdaiimegntftifslfiiidighet, .äftren-stode med hyar* 
^«DQ i en ioie (om också ej alltid genast insedd) 

* förenings «soa]^ bildade aUesammans till ett 
enda allt mer och mer växande organiskt och fuil- 
iomligt Belt* Du vet ju hvad o^^mw&t vill säga? 

'Det SMT' sant^ du är iag^n bonde, du är sonen 
. af en BibJiolekarius. JSog a^, att du inser livad 
'4Bkg önskar* Mina och mina barns framstalloin-* 
gar • hafva ingalunda vaiit ett organiskt heU» 

• emedan vi äro olika menniskor, och hafva burit 
fram heterogena Fantasier ur vfira sinnen* Dis 
vet hvad heterogen är i det är sådant, sona med 
hvarailn icke är lika och sammanhängande,. Det 
har ändock v«rit ganska intressant, emedta vi 
älska och undse med h varann. Men nu bor detta 
pä en tid upphöra. Utom bristen på enhet, haf- 
va vi också lärt känna kvarandra så, att det nu- 
mera börjar för oss bli mindre intagande att hö« 
ra nigot af oss. Men dig känner ingen af oss^ 

' och det torde draga litet ut, innan vi hafva hört 
dig så ftillständigt, att vi hafva uog af dig. 



Digitized by 



Derföre Sr del min allvartamma önskan täi 
digf att dtt nu en tid ensam ville underhålla otö 
alla med berättelser ur ditt sinne. Dig föresKC-* 
tes' ingen inskränkning till vai af ämnetty da kan 
tala både om hvad du vet och icke vet, så väl 
prosa, som poesi: historier , fantasier , af hand- 
lingar | allt är godt* 
' "Så ; — t. e. en Geografi ofver hela Verlden V 

En geografi? — ja, h varför icke? Detta 
vore något alldeles nytt ibland oss, och icke skad-* 
ligt. Jag är , för min del , en älskare af Språk j 
Etymologiy Fysik , Antiqviteter: jag 8r en vän 
af gamla och nya Folkslags såväl Händelser och 
Öden, som Floder och Stfider. Ja, må ske, tu 
Geografi* 

"Jag är icke nu straxt beredd på en Geografi*" 
Så mycket bättre. För öfrigt tala vi su 
denna gång blott om planen i allmänhet. Hvad 
jag sagt, var endast för att underrätta dig, det 
ingenting är uteslutet ur ringen af berättelser. 

livad jay älskar luesty sade jag dig tiyss. JNu 

skall du få hora hvad de andra Siska. Fram 
här, är mest en vän af himmelska, ideala, and* 

liga. goda, stora ämneD* Henrik älskar väl äf<- 
▼en himmelen, men ännu mera jorden, källor, 
skogar, sjöar, romantiska äfventyr dock tyG«* 
ker han icke så mycket om kungliga ämnen , han 



v 

JAjnsLomr» loi 



ser hellre ib i ImsHga smärre kretstr. Det är 
deremot mm dotter Aurwa^ som .fSredrar be« 

rättelser om afventyr emellan konungar, furstar, 
prinsessor, lejsare och fröknar. Afin syster £feo- 
noro Till bafva beskedliga, min brorsdotter 171* 
tika Sofia mera grufliga saker. Min bror An* 
dreas (så^äi som också jag) finner behag i den'* 
politiska, sannfärdiga, på orsaker och verkoin* 
gar byggda pragmatiska Historien , och ta^r 
utur den. Allesammans äro vi konstnSrer nog 
för att älska ciair-obscur — icke bara dager, icke 
bara natt: allt det der begriper dn. Några af 
mina bättre, pigor, Moiia, JRorrn och Lovisa ^ 
gfvensom mina tre yngre barn, Ermenhest^ llu^ 
d^yinia och FaSiany hviika ej ännu Sro så gam«* 
la^ att de berätta något sjelfva, men outsäjligt 
gerna höra alla dessa få emellanåt vara med: 
ty i vår landlUga .krets menar jag hvar oeh en väl , 
alla böra uppfostras i det vackra, goda och glada, 
och jag förstår icke hvarfore {ag derifrån skulle 
utesluta mina pigor, när dc äro an&ländiga, snygga , 
och om dagen varit flitiga. Jfahohy min kain- 
martjenare, gammal: oek KlaSy min lille lifhu* 
sar, ung, få äfven åhöra* Jag skaii slutligen 
nämna för dig två särdeles personer, dem du ej 
ännu sett på mitt slott, men som väl visa sig i 
nitpPt Sen ene är Edl^emm^ mina söners f. d. 



Digitized by GoogIe 



103 Jagtslottet» ^ 

informator, och som nomera uMan intet behof^ 
ver läsa med dem; han har fritt vivere hos mig^ 

så länge han önskar vara liär, och del räcker 
tills vi 6ma nigon öppning till pastorat åt ho» 
nom: en ganska studerad , skarpsinnig och äfven 
hygglig nian. Den andre, Elgstjema^ Sr en 
ung adelsman, fast i sorgeligt skick; han ärnä- 
goriuoda förmögen, men af orsaker, dem jag e) 
kSnner, har han blifvit litet fSnig (icke storm* 
gfiien], och är af sina slägtingar hos mig (i an-^ 
seende lill det förtroende de liysa för min cha-»* 
rakter) iopensionerad för roat och dryck* Hän- 
visar sig^ofta med nöje som ca åhörare. Edhe** 
maa är också ibland berättare, men ej sä ofta 
jag af en lärd maA skulle önska ; han 'hör hellre äft^ 
han talar, bviiket kau vara klokt af honom, mail 
fir ej så roligt for oss. Nu Richard, har du linhem-^' 
tat, hfilka vi vanligtvis äro: jag kan väl icke för' 
dig precist detaljera bvad som utgör de tre ofvan- 
nämda Pigornas, Barnens, Kammartjenarens, Lif-* 
husarens, Informatorns och Pensionärens egna 
tycken och smak: men du finner att du har ett 
talrikt auditorium, och kan roa största delen, om 
du icke roar alla. Du kan också variera, sä att 
du den t ena gången har ett stycke, somirintresr 
sant för somliga, en annan gång för andra* Jag 
glömde säga dig; att ibland (ofta nog) hilkom- 



ma tvenne enkefrnar, Friherpionör af min $lägtp / 
meo för dem hebofver du icke täoka oägra 
egi^a stycken, ty det förefaUei* mig att de roas 
af allting. ~ Tro icke, Fummo^ att hela detta 
förslag är så egenoyttigty som det Jåtec — att 
VI blott vilja liciia och njuta af dig. Du skall i 
ersättaing ej få berättelser, emedaa vi, tall ut; 
meo i stället musik o.ch sång, hvari mina gossar 
ocI| flickor äro skickliga, och hvarmed qvfillar^ 
na omvailaT Är du du nöjd? Vill du berätta 
för oss Stycken af sådant innehåll ungefär, som 
jag sagt? vill du intressera och roa medkmmur*' 
ne af detta sällskap 2'' 

Sft^fi, nå ja, du bar fritt vaJ, naturligtvis^ 

dock trodde jag — «• 

Här vågade Frans af bry ta sin far med elE 
litet leende. Aichard Furumo, sade han, tillåt 
mig en förklaring.. Min gode far är eu gammal 
och ulvad talare. Det oaktadt har det häudt 
honom, att hi|n för en person, som ej närmare 
känner honom, torde hafva afmålat oss på ett 
sätt, att vi mera likna löjligt än allvarsamt folk. 
Om så vore, så hade du intet skäl, att vilja 
offra några timmar på att försöka roa oss. Men 
tro icke det: vi älska mera det förståndiga och 



v 

Digitized by Googie 



' io4 Jactslöttét. 

djupsioniga i alla Smnen, än du kanske af det 
foregåeode anar« 

'Tians bar misstagit sig om mig, sade 
chard. Mitt nekande kom Wr ingen del af ett 
förakt y som j^g skulle understä mig att hysa för 
detta i mänga afseenden aktningsvärda och älsk- 
värda sällskap. Visst icke* Jag räUar mig ock- 
så ej sä uteslutande efter hvad HeiT Hugo har 
talat. Jag har under de förflutna timinaiaa^ 
haft tid nog att skåda innevånarna här, och 
sett drag, hviika djupt roa mig. Men när jag 
sade Nej, så var det icke for dfero^^ utan för 
min skull, emedan jag med mina herättelser åll* 
deles icke kan eller ens vill söka intressera nå- 
gon, mindre så många* Får jag ej tala 9å^ att 
det är mitt insiiiiga. oberoende infall för ögou'* 
bJicket, utan allt afseende pä, om det mfar eller 
- amer någon, hvilket sednare oftast torde ske, 
dä kan jag icke tala ett ord. Jag är Richards 
på Håbäcken, ~ såsom de kalla mig och du- 
ger ej tiil något annat.'' 

Godt, sade Herr Hugo med stor fäguad, då 
forstår jag dig, då Mro vi alldeles ense. Detta 
vilkor går jag fullkomligt in på. Jag tycker myc- 
ket om charakterer, som äro uoll, såvida de ej 
Mitt få vara sig sjelfva. Kameleonter, hviika 
likna hvar raenniska annars, men aldrig firo 



i 



Digitiiica by Google 



Sig ~ sådana båtar jag tiU.flo^g* Derföre, Fu- 
ramo, är härooi ingen strid* . Men att jag uppi* 

räknade medi^mmarne for dig, bor du ej miss« 
tycka, ty det ir i alla fall aDgenäint att veta 
de personers lyanen.) man bar omknng sig. Det 
Sr åtminstone ett vetande, och hvarje sådant är 
ju godt? — Mu mins jag ändock, att jag glömt 
en anbörig, hvilken likväl bland oss är stum, 
ehuru mycket älskad af oss alla; det är Julianus. 
Han bar ej berättat något för oss, och jag tror 
han egeniiigjeo ej bar smak för någonting. 

'^Då lär han och jag komma öfverens/' 

Utom deri likväl, att ban tiger, och du är 
]U DU ändå så beskedlig och talar för oss? 

''Äå ja. Herr Hugo/' 

» 

Se så, det är godt, nu är bufvudsaken af» 

gjord: lät oss afvcn komma Öfverens om sättet» 
Bästa du! kom med dina stycken sä, att de alla 
tillsammans bilda ett enda stort, ordentligt och 
Jvrståndigt helt* Jag är intagen häraf, det ar 
min käraste tanke: jag bar alltid haft den, och 
jag eldades ännu mer deraf, då jag läste Ferdu- 
sis verk: — du känner ju denne ^ persiske Stor- 
skald? 

'Terdusi och jag. äro alldeles, icke storbeter« 
som kunna mätas med b varandra." 



Digitized by GoOgIe 



1 06 Jagtslottet. 

é 

Jfånå, Bichaid, jag ville endast säga dig^^ 
att jag helaft af allt •kulle vilja hafva histontr 
och afkaiidliagar om heia vetrlcUn iSr&m dess Jae^ 
.gynneläe till dess slut, och det ordentligt. 

''Men då akulie Tilockaå Herr Hugo Wlfa hafra 
dem i en kroaoiogi^k ojrdaiiig ifrån börjao till slixty 
som Ferdusi. Detta är icke b vad jag kaa-ålaga mig^, 

* 

emeifain jag sjetf i sådaaa äainm är underkastad 

iall^ eller rättare, jag fruktar^ att jag iogeotijaig 
amiat nåasio kan koanma att berdtta , än tilUaUig^ 
heter för Jtundeo, eller sådant som • • ^ • • • io^ 

gifver. Min herre, i skötselo af mitt hemman 
äv jag ordentlig och klok nog j men jag bar Iän~ 
ge mer och mer märkt på mig, att i sådana sa» 
ker ungefär, som här önskas, beror jag ej af nå- 
gon föresatts, som jag kunde göra mig. Herr 
/Hugo skall icke deraf bestämdt fatta den tanken^ 
att jag icke alls Sv förnuftig i hvad jag har att 
säga« Det kunde till och med nägongång hända ^ 
att jag synes klokare än efter väntan. Min iiieniog 
ar endast, att jag ej kan uilojvä en viss ordnings 
eller försland. Det händer med förståndet och 
ordningen, som med åtskilliga fruntimmer, alt 
de förakta rendez-vous: det vill säga, de hata 
eller skämmas lur att infinna sig på ort och ställe 
efter öfverenskommelse; men de kunna stå fram- 
för en med himmelsk vänskap odi ädelt goda biic- 



Digitized by Google 



Jagtslottet.' \ 107 

iar^ ^en stund man tmm% räknat derpÅ. Dcr«* 
fSre, Herr Hugo, tor att återiomma till mig 
qeif, så kair jag icke afsiuto" nägot koalrakt att ' 
^ra förnuftig, eller att regelbundet följa med 
TCfridens gflng, tid, oeh ordtdog, så att' det bil* 
dar kvad cnio beiTe kallar «K keltm £meUaBflt» 
mklt ibland berättelserna , kunde )ag vilja yttra 
en slagn fitosafitk, en måbfinda religids tanke; ty 
sådant hinder mig. Om då de härvarande i stället * 
beredt sig att höra en anekdot, en historia, som 
skalle följa i ordnhig på hrad förut blifvit be- 
itittadty så vore det förargligt ior dem* Jag 
sdger derfSre pi fSrhand tj det "Sr båttre for^ 
ut^ Sn efteråt-*- att, i händelse jag blir Berättar** 
varelsen på slottet, så måste alla här rätta sig 
efler mitthmflör, jag deremot aldrig efter de- 
ras. Visserligen tycks detta vara för mycket be*- 
gäl dt af en sådan man, som jag; men det är 
icke farligt, ty vi kunna alldeles låta biifva, att 
hafva tidsfördrif ifrån min mun. Jag rider hem, 
och — 

Kej ingalunda, dei skall du visst icke göra. 

''Ja, skall åter det ske, som Herr Hugo omtalat, 
då måste det ske med det vilkor jag sist sagt.'' 

Att vi i allt skola rätta oss efter ditt hu- 
mör? ja, utan tvifvöl , ty annars är du ej en fri 
''Sagoman," hviiket vi just önA^a ess. Men ord- 



Digitized by Google 



. I o 8 Jågtslottet.'^ 

Bingeo] om du blott kunde få allt i en ordning I 
Jag kän icke uppgifva' min karlek för den. Emel^ 
lanåt kommande lilesofiska och religiösa fraiB«t 
ställningar ja sådana äro visst kärkomna här^ vi 
bafva ofta haft dylika ibland oss, och, da kaa 
bäst.fiona vårt intresse derför , då jag kort säger dig, 
att ingen medlem är af mitt hus, som icke varmt 
och uppriktigt älskar -Gud. Vi tro på den he« 
liga Skrift och på Guds Son: och om vår re* 
lig lon ej i allt> skulle vara så dogmatisk^ som 
andres , så erkänna vi oss dock vara lika stora 
syndare y som andre , omfatta derföre alla med 
karlek, inbSrdes förlåtelse och hjelp. Så förfaåU 
' ler det sig* — Men kunde , du blott framställa 
allt såsom ett organiskt HelLl 

^'£tt lefvande och sammanhängande helt kan 
det icke undvika att bl i f va, Herr tlugo, då det 
flyter utur en enda människas vSsende. Detta 
är således bvad jag kan loiva, emedan det är ' 
omöjligt annorlunda. Om Herr Hugo härmed är 
nöjd I så vore det för val. Men lefvande helhet 
och ordningar e| alltid detsaauua, som kronolo- 
gisk ordning." 

/ Jag är tillfredsställd med hvilken slags ord- 
ning som helst; men hvad menade du med det 
sista y Aichard? ^ 



Digitiiica by Google 



Jag menar, alt ett antal berättelser kunna 
slå i ett iore, yerkligt ock lefvande sammfnifaaDg 
med bvaranuy utan att aUiid behöf va .framatä. 
efter hvarandra , ungefär som ' alnarne på ett 
baod följa pä thvarliDik Derfö*re skulle en.person 
kuotia- berätta for Herr Hugo hela verldeas hi« 
etorier ifrån begynöelseii till slut» på ett s&tt| 
att alla framstalloiogarna tiilsafumans utgjorde en 
enda lefvande gestalt^ ett organiskt He]t^ utaa 
att de historierne ändock komrae efter hyarann 
uti kronologisk ordning. Jag nekar visst . ickCf 
att det är goclt att följa med Tidens gång — i 
yissa fall — kanske i alla fall men af mig 
kan det ej alltid väntas. Det torde verjLligen ^ 
hända, *alt, ibland annat, jag äfven blir satt i 
«tånd att emellanåt gå i tids^följd stycken emel- 
lan. — Jag mins nu, att jag ibland mina pap- 
per måste hafva en Berättelse , som jag en gång 
uppsatt, öf ver huru hela Verlden uppkommit. Det 
ir- en Skapelse-Hicilning, och bur val du iöiegå 

alla dfriga Verldens händelser. Det Sr verkli* 

gen sant, uär jag för några år tillbaka var i 
sällskap nu J en a\Ian, Llcl jag genom Lans tan- 
kar hänförd till lust att vilja bilda en hel Verlds- 
historia. Jag satte då deröfver sjelf upp de fö- 
reställningar, som upprunno hos mig. Jag hann 



1 1 o . Jag^tslotteiv 

r 

väl icke liU mera än ett Företal; men detäräf* 
ire» sigot* Skvlte Herr Hngm. vilfQ hörn det? 
Om |ag, tiU exempel, fikst sLuiie iramillUla dei» 

la JFHretuly sedan den njäsnäiijda Skapelsedik* 
ten 9 ook derefiter kvad aiuHii aom kan bli?*' 

Det gillar )ag alldeles; när begynna vi?. 

''Jag skall uppsöka mina papper till nästa 
gäng vi träffaa. Åtekiiiigi är uppleckmidt, såsoni 
iag sagt^ det ci/nga skulle jag muntligen fylla, 
ihrad säger Herr Hugo om ett sådaDf slags klätt» 
dmdt föredrag af iäsnhig ocb tal?'' 

Jag är nyii^en att erfara det* — — 

Herr Löwenstjeroa gick c»ch tillkännagaf fSr 
Iteia sitt hus det, som lian kallade den lyckliga 
utgången af sitt iuislag. Alla samlades härvid. 
De befunno sig på en ganska vacker och behag- 
lig kuUe, bevuxen med säljar, björkar ock lön- 
nar, ej långt från en spegelklar vik af den kring* 
liggande sjon. Under det Richard stod midt 
ibland dem på kullens spets, sänktes hastigt hans 
ögon framför dem alh, och hans bufvud lutades 
ganska vördaadsfullt. Derefter såg han snabbt om* 
kl iiig sig öfver ringen och slutligen på Herr iiugo. 

''Är det möjligt, sade han, att detta herr* 
skap vill gå in på så sällsamma vilkor, som dem 
jag föreskrifvit och sagt, att de i allt skulle rat- 
ta stg efter mina nycker? Kej* Jag har fre*- 



Digitiiica by G(. 



Jagtslottet. ril 

6tai Eckf , men nu är det slut. Besinna dock bveoi 
jttg är, att^ jftg ir eo afcogsman^ oeli Ni något h«lt 
aoiMit* Låt miy gå. Jag iiskar er godbet, mtii 

Till ej utsätta Er för ånger. Fortfaren J såsom 
förr jag går hem, och fortfar på milt tålt 
BaaaoeB^ hui*tt fräcki jag har talat här. Nu är 
det slut. Våren säkre, att (TO jag började hft- 
rätta ibland Eder, skuik dat hatiske sällan uCf 
ialla till ert nöje ^ ja^ det kunde någongång 
störa ert behag, er ro. Farväl.'* 

. Nej! du får icke gå bort härifrån, ropade 
.allesammans, och äfven Julianus* Sjeifve Herr 
Andreas hade med liflighet deltagit i detta utrop, 
då h^n hörde, att det ej alltid skulle utfalla till . 
deras nöje, utan kanske störa deras inre frid. 
Man kan undra hårÖfvert men den morksiaoige 
Andreas kände på sig, och trodde, i anledning 
af. sig sjelf, detta vara händelsen med auc]ia,.att 
lorst en högre, starkare ro skulle vara att vän* 
ta för hans väsende, om dettas inre lör ii t blefve 
rätt stördt, i grundvalarne skakad t, ända ^ill röt* 
tama föi^vandladt* I en sådan ställning kao, män- 
niskan befinna sig, att hon kan önska sjelfva dis- 
harmonien , såsom del sanna hoppet om bättre 
frid. Att vänta så myoket af Kichard var visst icke' 
skäl till. Sam ma bevekelsegrunder leude också 
ej de andre} men njfikenhelen drog dem, och 



Uigmzed by GoogIe 



113. XiGTSLOTTEl'* 

letelsen af en persons gestalt^ som förekom, dem 
på gåog god 9 förskräcklig och tniiQter. . Dé 
.skulle icke så enträget hafva bedt hqipopi' 

m 

Xan deras bcrSltare kaahfiiiday om de förutp» 
•ett . • • , , , 

Aicbard stod länge och såg på demmedin» 
nerliga varma blickar. Slutligen svarade haa 
sakta: '^Jag kommer dfl«" 

Huru oYverraskades man icke, dfi mån sig 
denne främling på kullen , der han stod midt 
ibland dem, långsamt Löja sitt ausigte emot den 
klara aftonhimmelen, och hans utseende var der* 
under lifligt, såsom i den vackraste fridfullaste 
andakt. 

Men snabbt gick ban derefter ned från kul- 
len med korslagda armar och stum: alla gåf<» 
yo honom rum med ovilkoriig tystnad; han gick 
bort , ifrån slottet, och ingen såg honom mera. 

morgon kommer ban visst ater, mina flickor 
och gossar, hviskade Hugo: då har han -bestämt 
lofvat mig att meddela ett i^öreial till hela 
vérldeHf hvilket jag anser vara att betrakta som' I 
en Ingress, ja som en . Inledning till min stora 
plan 9 tili beia Saguverket på slottet. Deref* 
ter skall han omtala torress Sh^dsmu Kan nå« | 
got vara förträffligare 



Digitized by Google 



^AGTSLOTTpr. . fl3 

Alla voro försänkte i sina botraktelscrj att 
de ef sfi mycket hörde pä hvad den gamle, väa- 
^8^9 Boda gubben sade* De glngo byar oeh en 
JU sitt häll^ både tankfulle och glade. 

Ett stilla anonskimaier lade sig dfver hela 
nejden kring JagUlottet. Såsom en bländande 
Svan i sundet vid den inti^ädande natten stop* 
par sitt hufvud under bvtta vingen till sömn, sä 
beslöjades slotteU tornspeU af mörker, menmtdi 
i den klara sjöu Jyste ännu det hvita Slottet 
sjelf på sin lugna bolme« 



"*) Af styekel Htiri>«ir synes närmare hurn det förhål- 
ler sig med Herr HofwarskiUkens Saguv^rk^ forme^ 
denif, tttldrandet» redaktionen enligt hans Befall* 
ning, friheter o. s. v. Herr Hugo nämner väl der 
uppe i texten , att Bichards s. k. FörUai iiil håla v^ri-^ 
den (som bestar af ett stycke » GudahataRE», och hvar* 

af ett Fragment är andra stycket i Samlingen^ eller det 
närmast hlreller följande) tilgör ingressen och in- 
ledningen tUl hela bAus Y«rk. Han miate Tal haf- 
va. rätt i sin benänming, i synnerhet som ingen an* 
nan än han eger att befalla här. Men Redaktionen 
tycker likväl fdr sin del att» sedan Herr Hugo til* 
låtit, del midcr xiamn af Jaktslottet^ en exposition 
finge görai af hans bem^ honom sjelf och hela famil- 
jen, sä är väl detta ändock den egentliga /i}/^d!ni/i^e/i. 



Digitized by Google 



1 1 4 JiGTStOTTFT. ' 

. .BiW<>iliéiii oeli^diraf /Jiärily tände vana alt i 
allt rä sig sjelf,«iadé fidigt bibriiifJrt H^fmarBkal^ 
kéa> de»- charakt^r, han ^edan oafbrulet Libthöll, 
att, jemte eganskapen af att vara co imierUgt väl* 
villig jncujiiska, tillika aldrig gifva efter i någon 
fettad före«atts, "af ven om den emellanåt stötte al 
ovanligUctcr. Sa har lian t. ex. (verkligen emol män- 
gas inrådan) tagit det beslut, att af kärlek tiU de 
Gamles förmer, bland annat kalla Afdelningartte i 
sina arbeten Böcker ^ i »täUet för det mera populä- 
ra Kapitei. Obs redaktörer anstår cj,. att yttra ta^* 
del eller beröm derufver ; men , med verklig känne- 
dom af vår herres tänkesätt, kunna vi uppriktigt 
försäkra, att, oaktadt namnets högtidlighet, hyser 
hftif^di:^ Wörire"ail«pråk med sina böcker, än andra 
^enniskor med siua kapiteL 

Så låter äfven t. ex* hans' ide om Fantasi tern- 
ligen hög, då han dermed förstår intet mindre än 
en aning om himmelriket (se sid. 17), ock likväl 
kallar han också Mältidsförråttningm éH sådan? 
Stort förnämare torde da icke heller hans mening 
hafva Varit med namnet Fria fantasier, f ästade vid de 
Sjclf-iionier at hvarjehanda håll,* som om qvällame 
foredragiU på Jagtslottet. Och när de betraktas som 
ett enda Helt , kallar den bokälskande mannen åtm 
aamtligen "Törnrosens bok.** Stort I — men i sitt 
vilda skick, såsom här . . i Norden . . ärdcnnäm* 
da växten vida rikare på törnen, än pä blommor. 
Så må då gerna åt Herr Hugo förunnas nöjet af sia 
hälft melankoliska benämning. 



v 

Digitized by GoogI 



HVILKAi BETEAKTADP SÅSOM ETT flELT, 

■ 

HEaa HUGO LÖWENSTJERNA 
STUUMM KJiLLADES 

STVJIDOM 

£n irrande Hind. 

BJLUD. IL 

Hermit AC er. 
. Vakobxs Dottbb. 



TnYCKT noa Johan Honii^&G 

18SS. 



HERMITAGET. 



en Konung ocli en fljcada Tfunna? 

Men ve, om farliga taflor . . . | — Kuuna 
En rcD och liimmelfL Syn d« o» flniiu»? 



^wwvwvv 



RoMAunr 
I 



TbYCJLT bus JoHA?( IluKi:i£.iLO, 

1 8 d d. 



Digitized by Googie 



Digitized by Google 



HLERMITAGET. 



Jag begriper att du under din resa lidit , Julia- 
nus, det lär halva liändt hvad dtt ef nånsin trod- 
de skuUe kunna inträffa? Jag såg att du på din 
kammare börjat en roålaiog^ hvad af tecknar du? 

"Jag bekänner for dig, Frans, att jag Sr på 
ett obeskrifbart sätt dragen af färger. Det är 
for mig icke så mycket frågan om något annat 
{»å taflan, som ieke mest om koloriten. Hvad det 
är, som händt mig? ett ingenting har inträlTat — 
utom att hos mig vaknat ett sinne for'fllrg, som 
jag aldrig erfarit. Likväl menar jag ej här just 
hvad målare kaiia kolorit, utan . . ja • . er| oför- 
klarhg, mystisk känsla, hvarigenom jag tyeker he- 
la tiildrageiser stå uti en för dem egen och sär- 
deles dager eller färg. Foistår du mig? Nej; 
men jag skall försöka beskrifva • • Mig förekom- 
mer stundom, att en händelse, när den framstäl* 
ler sig,* gör det intrycket på min själ, som ^m 



Digitized by Google 



I 

G HermAaget. 

eti underbart grimt hvilade öfver alltsammans m 
KB. icke derfore att det tilldragit sig på ängar 
eller vid gröna parterrer ^ utan Gud Yet bvarfS- 
re, men det skimrar en sådan dager genom sjelf- 
▼a hSndeisent lynne. En annan gång är det som 
• allt vore titbleH. Somliga scener i verMen stå 
for raig i ljusrödt, andra i kanelbrunt ^ andra t 
azur. Det gSr sfi långt, att vissa namn hafvaden 
förmågan att hos mig väcka sensationen af ea 
färg. Kan du begripa | att när jag hör Betena ^ 
breder sig något Ifnsgult öfver liela mim inre 
verld? Du tror väl att jag icke är rätt slug; hvad 
jag har sagt dig om min känsla i dessa fall, är 
emellertid alldeles sant, oeh jag roar mig myc- 
ket med att måla taflor, öfver hvilka jag låter eo 
viss Air g gifva httfvudskenety allt efter motivet 
som framställes/' 

Julianus, det måste vara ett stort nöje, om 
man rätt förstår sig derpä ; men jag 8r tona icke 
riktigt • • ' 

''Du skall fS se deruppe hos mig ~ jag 
nar ofver stugan i skogsbryneti der Itelone satt 
ocli kardade, när gossen på den skenande hästen 
kom — du mins ur Garantes portfölj?'' 

Frans hann ej svara Julianusy ty de afbrotos 
genom Herr Hugos ankomst. Han hade icke hört 
så~ mycket ^f samtalet y att han intresserade sig 



Digitized by GoOgI 



U£KMITAG£T« 1 

derfSr, utan anmärkte den silfverklang, h varmed 
uret i slottet liöll på att slå sex. Poesiens tim« 
me var inne! — '^Richard, byar ar. du?*' sade 
HoAnarskalken ; ''du man^ som jag älskar emedan 
' du är smärt vuxen och tillika lång, har fylK- 
ga kinder och ändå «n ganska fin gestalt men 
Ja var ar du^ för tusan i hvar? . i' Hofmarskalken 
gick fl aoiåt genom hela längden af den skym» 
nande salongen, och kom slutligen till den lilla 
hornsoffan vid dörren till kabinettet. 

Bichard steg här upp emot hmom och skil* 
de sig från, Henrik och Aurora ^ vid hvilkas sida 
han sutit 

'^A sitt qvar, jag sätter mig också. Låt mig 
höra, glade Bichard, hvad titel det- tidsfdrdrif 
bär, som du i afton tänker gifva oss. Jag vet 
atl du ofta brukar roa dig åt samma håll som 
vår tids romanei*, derigenom att äfven du emei- 
hmåt kommer med ett slags sådana* Men tyst, 
jag vill icke bryta in på dig« utan säg oss Fu- 
rumo, hvad heter ditt Skäoiti qväll? ^ 

Jag är viilrildig om namnet, och så mycket 
jag än stundom syns vara resonnör, har jag ej 
kunnat a%oia med mig sjelf hvad mitt stycke 
bör heta* Jiig tror, jag skall berätta, ocb sedaq 
låta min Herre sätta namn på sakerna* 



Digitized by GoOgIe 



8 Hermitaget. 

'^ag sVall nog uppfinna ett namn , svarade 
Hugo 9 om jag fSr veta hviiket Tidehvarfs seder 

du ärnar måla?" ' : ' • • 

Ursäkta mig, ingen tidehvarfs-måloing/ Om 
man romaniserar i afsigt att teckna en Tid med 
dess seder, sä måste man hemligt förbinda sig 
att hafva karakterer, h vilka liksom* valdfa bilder 
lemna ett uttryck deraf* Likväl kaa mången 
gång vara ialressantaic att hora tala^ om någon , 
som^ ehuru tillhörande en viss epok, t. ex. Elf* 
vahundratalet, ändå står med sin beskailenhet 
som ett litet undantag, en utvikning från sin tid« 
Tar nu åhöraren eller läsaren för gifvet^ att man 
berättar för att skildra tidelivarfvet^ så blir han 
här bedragen, eller skyller föredraget (or osan* 
nolikhet. Biand ett folk, i allmänhet ganska 
gästfritt, kan ea och annan snål personnnge fin- 
nas, och hvilken det just kan tillhöra en ifråga- 
varande Anekdot eller Homance att föra på ba- 
nan. Åhöraren får icke deraf tro, att man miss- 
förstått en gästfri tid, eller gjort en osann, kar* 
rikerad scen* Men vore meningen ej annan, än 
. att lemna en karakteristik öfver epoken, då bor* 

« 

de visserligen ej snikna menniskor framvisas i 

kompositioner öfver tider, som på det hela varit 
af generöst lynne; ej fritänkare under bigotta sek** 
ler; ej någon dum varelse midt i en snillrik na- 



Digitized by Googie 



, HEEMirAGBT. 9 . . 

tion, el^uru individuer af sä, egen art ifiän de an- 
dra nog alltid fuDmt$.'-^« Jag tyckclr icle omsi-' 
^ana^ bojor; de. äro ooaturligdi falska och tillika 
ängsliga. Deiemot afsäger jag mig aian attegent- 
, ]tgi*n föreläsa i Historien öfv^r seder och brul^i 
under det jag^gor något helt anpat^ nemligeo-al** 
lenast anför tilldragelser, som roat mig. 

"Min Richard, låt du helt enkelt bli det 
som du vill låta bli. Finn ej vidare din ro i Po- 
Demik.och Kritik y utan begynn/' ^ 

'Hm, min far, utropade Frans , som emeller^ 
tid nalkats till hÖrnsoiian; om min far ler, och 
Richard, som 'jag tycker, ej heller tar saken iöt 
-allvarsamt, finner jag likväl här en viss fråga upp- 
slå, så vigtig, att jag Ler om ordet. Hvad Fd- 
iWno^blott Uttalar som ett tycke för sin del,'vit~ 
le jag hafva rådande som princip. Jag bekänner 
öppet, att jag icke gillar, åtminstone ej SUkar 
den äsigten, -$om vill göra Konsten -till en ser^ 
vante — piga — ät den faktiska Historien. JDeu 
förras ^sanning beror icke pä, om den noga id« 
stämmer med verkligheten inom den sednares om'- 
råde; den hvilar på sannolikhet — det är, icke 
egentligen ^ verklighets utan på möjlighet Allt 
hvad i en tid möjligen 'kunde : hafva skett, här 
tStt^it vara i konsl-verlden. Historien och kod- 
sfen måste 'hafva imperaCAr Jivardera i sitt ^rike; 



* 



Digitized by Google 



10 Heemitaget. 

I 

ej slafva unckr hvaraon — de kuaaa endast för- 
lora derpå. Visserligen tar Konsten ofta äfnnet 
* för 8tn skildring från nigon punkt af Historien» 
men behandlar den sedan ej som ett poi trätt, en 
ren afteckning; utan på sitt fria s9tt och^for sM 

■ 

m&I, IwmflM i en egea okänd verld — 

"M godt," sade Hugo otåligt. * , 

■ 

Utmärkt bedröfliga^ fortfor Frans , förekooi-^ 
ma mig således ftfven målningame af den inoe* 
vallande tiden ^ när de ej hafva annat för sig> äa 
att framstfilla hundrade situationer ur det vanli^»- 
. ga lifvety 6ffo blotta portritter af verkligheteo# 
Hafva vi icke nog häraf rundt omkring osS|Utaa 
att oek i böcker fSrfoIjas af en insipid händelae- 
skara? Man uppbö|er skiidi*iogarne ior dera&saa* 
ning. Alltför vftl men är då härmed nog? En 
bufnidnödvändigbet för bvarje konstframstäUniog 
är hafva sanning natur, som man 

alger. Men det mftste derutofver ock vara en in- 
tressant natur,, som upprinner midt ibland tri«» 
vialiteteraa^ annars äro de oförlåtliga, och jag 
lider dem icke. Med ingenting bedrifves större 
oHcig, min far^ äA med ordet natur* Natur 1 na- 
tur! ropar man, och bar du blott natur, så är 
•Ut gudomligt. Man glömmer då, att naturea i 
sin ooiätliga famn rymmer ej blott det herriigaj^ 



Digitized by Google 



|l£RM[KrAG£r# II 

men äfven alia dess motsattser^ all stnint| allt 

l^iMBty allt fullL Sltttligea fir jag • « 

''Ke| läogre theori^r ger jag raggen 1 begyim 

€D historia. Både du ocli Furuskog äio i qväll - 

också liesatte med frUoimande ords inblaodning i 

vårt goda modersmål. ^'Servaolce i en iosipid bän* 

deke«4iliafaP' — Imperatur? skall det vara voMe? 

livad skall det tj^na till? — *Tyst, ty^t, mm egen 

Frans I i dina påståenden har du alldeles rätt — 

« 

fa så sitt — alt jag ej vill luora att ord mer» . ^ 
JBorja» börja Furumo!'' 

Fransy anmälte denne^ vill hafva statucradt 
till princip åtskilligt , som jag ^ojer mig med att. • 
UoCt ioi? c|;ea del finna behag L vilie-verkii- 
gea icka hafra det ftröiil Ii72 princip^ ty då skulla 
SK|g kvoaa intrft^i alt tfvan det bief mig odrigligt. 

^Visst, visst y ^chard; men låt 9ss få till- 
Uonagifvel b vad ämnet blir? 

Jag tänker — Herr Uugo — jag tänker för- 
tälja gröna händelser , azorblå häudeber| kanske 

saflransgula. 
^ ''Hvaba min goda vän?' — Hugo teg tvärt; 
nen Frans, såg på Jnliaims: ''din imagiaalion om ' 
ftrger lär hafva nått lUchardP' ~ 

. Fprlfit mig, Herr Hngo^^ hvad jag yttrade var 
endast ea undflykL Jo^ har i sanning ej lätt uti 
något ämna, 



Digitized by Google 



Hermitaget» 

s 

^'E\ någon dikt i qväil? Då är du en bof, 

- - 

men icke -min Hofskald. Är icke klockan slagen 

sex? Hörpå, flickor, härinne måste vara 

hyggligare. Drag stora bordet litet längre fram 
och jänka edra taburetter och sysaker efter;' jag 
vili sätta mig högre och beqvämare i soffhörnet 
Ljus får Ni icke ännu tända, men skynda dig med 
torrTcdsstiekorna , - Jakob; öppna spjället , Klas.' 
Kå-ä min Herr Richard?'^ 

Brasan stod snart i Ifiga, och tapeterna i den 
vidsträckta salongen började skimra med hvarje^ 
banda bilder på' det irrande och föränderliga 
sfitt, som eldskenet älskar att skapa. 

Furumo säg upp och sade: förlåt mig for. 
min Biktbrist. Men det faller mig in, att jag 
nu ändå för sällskapet kan omtala någonting — 
som icke är en spökhändeise — * 

<VV%A^VVVVyVVVVV%fVVV<VVVVWVV^VVVVVVV%AfVV% 

Sådana aflägsna stUllca kallade» 
6&ter*skog» $äiror. 

4 

sluttningen af ett högt och vildt berg låg 
det hus, som tillhörde jägaren Er^smus, kändöf- 
verallt under benämningen af den milde och he* 



Digitized by Google 



.HEfiaaTiUSET. i3 

I 

ilerJig^ Skogvaktaren. Han trädde in genom dör- 
ren 9 meo ingen af hans famil| helsade på honom, 
ehuru detta i Medeltiden brukades äfvea af de 
lägre kiasseme. Han höll i handen sin stora grö- 
na mössa y omgifven med ett hredt bräm af yfvigt 
och vackert bjornskuio* ^ 

'^Hvad bar händt,'^ sade ban till sin hustru; 

'^jag ser öiverallt i rummet en stor förskräckel» 
'se, eller kanske snarare beundran? Du sjelf 
du sitter vid spisen och rör i stenpannan med en 
häftighet, $om om du genom armarnes rörelse 
ville dämpa en häpnad i ditt briist?. Min dotter 
£luphemia — hvad är det? Ingen svarar mig. 
EupLciuia, du rycker på sländan, som om du 
ville hindra dig att tänka på något hemskt? 
men det är icke värdt att fråg£^ Eder. — .Du» 
bila son Michael; kan du svara mig?*' 

Jag skall säga Er hvad det är, min fader, 
svarade MichaeL Efter ^i kommer utifrån, tör 
Ki hafva märkt spår i sanden eller tvenne karlar. 
Märkte Ni ej om hvarandra* spår efter sulor och 
spår efter nakna fötter? Den ena hade skqr, men 
.ej den andra; det var två tiggare, min kära far, 
men. ganska olika. 

''Alla tiggare äro fattige, ock således lika^^ 
min son.^ 



Digitized by 



i4 HirimitA6n« 

De voro begge trasige, men likväl olika. Den 
€na var hvit, det vill säga, hass^tram* VOM Mfh 
ak tiga y han var vänlig och odmjiik^ kunde tala 
ocli Lade skor. 

''Hätt väl." 

Han gick fram med vördnad till oss frfin dör^ 
ren, önskade oss Jungfru Martai biautielska vackra 
välsignelse^ att hon skulle omgifva vårt hus med 
ljusa Ayar, samt bad om en almosa. Fader 
Erasmus! den mannen hade ljust lent hår, som 
lag slatt och v8l kamnndt SfVer tinningarna , men 
Tar litet lockigt ned åt axlarna • • 

''Också bra.'' 

Sen andra tiggaren var beskaffad på ett an- 
nat sätt. Han kunde ej tala^ min far^ meu det 
är visst att han- var mörkbrun, jag menar hans 
klädning, då den var liel, hade väl varit mörk- 
röd , men nu var den utsliten och brun. Om han 
var bister i sig sjeif vet ingen» 

Eupbemia utbrast härvid: fast vi bådo ho- 
nom stiga fram och sitta ner^ gick han aldrig 
från dörren! 

Och lian stod beständigt! utropade Michael» 
''Deri ser jag intet förskräckligt.'' 
Ja, min far, det sag ut som han ville stam- 
pa med fötterna af vrede ^ men ej tordes: haft 



Digitized by Googl 



markoacle då än mer i sina ggon^ fast liaa va^ 
hyil i aosigtet* 

''Var bsku då mindre och svaj;are än den an-^ 
dre tiggaren 9 alt han blifvit tvungen att följa?'' 

Ingendera var grof eller stor. 

Mea den vid dörren var större! uihrast £u« 
ptiemia. 

Sedan dktt aAdr» hygglige och beåkctdiige 
tiggaren filtt^flera ten (ned J^qtt på, fo.rtfor ftU* 
chael, gick han dcrnied till dörren Ull den tyste 
liggareiif och hefalte homwn med ett ögionkaiit 
mottaga och lägga deoi i en säcJu Ty min far 
akall ireta , att den ena tiggaren tiggde , och den 
andra har. De gingo nyss ut» den hederlige förut, 
men den otäcka tiggaren bet ihop täadqroa och 
ISlide efter. ' 

''Hafva d<Q koAmit igen?" 

Nej. 

"Det år godt, ehiira det egentlilen kan v^rä 
detsamma. Jag begriper ej^ hvad uqderUgt det. 
ir hiruti^ och jag begriper ej heller hvad ilsk-^ 
värdt det är, att vara så långtrådig J • • men tyst! 
vid St. Herigards ö! — Gå iit och sadla min 
hist, gosse, ^ag.har.fitt bwl, jag måste genast 
j^ida till Auasaborg* Fy.y Stipheona, hvad da är 
blek 9 var from och ak tsam^ frukta hvarken spöken 
dier tiggare. --^ Tag utsd min nya blålilrgade 



i6 Hérmitaget, 

)tcka* Sesåy bjelp mig flicka med defina ärmen» 
Allt väl.*' 

* Om eftermiddagen sent sattErasmus tilibäst ock 
red på en väg, som var mindre obaaad än andra 
skogsstigar^ ock gick ungefar i samma led, som 
jr'Tårä dagar vägen ifrän Stockholm ttU Rotebro. 
Boningen y hvarifrån han red^ låg i den trakt 
der Stockholm nu §r. Aotebro fanns äfven i Me-* 
deltiden 9 men var icke då. Herr Hugo, engästgtf- 
vargård. Erasmt kosa gick förbi detta^ ställe, 
men vek, straxi pt andra sidan derom, af ifrån 
den större vägen till venster ned utför '«n brant 

* backe, onigiiven af en hed, som kallades iiofeA:o* 
jfen, och heter så finoii. 

Han hade i många år varit jägare åt Bid- 
dareo Bo Ulfson på Runsa, och förde en säll 
lefnad genom den inre frid hans samvete gaf ho- 
nom; och den ringa men tillräckliga utkomst han 
egde af sin tjenst. Han hade vård om' skogarne, 
som sträckte sig öTver de öar och kuster, h vilka 

- utgöra skärgården omkring Stockholm. - Dessa 
skogar voro i medlet af Tolf hundratalet (tide- 
hvarfvet för jägaren Erasmi historia) ut-egor än- 
der fästet Hunsa, som låg tre mil norrut derifr^n. 
Erasmi egen boning var byggd i en djup hed- 
*öark i denna nejd, raen efter platsen finnas icke 
nu några bestämda spår. Den vackra kungasto- 



Digitized by Google 



Hermitaget. 1 7 

den 9 som for närvarande utgör skandinaviska jNor- 
dens prydnad och politiska sammanhang, speglade 
ielie då 'så mänga* torn i Uara vikar^' den rar nyli- 
gen anlagd. Holmai ne vid Mälarens utlopp syntes 
-väl till dei mesta afrojda, men många husfilnnos 
der' icke y blott en aning om framtida storhet kun- 
de man iäsa på fästet 2Ve kronor^ anlagdt på 
liojden vid Målarens norra mynning. 

Fwut tiilkännagåfvo vi, att Erasmus kallades 
den hederlige ocli luilde skogvaktaren: man gaf 
honom också i orten namnet Frmtmakmrm^' af 
deA anledning att han understundom var vid* 
löftig, ehuru han fördömde denna egenskap när 
andra* använde den« Men hos honom var det älskr 
värdt, emedan en munter vänlighet omgaf hans 
hårlockar. Han brukade för öMft i sitt tal en 
högtidlighet, som förekom tiligjord, eller åtmin- 
stone onödig for en person af hans siaud: hans 
'^tankar eller meningar förde honom' till uttryck 
ÖD af besynnerlighet y än af ömhet, hvilket likväl 
var naturligt, en följd af hans ställning och Ti* 
defavarfvtfts former. Vi förstå det ej, utan en 
. nårmare bekantskap med sakerna. I Sverige fauns 
då ingen egentlig Medelklass. ^ Adeln , som va^ 
talrik, innehade stora, egendomar och verldens 
högre bildning. Bönderne voro starke, som de 
*klippor , d jur odi träd bland hvilka de lefde$ de 



1 3 HfiRJiaTAGET. 

erinvade äanu om Kämpesagornas å|der« Käoslor- 
Mf Mrmare fordckni^ och framfttfilliiing vm* dem 
•fcclunrt. Men i den genom JMragder fldla4idifittv 
mägaa Folkklassens (Adelns) hus lefde ett Mori 
i0tol tjentre, son t Tilkor, Icfimdftfltt och biM^ 
nittg ännu icke egde något åhörande ho$ nalio^ 

men dock for sig hade etteget sätt att vara* 

» 

Före kong Magnus LndsMs vet min heirré att i Sv»» 
rige ingen Adel fanns som stånd; o»en ett antal släg- 
ter, högadels genom bord frin Ibrdne konungar , 
deb g ew om egna hedrillery lysle ofTanom del of- 
riga folket, utan att egentligen vaxa skildt der- 
lIMn. Dessa digler hade en inre kaosla» att de 
utgjorde fagraste bloaiman i riket: och genom sina 
resor i andra länder^ der de haft tillgåug iUl 
det skSoaste der sågs, hade d^äfven i maneret 
tilkgnat sig en del af utländsk förfinings Bonden, 
bibehöll sitt faderliga hems råa väsen, men blio 
kade likväl på de adliga utmfirkta slägterna såsom 
på itu e^e» förhoing, sin blomstring och sin till- 
hiSrighet, emedan dessa slSgter, iitgångoe ur det 
'bondiska skötet, ej ännu genom- Frälsehemmans^ 
inrättningen och iiusttjensten m« m. trädt derur, 
e| äniia kommit att stå i kamp mot nit eget ur- 
sprung, såsom sedan skett. —»Folkungarne, adels^* 
ätternes glans, hade i jarlen Birger haft en an- 
hörig, som nyligen styrt hehi iademeslandet, 'och 

♦ 



Digitized by GoOgI( 



Hermitaget. 

i hans son Waldemar var vid deana tid kunglig 
lutma tiycki på det lysaodfe AdélshipeU fajam. 
Midi emeUaa adel och bét^ stöda fiaåtjmniei 
som iilihorde adelo utan att vara adel, och e} 
heftkr Vffr bonjlei De utgjorde en betfeflfeDg) 
liU största delen rustad såsom en liten här kring 
Adelsmannen, den de omgåfvo: och en ^(^re'be* 
tjeoing af vildare slag, JSj^artt, Fiskare* Detta 
slags folk sökte likna sina herrar i bildningens 
formerti de togo gei^na namn för sina barn efter 
de Dama de i borgsalarne uppsnappat ar förelästa 
sagor om konungar och prinsessor. Så. hade vjif 
jägare hSr af sin fader Andreas fStt namnet Eras- 
mus efter en valländsk skrifvare hos hans herre» 
Ulf Ingemarson på Kunsaborg, hvars fiskare haa 
Tar. .Andreas hade en gåog inkommit till sib 
herre, och sett den utländske Skrif våren framför 
ett bord i hans kammare fura pennan och äfven 
stänka svart omkring , hvilket val skett af miss- 
tag , men fiskaren Andreas dömde, att en manv 
som satt till bords i hans herres närvaro oclf 
vågade gora fläckar på hans golf, måste vara be- 
'tydande. Utkommen till den öfriga betjeningenr^ 
frågade han hvem ''mannen var, och fick höra 
att det var den så kallade mäster Erasmus* Skulle 
ej sådant verka på iionom? Hemkommen till sin 
liustru Anna, gaf han sin ilyfödde son samma 



Digitized 



namn. Så var ursprunget till jSgaren Erasmi be- 
oånningi och näfttm af samma auledoing hade 
lian kaiiat sia dotter £upberaia eflter en drottning 
i en sicitimsk saga, som lästes bog t en gång hos 
Hsrr fioy då jägarca kommit in till honom ^edi 
^ hufvudet af en skuten hjort. Flere väaduiogar 
i sfha framsliliningar då han talade , hade han 

iörmodiigen fått af samma aniednipg. 

• 

Herr Bo var son till Ulf Ingemarson, och 

hodde på sitt fäste Eunsa^ heläget i en stor skog 

nära sjön Skarfven^ som är en del af JMälaieu. 

Ditåt red Erdsmus nu. Bagen sjönk allt mer^ 

långa skuggor utbredde sig^ hästen gick efter in- 

stinkt förbi vindfällena. I^är ryttaren kommit till 

EdiB kapell , hade han ännu en lång skog fram till 

borgen, och han fann det omöjligt att hinna dit 

fore natten. 

Likväl var på skogen emellan Eds kapell och 
Runsa ett behodt ställe. I dessa tider brukades 

detsamma i Upland, som ännu återfinnes i lid- 
sin g land, Norrland, och vildare orter, att om som- 
maren utsända sin boskap hemifrån under ett vall- 
hjons vård , som eftersåg den i fäbodar. Boskapen 
var dä borta till hösten på betet, och flickan 
' samlade för herrskapets räkning ost och smör. 
Sådana ailägsna ställen kallades säterskog, sätror. 



Digitized by GoOgIe 



Kär jägaren, naUades deDna Sätray hoppades 
han öfver natten herberge i ett skjul, som var 
uppb}gdt för yaliflicLorna. Han bedrog sig ej. 
£n iiicka^stod i dörren. 

Hon var icke en ung retande heidiuna, en 
gkogsnymf.för 9dödliga fikajdersaång, under skym- 
uingeosflor bjöd hon ej resande till hemiighetstuiia 
jasinioslrSdda fager. Kreiatur var en egendom, 

* * ■ 

som man. i Morden — fattigdomens dunkla un« 

derbara land — noder Medeltiden , liksom nu , var 
angelägHfii att ej dnförtro åt någon annan, ån en 
ganska förståndig och stark piga. Hon var öfver 
trettio år, vanan att mota hade gifvit henne nå- 
got bistert och bestämdt, hennes händer, lockade 
icke till smekningar; hon var kraftfullt bygd ^ men 
ej så lång. Hon saknade icke behag. JVär Jägaren 
horn om aftonen , var Inga sysselsatt att kamma 
tit fletorna i döi*ren till mjölkladan, der hon stod: 
håret fladdrade tjockt och så långt , att hon kunde 

« 

gömma sig deri till medjan. :''iStig in £rasmus'% 
sade hon. 

Ef tett* en stund yttrade Inga till sitt främman- 
de derinne: ''JNi, kära Erasmus, är icke ung och 
dessutom en jägare, I^i har derföre kanske ej last 
att sofva hela natten* Ni har aldrig förr varit i 
fäbodar^ jag hade .lust att visa Er, huru vi vall-^ 
flickor göra. Lofven susa vackert i .hassel och 



Z2 Uv^nkovT* 

Jömi omkring Säli:aii» det Mter som visor dier 
hvad tycker Ni?' 

Det l&ter jEu^oämt och friskt. 

'CNäi* JKi ser en klar kälia^ hvad säger Ni om 

m 

deo, ock om vattnet deri 

Hvad )ag säger om kälivaltaet?^ jo^ Ii^ga, jag 
säger att det är godt, såvida It^llan sjelf är god» 

^'På Evf mip vin, har jag sliiltdeåsafrfigori 
for att fiaaay om Ni skulle vara road, såsom vi 
vallflickor y att om fållen hora sagor? Den, som 
älskar looaaroes tu» vid äogea och källoi^oas kal<- 
la vatten, han älskar historier och sång^ men 
awars icke.*' 

Du I vackra lagai amnärkte de» andre > jag 
trodde strax t j att du hade någon mening derin«* 
under — jag filikar mydet sådana meningaa 
under! — jag har på borgen hört klerker tala 
genom liknelser^ och dylikt kalla de, om jag nrisnes , 
aymbol^Br^ de säga| att allting som skall vara väl 
Vtfördt, bör ske genom liknelser. Du bar talat 
om hassel och töonlöf — du har talat om kärU<» 
valtea I genom dessa sjmboler viUe du u(räna 
mig? Toner eller sus i lönnbladen betyder dai)a 
eller någonting. Klart knU vatten p det vill^säga 
|ii det betyder — jag skaii påminna mjg — jag vet . 
ttogk Huru fkgnar mig e} ett syodbeJiskt talesKttl 
det sprider glädje och ett underbart ljus i min - 



HSILMITÅC£T« a3 



''Jag vet icke knä Ni menar med lllnelser, 
•ade lion, fag har alb icke någon memng n^ed 

, Il vad jag säger, utan del är hvad det är och icke 
•anat. Yi bmla en del af natten sitta i hS ach 

iMsrätta sagor, det är mycket roJigt* Men våra 
llistoner kuuoa väl ej roa Er, sooi ar klokare/* 

Jag vill i alla fall nödväodigt höra en histo- 
ria af dig* Natten upprinner tack deninder. 

Inga borlade. Hon. hade kanske ritt, att det 
han talade ej innehöll något för enlornufiig men* 
niska; emellertid hafva vi beslutit att gifva en 
dal deraf rum här, enSr det innehåller ett bidrag 
till kaoncdomen af Xoif hundratalets pigor* Hen* 
lies beiättelse kaiakleriseiade heaae^ Herr Hugo» 

"Det var en gång ea^ Konung ^ sä borjada 
kenaiéi aaf^ han hade tolf sönair*jock an dal^ 
atr^ men hans gem^i var död^ och han iormSlda 
aig ånyo* AIU detta hände — Ni bör minaas 
det, Erasmus — långt iore vAr faiimnalaka Friäm 
•ares tid, i de skumma hedniska länder, der alll 
ondt^ och forvSadt bfde filt hem. Hans nya Diiot^ 
nittf , de tolf prinsarnas st}fifmoder^ var elt Irdll 
det visste icke den gode Konungea, och häiaf 
up^oai en §& star olydLa, att hvar och eo^ som 



Digitized by Google 



iij* Oekmixaget* 

ej är . CD kall af Gud, förkastad bof,.icke iicii den 
utaD milda lårar." ! 

Simm Iqga! . misstyok ej att jag straxt af- 
^rjf.ter dio.beräUelse, hviikeu jag finner blii' Jjui 
och vacker för mto sjal: jag afbryter den, ci|ie- 
dao pågot, vigligt falter mig in, hvarpoi jag är 
^dsakad att fråga. Säg. mig, min vän ^ säg mig 
oförstStdt ~ när du kärnfir smör, har du hvad 
man kallar (^cia med. käruiugeni eil^r vill det 
icke blilva smör för dig? 

'Tör mig, som för en annan/' 

Jaja Inga, sade Erasmus, jag märker pä din 
ton, att min fråga vredgat dig. Dtt har tSökt, 
ått bérSttélsen om ei) kdnung, hans oly^kligéf 
, prinsar och gemål, borde komma en alt glöm- 
ma smör. Men, om hvad jag sagt förundrat 
dig, huru mycket mer skall du då förvånas, när 
jag ,säger, at^ |nin fråga, sä enfaldig oöh oartig | 
den synts, nstir i förtroligaste sammanhang ;med 
din historia, hvilk^n nu .så spänner min^nyfikeu- 
het, att jag blott ber dig fprtfai*a« FortMlt! 
det var en drottning • • 

''Om så ar, inloll berältarinnan, att färskt 
.smör står i förening med mina lolf /prinsar, ;A 
måste jag .säga ^r, £rafmus, .att jitg hardenegeor 
skapen, när. jag kärnar, ej blott att få så mycket 
jimÖr .$om .en annan ^ u^an au half gftng. tili* 



. •HERlknTACE¥« 

jag åtei kommer till de hedniska prinsarne, som 
hade en fader: han var god^ fö>träffligoch lyck- 
Jig i allt, blott olycklig der uti 9 att han fick en 
gemål i andra giftet, skön som en ros i dunkla 
grottans hörn 9 men ii^ke destomindre ett troH." 

Skönheten ar ett stort bedrägeri, sade Skog- 
vaktaren. Jag afbryter innu en gång; det är för 
att försäkra dig, Inga, att da ej är det minsta 
skÖD, det är så mycket sagt som: du ax* icke ett 
trolH 

Men Inga hörde ej mer, hon lät sig icke 

hindras i sin milda fantasi. Hennes ögon lyste 
af en eld, ocK hon syntes i sitt inre "betrakta 
taHor af förvånande art .ifrån mycket urgamla 
tider. "'Huru gick det med mina älskade?" sade 
hon efter 'en stund. Stjufmodren,' den hedniska 
gamen! • • • stjufmodren förvandlade alla sina 
tolf stjufsönef* till fåglar, dem hon förjagade och 
inneslöt i ett berg. Men ännu sken en strålé 
från Gbristi måne öfver deras olyckas mulna hus 
•p— dessa prinsar hade én syster, som éj af brott- 
ningen förvandlades, emedan hon ville hafva nyt« 
^a af henne i slottet fui sitt hushälL Prinsessan 
plågades beständigt )if minnet oéh tanken pä si- 
na bröder: hon ansåg dem olyckligare än hästar, 
komne under den grymme riddaren Duscabaei 
händer.-' '^Mine älskvärde bröder T subkäde hon, 



i6 . HmaTAGET. 

bvttr fireii J ml Uatke lyftoi J en iortvifla^ 

viBffif och sUklra med sleloade ö^oa oSver del 
kalla snöfältet? Ach, vore det sommar, då vore 
Vi Jyekialigey Mi kunde ijaoga i trfta €ch vtllak* 
tände fadekar; då öoåkade jag iatet boigre än alt 
Tara en trast som Ni. Men du är det vinter , en 
evig if tofver på berget « dit »i biifvit flyttade. 
Sl|eriior på den biåa eldeos bimmel! lysen ned 
ctfVer mig ocfa wen mrg bvar jag skall finna 
mina bröder, huru jag skall rädda dem.^ Så 
beklagade hon sig för alla rosor på ängen som 
omgåfvo henne y och upplyfte sina hvita händer 
mot himm^leos fäste , hvarvid det långa smala 
' skinnet bäugde långt ned ifrån Lennes högra Iiandi 
och'* 

Skinnet, frågade Erasmus, hvilket skinn? 

''Ja^ jag måste berätta Er det. Hade icke 
denna prinsessa, ehuru otrogen, varit värd alt 
vandra i änglars park och endast sammanbinda 
kransar af jookill? BesUndigl var bon ädel och 
hög i sinnet, men drottningen nyttjade henne tiU 
de sämsta sysslor , för att vanhedra hennes själ 
och kränka dess förnämhel. Hon sträfvade myc- 
ået deremot, men hon tvangs och måste dölja 
bämden i sitt brSst* Denna afton hade bon 
blifvit befalld att for drottningens bushåll arbeta 
på en matvara, £r asmus; en mat af gryn och 



Digitiiica by G 



I 

HERiUTAiaCt. SJ 

sådhme Mom Iräåas i ixiskaps • 

Tarfnar! e Gud! # 
''Erasnui, ett sådwl Åitrn boll den olyekii* - 
ga, och det hängde laogt ned från bennes högra 
hmnå vatdtr det hon Tinde sfai Mkk eaiot stjer* 
«oriia och heUagade si^ Uaa hade ieLe kuii« 
nat forma sig att vara inne} dragea af d^t uo« 
derbara i titt öde^ hada hon aaiugit åig ni på 
den äkkade Ungen vid «trandea af en.ijufUg flod 
med glänsande vatten* Hon hade vågat smyga 
sig ut^ men e| torts lemna del sorgliga goroaså*» 
leij hon hade derlore burit ut med sig på fältet 
del nodviodiga derlilL Sft aatl lion i djupa lan^ 
kar ölVer sig^ men mest offer sina bräder; på 
ena sidan om henne i gräset stod tioan med gryn , 
pa den andra en gyllne skål med flere tillredel- 
ser. Hastigt gick en främmande qvinna förbi» 
Hon frågade^ "hvad Sr ämnet för din sorg, mitt 
barn?'' Jag begråter mina brödet ^ svarade l^n^ 
de hafva blifvit förvandlade och bortförde» ''För- 
vandlingar, sade den främmande , ftro i vår tid 
mycket gängse» men trösta dig. Hvar dina bro» 
der äro, vet jag ide, men efter du är tyngd af 
så mycken smärta» se faiir tvenne kardor af guM, 
lag dem, till ett minne af mig. Vill du följa mitt 

råd, så var stark och Öfvergif din träldom. Men<« 

fl 



Uigiiized by GoOgIe 



a3 ^ Hermitaget. 

nbkaiiy' o flicka , är i frihet aUtråd;Iydden kMn- 
sia som är ea blixt i dia själ^ ryck dig undaa 
slafveriety kasta bort dessa smala skmn* O prin* 
sessa^ fädd af ett bfod som geaom sexton' ko* 

■ 

nungar flulit till dig! blygs att se korngryn vid 
dina! knSn, blygs for en tioa^ om hvilkén/iitr en ' 
förbigående vandringsman frågar hvad den rym-* 
mer, du nödgas svara: medlidsamme väo, hack* 
miBt Alla dessa ord» Herr Hugo , gjorde en djup 
•verkan pä Duamde^a, så hette prinsessan* lioa 
oTvergaf sitt arbete, steg upp ifrån ängen, fäste 
lockarne högre , och tog i sina händer den nya 
skänk bon fått/ ^'Älskvärda smycke! om jorden " 
viste h vilken skatt hon bär*' sade den främ- 
mande, i det hon med mörka, ömma blickai*be«' 
traktade flickan. "Prinsessa ^ du är ett smycke för 

jorden y fortfor hon,' gå bort öfver detta berg: 
vid slutet af skogen, som är på andra sidan, 
skall du finna min syster, hon kan, som jag hop* 
pas^ gifva dig underrättelse om 'dina bröder/^ — 
Duamdea gick så Jätt som en skymning öfver 
fal tet, hon följde' anvisningen ^ kom öfver berget, 
trängde genom skogen , och träffade i ett vackert 
hus en qviuua. "'Tag lockar af mitt liåi , tag 
droppar af mitt blod, säg mig blott hvar mina 
kura bröder äroP' — £j lockar af ditt hår, ej' 

drop-* 



uiyiii^cu Dy GoOglc 



dr6pi>ar af ditt blod vill jag ega, sade qvionan, 
ech ioke. kaii.}ag aSga hvar dioa bröder Sro* Men 
» af de strålar iag ser under dina svarta ögonhår 
fioner jag att du är trofast och haia^hertig mot 
- 'tiieniien; dUn tffX ärrnikl ooh viHtg att lida, du 
är en säUsam och bammekk sjn på jorden ^ en 
Taodrande itjeraa genom moioen Sr dvi» mäktig 
af mod, på ^iaigfeielse rik £ir hvem som träffa« 
dig* IMtt besök, är en ura för mig, tag deuoa 
slinda nf guld såiom ett itaione. Stig i julten 
kär nd stranden^ ro ofver ijön^ vid «mdra lan- 
det, traäar du ett hus, der bor oiin tredje syster, 
]m>d skall föra -dig till priasaraes hem, eller sä-* 
ga dig b var det är. — Det skedde sä, Ouamdéa 
for ofver vågorna och IräfTade pä andra stran- 
den den tredje af qvinnorna, — "Tag blod utur 
mitt hjerta, tag gnislror ur miti själ, säg blott 
livar mina kSra broder äro!'' ~ Jag önskar ej 
diU bjerta, jag vill ej ba din själ, svarade qvin- 
cau, men hvar dina bröder äro, det kan jag sa- ^ 
ga dig. Dermed kysste bon fållen på prinsessans 
kappa Qcb fortfor; ''unga kungliga flicka, du har 
ej skytt tvefaij dud, du brinner att hämnas på 
din moder vet, dina Tolf i fåglars hamn vistas 
i iliåliga berget iquti skogeq, som duser. Gä dit 
Sedan. du 4räa|k<^mmit, fkall du frälsa dem, men 

fe 

> 

Digitized by Google 



gor hvad jag säger! Plocka de i svait och blått 
duftande fjädrar du- finner mdeiv vingama på 

na bröder y i.aida dunet ibop v ^P^^^ tråd och. vä£ 
tyg. Sy deraf skjortor och sätt på fåglarna , de 
skola då genast biifiva • me&imkoiv ^ Jknvänå- tidlr 
arbetet de gyldene skänker <im ^£ätt af mina sy-* 
sirar, o<cb se härisn skottqplf afi diamant;, wmtA 
fibrtroUad skjmdsamhet löped den' geoom ^fSAto** 
len, tag! Ty hör, du skall hafva fullgjort allt 
imm [ett år: är det icke di fSt*di§t9 htflVa 'Usker 
de 'Samtlige prinsaiaie vid denna- tid skjortor^ 
sig — då Sr det försent — förvandlingen skall 
# aldrig sluta, då ye Buamdeal'' Så talade qvinnaoi 

'Inga/' utbrast Erasoius, "mitt bjerta slår så 
högt af önskningar för prinsarne, att jag försäk- 
rar jag sjeif i en månad ville gå utan allt tecr 
ken till skjorta, blott prinsarne inom det före~ 
lagda året finge på sig det angelägnaste för deras 
lifs hela välfärd." 

Prinsessan, fertfov Inga, kom till berget oek 
fann efler många faror ingången till en kula, 
sparsamt vipplyst genom en iciiina i taket. Detta 
laun var mycket ^rgligt. Midtuti stod ett bord, 
som var^dukadt och besatt med tolf tallrikar* 
Prinsessan förstod att hon såg sina bröders mat- 
bord, och blef bedröfvad nar hon på bvarje tali,-* 
0 



Digitized by Google 



H^EMITAOET. 

!>& blott fkon åtta maiidlta>. "Mine brddéf! dét^ 

ta är då er föda? som i lyckligare dagar e| 
blotthadetfdenviiiiail att Sta Er mSttå, utan säl- 
lan om middageo -åtskildes,. inttan vin doftal på' 
edra läppar!" JDuahidea utgjöt tårar likt flytan- 
de silfrer, och thdci sedatf mycket, Mm lieiÉMS^ 
<iiiiliet -oeb föif stånd' tvingade lieaae att jttra^ 
mein slutligen fann iion sig «jdf efter resan så 
l^tmgrig, att • • aeh Entsmilsi kanske JNi mån- 
gen gång varit hungiig) men aldrig har ^i be- 
höft äta upp maten for eAra närmaste slägtin-' 
gar. Hvm skulle hon vändå sig? hVart »kulla 
hon taga vägen? ho^ g^^^t^ bon siikte ofveralltl' 
men tillsluts* vardt det så,' alt hcflH tillgrep an af* 
de tolf talirikame^ och förtärde hvad derpå 
fans. Prinsessan blef af de ringa mandlarnCi 
jemfe sorgen, fullt mälrt' Stratt dei^iter koniBio! 
alla fåglarne hem, och satte sig begärligt på bor- • 
det. Den' tolfie, Itka hunging som de (MHge, 
märkte att hans tallrik var utan mat^ i börjans 
sk^ han sina vingar med smarta och slipade häf- 
tigt sin näbb emot bordet, «men saarl uppsteg' 
den medfödda stoltheten i hans qäl, och han fo- 
resatte Sig med en fui^stes kraft alt icke tänka på 
några mandlar*- Prinsessan, rärd af lians sorg, blef 
^det ännu mei' af hans våld på sig sjell^ hon föll 

a* 



Digitiiica by Google 



Hermitaget. 

i-jba^ gi;åt i hornet af gi*ottan| der hon saUgomiL 

Nu steg hoo frain. OlydJige späda, figltf J uW . 

I 

bi^t hoBy Unnen J mig? nu går jag ej i rotenr 

Imid^' att hora på ljuilig sång» hvar trasts qvit- 
ter Sr en föriaran iSr mig, mitt bjerta flyger 
bort på jhvar fågels vii^e som jag ser. Jag är. 
eder syster! )ag har kojnmit hit att låta min själ 
rinna bort med iniaa varmsL ådrcnrs purpur ^ 
ler ock. Att rädda £r.. O du mio yogsti^ bjroder 
PeregrinuSy du eger mer någon spis att stilla • 
din. hunger med, oclidfi^ var jag^ som förtärt hYfid 
du skulle hafva.fått! Men jag hoppas derföre 
kunna göra 3Br alla stSrre glädje. Jag fkaU 
bäfva traildcanc») oeh derefter skola vi resa hen 
att tilisainmans hämnas på vår stjufinoder, 

''StjufiaEiödrar) Inga^ dessa uro gruflign men- 
niskor, aihröt skogvaktaren.; Men jag skall m^ra 
tala med dig häroni, sedan du slutat^ det i>tåv i, 

sammanhang med smorkamingen , favarom jag en 

gån|^. frågat Hum gick det sedan?'' 

Hvem kan uttrycka fSglarnes stora rörelse ^ 
hvarmed de omgåfvo sin syster? Men, jagare, en 

sak inmie jag nänana^ ty jag hai* på Uunsahoig af 
jungfrurna Ifirt mig utlägga och förklara vackra . 
ämnen* Finnes i verlden något mera sorgligt in«* ^ 
tagande, lin ett väsende, som nalkas med stor öm- * 
het, men hvars uttryck uro så artade, att den, till 

Digitized by Google 



H£EJIUTAG£T« 33 

» 

hyilken det vänder sig, måste fly 7 Kärieken hSjer 
bröstet, men hur bittert u^^ste den ej sänka sig 
etter kallna , nar den ser sig sjelf väeka fifua? 
Prinsarne viile kyssa , klappa och smeka sin sy* 
ster, men . • • de backade benae i aiisigtet^ de 
klöste henne så, att hon sprang som jagad, och 
ropade: ^håll! håll!'' ^ hvariore hngo bröder 
naUmr, och unge nSn klor? I korthet bad 
Duamdea dem sina sig, och hon förklarade dem 
ämnet. Hennes fSi*sta systerliga nit för deras va| 
AttUe hon be^risa dem genmoa att plocka dem, 
tade hon. '"Betta skall göra £r samma pliiga^ som 
nSr man tai* 'Skinnet af en person , men det 
gftr ingenting. Tåren tåCigei''' Allt sliedde som 
det d.uile; hon kardade, spann, rände upp och 
irKfile. EmdlerlSd led det föresätta året till slut, 
Tafven yftr fanfig, och prinsessan skyndade med 
stöi^sta snabbhet att sy åt sina bröder* Kedaå 
kom lirets sista dag, oéh dagens sista timme, då 
var allt så nära färdigt, att hlott en ärm fatta- 
des pä en af skjortorna. På det ej hela arbetet 
^skulle bhfva ntan finikt, steg hon genast npp, 
samlade fäglarne och påträdde dem sina linnen 
*den ena efter den andra, då de utan uppskof 
•bl^TO prinsar. När hon kom till den tolile — 
samma Peregrinus, som en middag fått fasta för 
henne ^ när hon påsatte honom det- nSé- 



Digitized by Google 



Hbmhtagbt* 

vSndi|[a| ff^ttadfs eu äim! då blef han en men* 
jd^ka aq» ^q:^ men d^n «oa^ anaen åteirfidE^ ej 49a 
Qcl^p^ <bar i ,dess ^ställe vid iiqgra oxeixi 
i bela sin tid ^p, ivi^ge ^tor ,och ^vfrt. Då fäll 
JDuainde^L fiiin^k^U;^|'|iiiest äli^kiide» yngsta breder om 
jb^(seD«. 'Ter^)^iui9g4^vis)(.ade bon och kj^sle iianojn» 
Aia giäfije 490^ cifvec de aD<)ret Atei stäHaode» 
jdt& squibk eiyiuJb^glUitiar dig. skuU 'hj|r 

4u Uv^(i£^fity iför min lattjas skull må&te 4m j[å 
m^ en vingeJ^^ ^ ''Staniift^ du mitl h^vta, svsir 
irade Peregriniis^ qch upphöjde ej al|t ,)L^s$a jP|ir> 
amdcas mörka Ipdkai » Var glad min sy.^tei*, va^ 
ren glade alla mina brö^er^ och iat j96&,,rQfa h^Pr 
ifrån. sörja^ icke den mat jag ej fatt symakAt 
jag iaraktfir icke den vinge jag b^i*/' <~ > TSu bqrr 
jades .ett 44iiraämt Ugi det rar aiåtligt, .de 
>te UcTfil tiii deras fadcr^ och Peregrhm^. lånade 
,lddrig sin $y«tei;$ pida, ^qrofdan de mest air 
|a aUk4^^ h-v^*^'^* <priitöarne kAOimo ti(t 
slottets poi^, förskräcktes de alla ftir ovädrets 
^kur» ftMn de, sågp |)iå himmelen, höiVade 

^^UVW ait /jy^ga % t^/^PE^^ ^ 4^Qiir 
fiungenft hUck* Hon förvandlar oss finna en gåogi 
r|i^ de, tor^ ej g4 io* De i^d^Pffo <w 

Jb^vUket n^^l de ^kuMe nyttja att blidka hcnMi 
.vjpioa hfenoes nåd och £l,lefvasomfoIk« Dåkom^ 
jpoEOfde il^t^ Qj^v^ens har Hj^ hört sådant j^la^d 



Digitized by 



ittlfv«i*J3e ? -T- »it jskulle deiras s^^ter , i>ii^ 
^ henne ^ öfTepknsriia tliehm At drottningen så- 
^ai^^en^ hvilk^o fätridi kttmes *uk^ och gmmn 
€11 så 4itmärJL| foiurixig ikäjpa sig den styggas 
.gunst* '^AiBdra ' »k^Ia ' rilga , . aftt dette Sr^otadksam t, 
^tUlaide. den iUdste brodvM^ meo )$ä fl^ycket mer 
skall det. behaga yår moder , och hon skali af 
jftrt uppförande finna, htira ai]wke€ bäMi*e faen 
4an jan vanda os& i sina ^väri.soia foJk^ ochaiUb*ig 
ao^e det nyttigt att fciibyta QSå dika våiu rätta 

fiMiåetJ* Eratmns^ när detta var sagdt, iram- 

jTMkte .iDuttmdea sina händer £or «u bindas af 
fiina bröder^ och hon sade med sänkt hufvud: 
<%foc»ii'»så^ .irisst tkoieii S Tinna ier< MjuAnaden» 
^unst^ jag ¥et nu att dei är tungt till ait k^iva.^ 
Men liög atymäe fiam&teg Peregrinns, harm brann 
kring hans mun, han sonderref de hnnd^ hwiv 
med hans syster af de öfrige blifvit bunden, der- 
fift fiattaée hanilienne-nied »in ifeiistn:h|uod och 
copade: '-kom» iri skola ensamne gå slottet: 
nsen J, ursinnige och fördömde prinsar! huru 
lyfdisaligt vftrdel kka tän Er att sitta bytte i ftg«> 
lar i en grotta ^ då. J!^i dolde en så elak. blod T -rr 
iSff ! «^ Peregrinus idstörtade genom slotMs portair 
miMl sin syster^ sprang .nppför ^trappovna^ genom 
guldsaiar -fipavi till konungen der^ ban satt på 
iin roda All vid» siAut^ nf sibl^réittning^ ''6n4 



36 Rekmitaget. 

sigae Er, min fader/' sade pWh^en., Men till 
itrottniiigeD sade ^ han: ^'du biitra jroll, hur län» 
ge skall du sitta - vid den hulde konuogens* si- 
da?" Genast slog han till henne med sin stora 
biåsvai»ta vinge s& bitftigt att kon föN. Bå hpa 
vai! nara sin död, ropade hon: '^o Peregrinus^ 
mot din stora försjLräckliga vinge förmådde jag 
intet, ty bvem har skapat den? jag sjetf. O Pe* 
regrinus, mot dig och din syster föitnar jag ia^ 
let; men dem» som Ihig tillhora, skall jag behåU 
la!'' Derpfi for hon ut genom slottets iSnslier 
såsom en hemskt ropande Uf, för h vilken den 
hvinande stormen ir 1 jvif ; hon ställde irti tåg tiH 
skogen, och elfva Ugglor drogo med tjutande 
rop i en lång rad från slottets port hort med uf- 

ven till dess hem i skogen» Af allt detta lörvå-r 

nades konungen. 

''Iför, min goda Inga . . • ach Inga • • 

Mej tyst, sade bon, |ag skall först émtala 

hvad prinsessan gjorde* £lär konungen snart dei^ 
efter dog, uppsteg Peregi*inus pä han8'thron,odft 
^rättvisans &vard stod som en lÅga vid huns stda« 
Men Duamdea gick oftast i skogen; der grethon 
äf ver sina ferlcmde elfva bröder , bon ropade 
dem vid namn, ddbi sjöng: men ingen såg henne, 
och ingen svaiade, ty ugglor se ej ora dagarna. 
Efter sin död blef Duamdea en näktergal,, hon 



Digitized by Google 



. HeRMIT A01T. 37 

sjöng om. nätterna Ijofva toner ^ och kallade än 
pä sina bröder, som bon viste den tid» kunde 
se och böra* Ofta nalkades de fördömde och 
iorklarade henne sin gi*ämelse med tjut och skrik ^ 
som om de ville ångra sig — * men då b?en ifrån 
bergets topp ufvea öfvei* hela vida skogen. Vid 

a. 

dess starka rop väckte» åter de onda stämmorna 

i ugglornas inre • • ty vet Erasmus, det bar )ag 
bort och tror det visst^ hvar menniska och hvart 
väsende Sr i sin s|äl ett spel och lefver i to- 
ner , som låta höra sig till ett inre återsvar nar 
man hör något utom sig, och derföre mycket 
olika allt efter de toner som till själen nalkas. 
Alla slags stämmor finnas i menniskans själ till 
återsvai } det kommer an på hvilka som vaokitf. ' 
Ufven, när ban fir spelmaui och mennis^n lyss- 
nar, då! då! — 

'Inga, ropade Erasmus, jag kan ej längre 
hålla mig, jag måste bryta af dig, fortsätt din 
saga sedermera, men nu måste jag förklara dig, 
att jag bar den största afsky för alla elaka stjuf- 
mödrar.^' 

Hiiri har Ni visst rutt, sade flickan. 
^'Ja, Inga, genast från början iann jag, att 
din berättelse rörde en elak stjufmoder^ och dei:- 

£tt inåtruxaeat» Herr Xiugo. 



( F 

38 , Hermitaget. ^ 

'af kom, aU)ag Mgacle liur lycklig du var i smör- 
itfcirning. 

3bg kan Icke förstå dét. 

t "O Inga I då du har tillåtit mig sitta hos dig 
4 'détiB TKlItrktende och Beliagliga hö , skaO du 
4iekså tillåtk mig mer. Jag är nu så lyckligt gift, 
liar icke du samma tanke söm jag, att niiu liusti u 
'Hi éD*^göd menniska?'^ 

Jo, det ur hon^ Brasmus* Men hvarföre 
tailaj Ni om höet? 

'angft, dettk h&, Mm ttu är törrt ock forak- 
tadt, har en gång innehållit angenäma blomster , 
mår CSr Vackra samtal, allas beroen, och — min 
^hustru är ntt i sin 'blomma^ men énart förviss*^ 
" nar hon, ja snart dör hon." 

Dor Kon? bva^V tror Ni det? 
"J9g säger icke att hon dör,, men jag tror alt 
'hon kén dö. Ach, det kaii hända, att jag dör 
'l(Si*ut, och himd vitle jag hdlre? Men det kan 
också inträila,. att j|ag är så olycklig och öfverlei- 
ver min -hustru. I detta fill, Inga, bör jag va- 
ra betänkt pä att skaffa mina barn en ^tjufmo- 
der, som icke är en elak,, utan en god stjuf-, 
moder," 

^Métk har Ni ert förnuft,, jägare,, skall Ni öf- 
verlägga om hustru >efter er hu^tru^y död , då det 
icke ar anledning ätt hön dor? 



Digitized by 



'^Jag liar mitt förnuft, Inga, ocb för att visa 
)iig det, skall jag sSga j^g . • att \ag tänk^ l>edja 
dig • ^ såvida du tillåter mig^ tala • • • • jag har 
tSnlt anhålla ii09 dig, att du l>lir • • • ja, min 
kära loga,. det är helt och hållit mitt hjertas 
varma och rätt vackra ciuskan, alt du vill åtaga 
dig den saken • » • blif min hustru och mina 
barns beskedliga stj^ufmoder efter mia nuvarande ' 
hustrus död!" 

'Erasmus^ såde vallAickan, jag kunde väl gä- 
ra £r till viljes och åtaga n^ig det JSi ber om: 
men då Ni ar så kall mot er nuvarande forsla ' 
'hustru y säg UHg då huru stor den köld skall blif- 
va,, JSi ärnar tilldela mig 2 

"Kall? jag vet mig icke hafva varit kall. ÄI- . 
skar icke jag min nuvarande hustru? älskar icke 
du heune? är hon icke älskvärd Z Jag för$äki*av 
di^, att jag aldrig skalt glcTmma henne.*^ 

Efter Mi aldrig skall upphora att älska er 
' nu varande hustru,, äfven eftei* hennes död, h vad 
skall Ni då gifva mig, er andra hustru? 

'Inga,, sade Erasmus,, och hans röst bleC hög- 
tidlig — man tager sin första hustru för sig sjelf, 
sitt hjerta, sin outplånliga vai*me> och ar man en 
tättska£[en$ man, så skall den utlofvade lågan al- 
drig slockna. Sin andra hustru tar mau för si- 
, na barn I, och goä, päv det de e| måtte hafva em 

* 

I 

* Digiti<::ca by Goo^lc 



elak stjtifmoder. Du ar icke nd så ung, Tordade 

flicka I att icke eftei*tankep& sol sprider fuUt skea 
ofver dina fajertans tankar* Du bor veta att en 
flicka före trettio år ar ämnad att iilifva en mans 

första hustru} men bvar och en^ ^»om uiver 
trettio, bar det ändamålet af skaparen att blif-* 
va den andra hustrun 4t någon man^ som mi&t 
den första. Orsaken härtill kan visas, mea skulle 
biifva för lång att utföra i en hölada. Den andra 
hustrun > utom det att vara en huld stjufrnoder 
åt den förstas barn^ skall också stå som det egeat- • 
liga stödet för enklingens hushålL Det intraifar 
oftast I, att en man, som mist sin första hustru, 
sjelf kommit framåt på årens bana: .han kan då 
med skäl vara trött vid lifvets stig,,, man kan ej 
begära, att han sjelf skali sköta sitt hus. Lägg 
bärtill den sorg, han ända till sin död skall bära 
öfver sin förlorade prydnad, sin första hustru: d^t 
ar då den aiidia liustruu, bum läuaplii^en ensam bör 
förestå hela huset, så att erfarna flickor, eller hela - 
deo delcu, som är öfver trettio, ja tiettiotvå ui*, 
skall användas till detta slag af makar« Inga, 
derföre ville jag utforska bur snäll du var i hus* 
bålluiog; derföre började jag med att fråga um 
kärningeo. St)ufmodrens pligt — ^* 

Kl har många pligter för den fattiga andia 
hustrun. Jag erkänner att jag fylit trettioett år, 

I 

\ 

I 

Digitiiica by Google 



H£EMITAGET* 

nen skulle det vara en synd inför de tre ko- 

nuDgars rökofifer? jägar Erasmus, skall jag der-- 
fore beläggas med straff att e| A hoppas någon 
ömhet för min lefnad^ . 

'^Hör du 9 svarade han, och makade undan en 
tapp hö 9 som innehöll tistel och stuckit honom i 
armbågen medan han talade — beskedtiga Inga^ 
fortfor han, låt icke ett for stort solstiag bediti- 
ga diDa ögon. Jag har nSmnt pligter, emedan 
alla hafva sådana efter ålder och beskaffenhet. 
Skall den skroiliga tallea gråta öfver, att ej vai*a 
en af skalder besjungen björk? Tro icke att jag 
härmed på ett iint sätt eller genom symboler 
velat låta dig första, att du är skroflig, ty du är 
det icke. Mej^ — • ditt håi' ar vackert: kan man 
icke saga detsamma om dina ögonbryn , kanske 
än mindre om dina kinder, så går man dem stil- 
latigande förbi y och nalkas din mun, som inne- 
håller . . onckligt . . en den renaste röda tunga. 
Din muns läppar hafva sina sidor, men lika godt! 
det var icke ämnet. Jag ville blott säga, att gi*å« 
sten ej far beklaga sig ofver att den ej är vuxen 
till en kalcedon , och att den i alla fall bar sina 
åligganden. En trettioåra flicka ^ min van, är 
icke utan skyldigheter derföi^ att hon Ifinge va- 
rit utan — 



uiyiu^cu Dy 



42 ^ERMTAGtn 

V- k 0 0 

Det blir aldiig mia sal, inföll vallflickan^ 
att herber^era tafatta resande längre an dé be- 
böfva för att bvUa ut Stig derföre genast u{>p 
och gå dit vägen kallar* Er^ ty jag förmodar, att 
iemtifiex in jjigare^ också bafva .$ina sXj^ldigh^ter ? 

''Hax' da blifvit ood| Inga? men jag hDrickis 
4ct, ty jag tycker snarare du ler/* Erasmus 
bade bärvid $t\f^l upp ocb st<?d i boet framfor 
flickan men såsom gräset bär händelsevis ej. alls 
rar packadt, gaf det efter för bans tyngd, att 
han nedsjönk Ull medjan, .när han gjorde «n fråga. 
.EJburu han icke stod på knä för inga, var han sä 
lort, som om ban knäfallit» Han gjorde med 
armar och ben. måoga fpi-sok^ att komma upp 
igen , och liknade en man sommartiden som tram- 
par bö i skrinda ,, bvarvid axt det ena benet kom* 
mer upp,^ och än det andra. JDeiunder talade 
ban fötjande: Inga, goda Inga, efter jag nämnt 
, för . dig den. anJbra hustruns pligter^ Bör du nm 
tillåta mig att omtala hennes rilttiglieter. 

"BML-år 

Ja^ flicka, -dem andia . hustrun är veikligei» 
. ea h^rsi&^arinna i ^tl bus. EnkJ^ngeu gåi och 

sörjer, tänker blott pS sin första busti^u,. ochlém- 
.nar derföce huset. fjuUkomligt åt berrinnans sty*- 
. relse. Barnen , glada att få skötsel,, äro henne 

undergifna i allt Bbn vet snart att. taga allat 



Digitized by GoOgIe 



nycklar. Det finnes Ingen maJt i huset ^ hvårtiA 
hon q har fri tillgå|[ig«. 

'lAea om hon e| äx* så hiskel^igl hungrig?' ut- 
hts&t Inga/ , ' ' 

"Sft dricker hon^ ja hon dricker af allt hva^i 
i huset finnes» Ingen mästrar heunes steg^ hon 
gor hvad hon vilL 
* ''Hon får blott ej ega hjerta." 

Jo^ karaste (Ju, hjerta får och skall hon haf^ 
Ta.^ ^en mig tyckes^ att ett tretti-års hjerta icke 
kan vara sextonårigt utan underverk. Härmed 
menar jag blott, att hon e| skall bekymra sig om 
sådiEioty som fag for exempel om dig vet, att da 
med säkerhet icke frågar efter. Alldeles icke att 
'hon skalt vara utan rarme och glädje — nej ~ 
men då hennes egen tid i verkligheten som qvinna 
är förbi, skall hon lefva i minnet .af det förflut- 
lia, i, legender, i skonhetens och sagornas^ krets^ 
£n god och lycklig stjufmoder böi^ vara snäll i 
huset, flink med barnen, låta mannen sörjda ufvci 
sin första hustra , men på de lediga stunder,, hon 
sjelf gåfver sig,, fördjupa sig i historier,, läsa, ja 
vandra med sin själ undei*^ en stjernklädd himmel, 
som ej nmnerft ar spänd öfver hennes kropp. Kan 
hon något latin är^ det så myckel, bättre» ty detta 
Sr andå 'hiifvudspr&ket i våra legender: jag kan 
sjelf deraf flera ord* O vallflicka 9. dig har' jag. fiin- 

% 



Oigitized 



44 IIjermitagex. 

nit utvald ibland alla till en förträfflig seeunda- 
hustru, ty du är ulmäikt i sagor, du finner sjelf 
din glädje i dem, och du talar om dem så, som 
}ag aldrig förr hört nägon* Inga, neka mig icke • • 
''Jag önskai* Er af all min själ länge fä be^ 
. hålla er första hustru» det är hvad jag säger Er»** 
Inga, fortfor Erasmus, outsägligt önskar jag 
sjelf att fä behålla min jmmaj men såsom '^en 
klok Åkerman samlar råg i ladorna för den tid 
han icke vet, och en Trägårdsmästare med be- 
grepp inlägger kål i sin kallare fore vintern, så 
bör ock en Man utse sin andra hustru medaa 
han eger den furs ta, att han ej må stå der med 
tomma händer, och regnet slå in i hans hus innan 
han fått en ny port derfore. Inga^ neka mig 
blif min Secunda! 

''Hör, jägare, sade hon odi steg upp» då 
Ki är så väl hemma i andra ämnen, vet Ki hur 
mycket två gånger sex ar?^ 

Det gör tolf , min beskedliga ^ 
"Men hvad gör två gånger sju?** 
Det lar bli fjorton — käraste Inga se e j 
så allvarsam ut i ditt ansigte. Uvarför har du 
förvandlat hy? lyssnar du på någonting? 

"Efter Ni förstår så mycket, säg 9 vet Ni huru 
man gör med björnen, när vintern står stai^k öf*- 
ver skogen och stormen går?'* 

• w 

§ 



Uigmzed by Googie 



He&mitaget. 4^ 

Jag har icke hört berättelsen om det — 
"Vet Ni huru man gÖr med hönset , när det 
8r sjukt i h<%ra Tingen och står på sitt venstra 
ben?. ellc;r aiicd hare o ^ när han sätter upp sin 
svans lika faojgt.soin sina ögon?'' 

Jag är icke hemma häri, men «*- 
''Då begi^iper Ni ej heller, huru man gör med 
ett bus, 8on\ brinner i frindsgluggen, eller med 
cn katt, som jamar öfver två bärader.-' — Mar 
-Inga talat så, tog hon Erasmus i ena axeln, vän* 

-de*om*boMn, sköt lat boMifa genom djtrveD, och 

. tiUreglade den innanföre* • 

. Erasmus fann sig gansla illa i den blåsiga 

^mtle», isölte efter sin bäst, och kund^ ej taga 

.iiå^t annat beslut än att så godt som möjligt 
fbrtsälta sin Wlg bland buskar ecb stenar. Vi teta 
^ om vallflickan blifvit fänöå*iiad, det tycktes 
snarare att bon gjort gädi af sin friare; men att 
drifva ut én bekant snidt i natten var ändå &t 
mycket. Hon syntes icke ond, också voro val de 
frågor, hon gjorde sin vän innan bon dfef ut ho- 
nom icke mycket börande titt änmet Itkna-- 
de snarare vissa fäiti*op eller spörsmål i hemliga 
AndoAr, så inrättade, att ingen kan förklara dem» 
Inga måste hafva haft någon enkom orsak till 
sina uttiyck och sitt uppförande*' 



« 

Då haa uppnadc sin mun , sag 
» ' ' ' jag hastigt ikymten af de skÄ- 

naste hyita tänder.. ' i" 

. . JTj Y^fl^D . iierskade rysligt och ijuft iöfvjer hela 
t BiMiadilogiMi > hlw^éttoitt Erattnw* .red* . -på - mxt 
-.hiUtr - Gnwarne böjde . iiöga 9ffi^r tiUsawmiiis 
-<iiVci hans liufvud, och ofta mö(ite;$., hästjen »f si- 
libma lilippor^ .all bao^^mflste vika. åliifjdém.-^&ris- 

mu& satt härunder i måoga i^etrakte/ber, ot:|i» iaU-* 
^^e emellanåt uttryck, ri^omi rytStdauMMA natt! 
;M^tf^ vgffHfh^l o»k«ittbflirft ^ikknarkifaU ^ åMa- 
'tur! pn hUpn^d Hgtv på alla håll! hiviJka bj^oss^ 

hirilkA sl^csra&U Jbliftttfa ej ned fnSli' hiiiimliiieti att 
, Uyfva jpnlenr * ^ ^ .i ' , . * 

£narfc därefter kojii han fram till en groita; 

han .kunder dock ef urskilja. iiigåiig'enr»beÉtäiBdt :«I 

IraakteD derdmksing höi?de han» rö&ier. talaf 'Och 
• mfiriile tydligt cnden: ''i>är detta åt niig''-r^hvai^ 
.på läfbigt svaradéte ^Wf^ jågvvilt^ick«'f '*^i^'lo^ 

du ^kalir rr^ dei^på. en b^tydi% paus,, ocb^^dan 

fitrnyade^ cien allt mär aUtynanda utiop af '-ja.'. 

fisi. .]a». ja« . 
Då den resande ej mera hörde ^ än mindi^ 

Jti%f yiU^ hw h&£^ JUU&tU. m& X äfvQ*Jäggiuag 



Uigmzed by Googie 



JHERMlTAfeET. 4? 

iivad det kunde v$im^ mea i deUenuxia slog en 
.gres af bonom mässan; han yar nod^altad, att 
stiga af hästen och uppsöka den. ''Glömska Eiil» 
pheioia!'' sade han blott halfbögt^ anande att få 
höra echo af sioa ord i skogen - ''jag ySrderar * 
dig, min dotter, man hvaiföre skall du vara sä 
glömsk och ännu mera rädd? Du gaf mig min 
mässa när jag i*ed hemifrån^ litttrföre ef på<» 
fästa remmen^ som ifrån mössan å ömse sidor ned- 
iSper under hakan? Intet qrarhéHér nit med 
jierhet omsån, hvarken i blåst ^ eller nar jagträ^ 
far grenar • » du har likväl ihågkommit det förr 
•* • men jag är' Vbi , aåt 'fruktan SSt de tvenne lra«> 
sige « • tiggarae • « den hvite och den röde tras*^ 
vargen . . som varit inne hos mig nyss innan jag 
fcemkoro, gjorde, att du h^ailen mindes dig sjelf , 
mig eller Fmlsaren. Jag har aldrig föx^skräckis 
iSär tiggare, jag vet ej om en mindre fruktansvärd 
ikepnad vankar på jorden, och det är högst dumt 
att milt barn af mitt blod skall hafva fått en 

egenskap, som icke finnes i milt blod/* 

Då han åter kom på hästen, fimn han denne 
mycket skyggare än nysnf han behöfde icke ja-^ 
gas fSir att komma ur skogen, han trfingde med. 
ostyrighet och kraA genom alla snår och vindfal- 
len. Efter en liten stund upptäckte jägaren ljus 
på af stånd 9 och såg att det kom från ett af tor*^ 



48 Herä^itaget. * 

uen på Runsabofg* Han trafvade raskt efter ske- 
wfs ledning ^ och 'fhonkom till fSMet utnii hänt- 
delser. * 

Jägaren tillhörde riddarens betjening, lian 
ingick devföi'e i ett rum bi ed vid. köket, der öfr 
«rige personel* af hans stånd hvilade. Han fick ev 
piats ibiaud dem, för att sofva ut, eo^edan han nu 
e} före morgonen kunde inträda till sin herre ^ och 
af honom fä veta i hvad ändamål han blifvit dit- 
kallad med en så ovanlig brådska och så sent. 
Erasmus inslumrade snart vid sidan af Knut Fro*- 
stensoa, ^n ung stal|sveQ| nästan öfverHödig i 
stallet, då Herr Bo hade måoga andre tjenare 
för skötseln af sina hästar 9 men ändoek underw 
hållen, emedan han uppnått stor färdighet i att 
göra piskor och remtyg; en ej så obetydlig om- 
ständighet som man tror^ ty under d^ta Tide^ 
bvarf iiade icke ännu i Sv^ige haadlvit^rkienerQa 
lommft i ordning, inga egtntliga sadelmakare fun^ 
nos i höga JXqrdcn. Fattigafe folk gjo(*de sjelf allt 
hvad de ej kunde umbära; ock&å var AUipogen 
den ti4iKn mycket p^era, händig, innan Borgare^ 
ståndet i^ppst^tt i 4n y^r^^mhet» De rike der^ 
anot höUo särskilde tjenare, som hade enkom 
skicklighet att tillverka något visst ILnut var 
$adcli|aakare och ^orstbindape på J^uus^^ en vid 



Hermitäget. - 49 

uanUi Mattiiias brukades deremol att anuda häst* 

♦ 

skor, snickra fimmerstänger oéh g&a honsburar* 
. Herr Hugo» Adelns npj^nniog - ock Tana» . 
att använda vi^a personer till särskilda yrken . 
i ée» tjenst, gaf i Medeltklen en vink om den* 
heailigheten att menniskan arbetar bättre och. 
mer, när hon sysselsätter sig med blott eti band- 
tering» Deluia elora tanke aktrade måningom* 
det lägre Borgarståndet» lade grunden till handt^ 
verkerier oéh skrån, liksom handelns utvidgni^ 
några hundrade år derefter bildade det högrt och 
likare Sorgerskapet. 

Be fleste toto slutne i djup sonin på &miaas 
fäste, men ljus lyste ännu ur ett af tomfönstren 
i Herr Bo Ulfsons begge unga döttrpr flrfkuai ne^ 
Merethas och Irmengards rum. De voro inkorone 
i ett så djupt samtal, att éé icke markte huru 
långt det lidit på natten*. Lampan stod i den 
höghvälfda spisen inne hos dem och kastade sitt 
bleka sken på gyllenläder&tapeterna; stolarnes kar* 
mar voro gröna, äfrensom, sangstolpame, på hvil*> 
ka de höga, mot taket spetsiga sangomhängena suto 
fast^e. 

'^Jag är ganska ledsen att jag ej fick se det ~ 
att jag ejr skulle vara hemma just nu, sade Jr- 

mengard; men en hjort i skogen dref vår jagt 
längre än vanligt^ också hade jag kastat bort. 



Digiti-:: 



5ot^ H£KH1TA&£T. 

mhi byflgiwtfte ock l>kuika«te sffxi^ js^. vUle fiaaa 
i^eo det.'' 

¥i i^oM alla ^fönRufeadey fortfor Mcmflia i 

«ia berättelse ; likväl tror jag^ att HeiT Bo anade 
något, han betraktade dem begg^ med tystnad 

ocb öfv^kmnade åt Vtu^ mor att gifva dem* -w*' 
dergäUmng för deras ai^tigbet. 

''Yedei^äliiiiDg ? sade Iitmengard' oeb drog*!}!!*- 
tre undan det wwkrilca ombänget pi sängen. Bu 

har icke så beskhfvit d^m, Skulle icke vår mor 
blygas alt gtfra dem Tedeiigällning? S6kte de et*' 
inosor? Jag trpdde snarare de* voro kringiarandt 

konstnärer, som af kjirlek till sången öfverlemna- 

■ 

* de sig &t des» kimmeliiui makttgn glädje, ocb 
reste omkring att» i bygden utgjuta ea förtius* 
niug, som brann i deras eget bröst?'' 

Jag' tror det äfren, ehwu det ar obegripligt 
att förklara deras lefoadssätt, obb un svårare att 
fetta kvilket fSrbållande de stodo i titl kvarandre. 
De Toraicke tiggaire, men det färekom likval/ som 
de skuile fägnas af någon gåfva, och Fru mor 
utsökte det som skulle anstå dem/ Besynnerligast 
voro de sias emellan. Den ena bar en hvit dxägt, 
rikt ,sydd och ;^ont smyckad med dyrbarhetei'*. 
Han hade ilere prydnader, som säkert voro 
guld, dess anlete var roildt, som den ljusa drägt 
han bar, och håret föll i lena långa lockar. Den 



Uigmzed by GoogIe 



uodff^^.isi;; belilr wpmn gestait; befUlaiiil^^brixi^ 
tiuaåcr ogom vOkåtv m 

Uäiåd :lk'åa.kuivufL ttU ib t. i mövki^ädt. fiDt.ljrg;>af'. 
för mig okäudt slag^ ock ^yart skäip af.glttasM*** 
db läflk» . 4>liiglfif itéssf ni€d|a.' JD«nM var .'iiågot 
liiiigie iill växten, dunkelt skinande liår upphö)dfi 
hvitheteo af håns ansigte, Hgäueaivoto vilda och 
•MTta* Oftktadti den^ ståmåré nfttrjobktevtifyaUfc 
mera kraft^ visade dock hela häng ^tt, atti han 
var den JSgre i nngen^* Den hvite vandraren , 
som bit en eiUra, gick alltid tfrut, ionfe lOrdel, 
ooh vet nästan ej om den i?Öde kunde tala>/ 
åttdimlODe yttrade- han kilappt nägönting niedaii' 
de '\övo hos oss)> , han ibgade- sig, noga efter de^ 
befallningar dea audie med ord eller vinkar gaf. 

* i'» 'fBad fader Bo dem spela?'' 

.1 i' J^i, det gjorde han icke, svarade MeretLa. 
HiewmieåL mycken helef renhet ooh näiia» blyg*' 
het st^ den hvite vaudraren flfam i£råa dorten, • 
och i «kt han helsade p& mmt foM, i oek sedan ^ 
på Herr Bo, gjorde haa oombedd några viKskra- 
iclandc slag på cittran. Den andre deremot iciii*' 
iiade aldrig dörren, och safttfe sig ej en gång dad* 
pa bänken der bmdvid»' Far ikågade honom , som 
spelade cittran, Uvai*ifrån de kommo, och räckte 
honom, med detsamma en dryck .vin i den pokal , 

• Digitized by Google 




de af fina utirökt siMikfttUa ' drilgte» é| annatf 



be&okte landet att lära känna dess förnämsta ät<^' 
Han bjöd äfven pokalea åt foljeBlagar^ vid 
döiTen} ,mea dea kunde ej förmås attdiiGka,utaa 
i stället med en friiiet, sotn hastat isttiGk af moi: 
bads äfriga AyggSL lydnad, gick ban och tog ' en : 
kruka vatten^ som stod på ett bord i hörnet af 
rttmniet) och sedan ban deror släckt sia törst , 
intog han snabbt och ständigt lika tyst sin post, 
vid dörren. På Herr Bo's fråga svalkade hau, som 
bar dttrant '^vi äro' spelmän, som räkna oss till 
en stor ära^ när ättemän, sådane som Ni^ Heir 
Bo, emottaga oss på sina borgar/'' Far kastade ^ 
häi*vid fia bastig blick öfver deras rika drSgt.ock' 
prydnader, liksom han tänkte fråga, huxxi det 
stod tillsamMans med ett så lågt liefnAdssätl^isom 
att gå omkring och spela. LikviU gjorde han* 
sin fiåga, utan jag såg honom, till mm egen 

^ förundran, i. detsamma hastigt och djupt fölnindra 
anletsdrag* Det var som min far .upptäckt något 
i den hvite spelmannens ansigté; han satte sig ^ 
tankfull i sin 9tora stol vid ändan af salen ^ ytt- 

, rade icke mer någonting, och undvek, såsom det 
föreföll .mig, att alls se pfi främlingen. Fru Alf-* 




bUd 



Digitized by GoOgIe 



Hekmitaget. 53 

Ittld både af nyfikenhet och artighet bad nu den 

fåämmande fortfara med sin vackra koust. Otvun- 
^t oeh behagligt bugade han sig för henne vid 
jåm uppinaDing hon gjorde, och gick fram tiU 
^ionstret, som har utsigt ufver vår inre trägård. 
Der s^öng han * till sitt strängaspel en kämpen- 
visa, som ej snai*t går ur mitt minne, den rörde 
vår tid, 

'Tar om den, afbröt fröken Irmengard eldigt, 
jag är icke road af de der visorna. Deras ämnen 
blifva för mig alldeles utnötta huiii Jarlen 
far till Finland och underkufvar Tavasterne «— 
liuru han vid Hattula 0ngar en hednisk finsk 
furstinna, hvilken han murar in i väggen på sitt 
^ nya slott Tavastehus, efter hon ej viU christnas-* 
huru jarlens son Waldemar nu blir konung — 
hura Waldemar firar biläger med prinsessan Sofia 
från Danmark — hum han sedan vågar att älska 
sin egen .drottnings syster, prinsessan Juta, som 
tilUka är nunna i Aoskild — * huru^ konung Wal- 
demar Birgerson nu reser till Rom — huru ko- 
nung Waldemar går barfot^d kring Lateranen, 
^men vänder om igen och reser hem — ach visst Sr 
tlet af vara da^ar, men jag har iiört det för oftal 
Det är icke underligt, att då folket är så intaget 
af sina kungars göromål, skola äfven hungrige 

3 



Digitized by Google 



54 Herbutaget. 

spelman, så godt de kunna ^ nqta tit hSndelserna ' 
'i alla tonarter, för att iä en kant hvitt bröd, 

eller till och med cn kappa. Men de båda hit*^ 
'kofnna konstnäreme förmodade jag eAier dm 'be^ 
skrifning vara af en högr£ art. De borde veta, 
att skalden och sångarea just böra hålla sig i det 
^längre bort ifrån oss i det aflägsna, fordna', 
fria; i det som, omgifvet af moUi med guld 
och purpur, skimrar för vår anblick till hälften 
kändt, till hälften okändt — bekant för ande& så- 
som en paradis- van, men outgrundligt tillika, obe- 
kant — 

Alldeles, Irmengard, men när jag berättar 

att den har spelmannen sjöng ämnen föi* vår tid^ 
skall du doek ej tro, han i*3rde vid något om Jarlen, 
den store Hertig Birger, såsom de kalla honom* 

Hej I det klang i strängarna, ögonen tindrade som 
, Taxijus-Iagor i allas våra bufvuden dervid, sköna 
Fru Alfhild, vår stolta mor, stannade tvert på 
golfvet — , , * ^ 

w 

^'H varom, hvad sjöng han om?" 

Ja, det var en himmelsk kämpevisa, syster, 
en visa om afgrunden. Så här: Sanct Pehr sti- 
ger fram i himmelriket och kallar omkring sig 

sexton af sina närmaste änglar, de taga alla brin- 
nande svärd i sina händer och stiga utför en ste^ 
ge , som du ganska väl känner j det är den stegen, 

» • * 

Digitized by GoogIe 



-BOwWer^U helvetets portar: men de kpnima föpiit 
till en stpr sal/ der den förskräckliga skarseiden 
5r i orilning. Salen ar jsnycket vid — sfiis 
jspfc..-^ gr|?«^ xid gryta och inupder demmyc^ 
J^eja ve4^ n^yckeu eld. Då befajler Sanct Pehr^, 
o vacVi*a Ir|iie];igard> att locket skall Lyftas af den 
jf^na .|gry t^n efter den andra , ;att han mitte la se 
hvilka personer der kpkas och I>cdomma hvilka 
^de kokfis äpnu mér. X iorsta grytan- var en 
^ng riddare, som under lifstiden höjt lansen emot 
sin egen fader, derfore ^tt hap nekat honom en 
isabeUgr^ hingst, kviik«p varit ridda|'en nödvändig 
fur att rida och befria sin lUstmö. I andia grytan 
befann sig fadren till riddaren, bch när Sanet 
Pehr lät aftaga locken^ uppräckte far och son sina 
. hufvuden ur h vardera kärlet ; och , så genomkokte 
dé voro, spottade de i likväl på'hvaraii]i» J)en ene 
ropade: ''förbannade son 1 du .har genom&tungit 
mitt bröstlf^- — ' den andre , skriade: /'Ixirbannad^ 
fikler! du hindrade mig att frälsa min späda fas* 
min, derföre blef hon fången förd i röi vårens 
hvalf, der förvandlades hon till en hemsk qvinna, 
och jag är viss hon nu sitter i aåg^n gryta här 
längre fiaui/' ]När Sanct Pelir Uuidc detta bistra 
samtal , beiallde han locken åter påsättas , och gaf 
vissa rad åt kockarne, huru de skulle göra med 

3* 



Digitized by Google 



56 ' Hermitaget. 

öä liårda' varelser för att fa dem mjukare. Se- 
dermera kom han till ugnar, der åtskiliige gräd- 
dades. Jag skall icke kunna säga hvilkade voro« 
ty spelmannen nämnde inga namn, men det var 
mest munkar och äfven flera nunnor , som brutit 
deras löfte mot hiinmcleas konung; dehaderymt^ 
Irmengard) hvar och en åt sitt håll* I synnerhet 
var det en nunna , som lofvat komma ur sitt klo- 
ster och möld en prins; när hon gick i löfomhÖljda 
lunden 9 tänkte hon tni£Ea honom! då famnade 
hon i stället en tistelbuske . • ach, hvass öfver- 
' allt ! hastigt öppnades jorden , tistelbusken och hon 
sjönko ned 9 de kommo i skärseldens stora forfar- 
liga sal^ och / 

* 

''Ja I jag förstår hur det gick sedan.^' 

Min berättelse är tvar och kort, fortfor Me- 
retha, den kan icke uppväcka mycken rörelse i 
ditt bröst. Men du skulle hafva hort spelman- 
nen, han gjöt en så rik, varm och förandraos- 
värd ande genom liela sin målning, att vi ömsom 
dai*rade och logo. Jag kallar det för vår tid, 
t ty det visade ^sig med starka drag, huru syn- 
derna, som gå omkring i vei Iden, förhålla sig ef- 
ter döden. Alla ^kola vi väl icke kokas, Irmen- 
gard, men är det då bättre att gräddas i ugn? 
Mest rörde .det mig, när spelmannen kom till sin 



Digitized by Google 



. PERinTÅGEir. 57 

sång oin tistelbusken och niuman} jag sl^ då tå- 
rar bryta fram ur hans egna ogon^ och hans 
strängar skuio luften vemodsfullt, såsom svan* 
fjädrar kiyfva månens strålar på vattnet i sundet 

'^JDet röitle kanske någon af hans bekanta.'' 

Snart dereAer^ sade frdken Meretha, upp- 
löste han sin sång genom hastigt brutna tonfall^ 
gående i idcksack som åskviggar, men smånin** 
gom tystnande, ja somnande likt ängeln Irdamael 
i vaggan på tallan dei framme, hvilken i tigande 
drömmar syns fortsätta hvad han förut utfört i 
vakna 9 l)uft klingande bedrifter. Ja, min syster, 
den underbare spelmannen gick, sedan han slu- 
tat, mot dön*en till sin röde följeslagare, och 
han, ej olik en tjenai^e, tog instrumentet af den 
]|ttskladdes armar» Artigt framsteg den skonlup- 
. pade spelmannen å nyo, sjöng för mina föräldrar 
impromtu en borgvisa till beröm för dem och 
deras gästfrihet Fra Alfhild yar brydd, huru 
hon skiilie belöna främlingarnej att gifva dem en 
gåfva tycktes knappt gå an vid betraktande af 
deras kläder, som visade välstånd. Hon framställ- 
de derfore saken så, att skänken, hon ville för^ * 
Sra, ej skulle anses som en belöning, utan ett . 
minne, och att vårt hus skulle räkna det till 
ära, om de mottoge den. Hon franu^ckte en 



Digitized by Google 



59^ tfeUMlTAGÉT* 

silfVerbägare • •'• Till sin förvåning hörde bon 

speliiianrién af böja hennes mening, och föi^klara 
alt de éf ^kxitider mottaga bägaren som' ett minoe 
af det höga huset |- emedan sådant förutsatte eu 
Jikhet; deremot som eu skuuk, sade hau, som en 
löii, bvilken förnäme och ädle personer gifva åt 
ki*ingfarande för det nöje de kanske gjort, ville 
han anse den. Med en djup bugning tog han 
skänken, gick till den rodé följeslagaren ^ ogIi sa- 
de: ''tag du bägaren! du är fi^amför allt den, 
som, med vördnad för detta stora herrskäp, tack- 
samt skall lägga dess gåfva till de öfriga almo- 
ior, du och jag oförtjeut erhållit af bannhertiga 

* I a 

menniskor/^ ' Följeslagaren rynkade härvid ögon- 

« 

brynen pä ett märkbart sätt, tog likväl bägaren 
utan att säga ett ord, och inlade den i lada*- 
(äcken , som han bar under armen. 

"Gingo de?" ^ 

■ 

Ja, de gingo, men på Herr Bo'& vink lät 
vackra mor Alfhild dessförinnan uppduka ett 
godl bord, soiii for afventjrare kunde vara väl- 
kommet De åtq: de|i hvite temligen. Den an- 
dre äf ven, i synnerhet mera frukt än jag nyligen 
sett förtäras; men han drack hvarken mjöd el- 
ler öl, mycket mindre vii>. Det var det första 
och enda ord jag hörde honom yttra, da liaa 
blef törstig, och med låg, méH angenäm stäisAia, 



Digitized by GoogI 



som på en gång af&tack mot hans öfriga tvära 
sSLtty begärde mjölk i en skål volten att dricka. 
AJUfi. blefvo vi uppmärksamme 9 då vi föruummo 
ett ljud ifrån denna menniska. När han öppnade 
sin mun, varsnade )ag hastigt skymten af de skö^ 
Dasie hvita tändei', ^g i min tid $ett| och hvil- 
ket, jag bekänner det Irmengard^ Ur något som 
fininför allt behagar mig. 



Du t som sitter pä hästen der Aer§! 
hrsri bestod stölden? 

DtÅCW dereftet, d& dkogyaktaren talade vid , 
sin .herre I ilek han ^£ honom veta ändamår- 
lel bvarför han blifvit eftersänd, och. erhöll det 
uppdrag han skulle fä. Er^mus var en vacker 
H^n af elL fryntligt, åldrigt ulöceude. Han såg 
rdsk ut till hast, och i synnerhet var han i dag* 
vid ganska godi lyuue, £redt vidgade sig han^^ 
bröst vid känslan af den ära och det förtroende, * 
han nfutit; med jrttersta flit och skicklighet vil- 
le han fylla sitt uppdrag, men nekas fåi' ock ejj 
det han i stoltheten dcjfäfvier knappt såg sin like. 
Qan red nu åter ifråA fi^ui^usa öfwer samma stora 



Digitized by Google 



60 ' HsRlfltAGET* 

♦ 

skog, som hau genomträngt, när han reste dit. Men 
han kom icke långt ^ forr än kan mötte en man^ 
af ven till häst, h vilken beti*aktade lirasnius med 
uppmärksamhet, holi stilla, och ropade: Holab 
ryttare, kommer JNi från Hunsas fäsle? 

''Sant kau vara, att jag kommer från äunsai 
svarade denne; kan ock banda, att jag ej kommer 
derifrån. Jag får säga £r att det kke ror £r: jiig 
ser på edra strumpeband, saiiimatisiiodda af biår, 
att Ni icke är någon särdeles kart, Mi tor knappt 
vara annat än en sådan låg och usel tjenai*e|Som 
ej har eget hem, egen hustru ellei^ viss lön, utan 
' bor och ftr kost hos sin heiTe. Var då lagom 
myndig, det är nog att Ni rider er väg, tills sa- 
tan tager Er/' 

Jag har hört mycken blåst i små trän forr, 
sade den främmande. Vill Ni icke kort och godl 
saga mig, om Ni kommer från Riinsa, så tager 
|ag £r för en skälm, en skogsstrykare, en tjuf, 
h vartill jag har mina stora orsaker. — Han lyf- 
te upp en väldig påk, satte den för Erasmthäst^ 
och hindrade honom att komma fram. 

''Oanständige — - håll , jag kommer från Run« 
sa ifrån Herr Bo Ulfson , och reset* i ärender 
som skynda." 

Från Herr Bo? S:t Ilian vare helsad, låt OiS 
vara vänner. Mia hälkighet synt^ dig oartig ^ 



Digitized by GoogI 



Heuiitåget. 6 i 

men da skall än! vidare säga mig, ^m .Herr Bo 
nu iix hemma? ' / ^ . • 

'^Hyein är duy nan*?.*. Jag är uppsyningsmaa 
öfver Herr Bo's skogar, jag liar rättighet att ka- 
sta ur skogaa bvem helst jag icke iinaer passan- 
de att få vara d^*. Du har gifvit mig skälls- 
ord, likval yili du "vara min vän och gör mig 
ständigt mera frågor. Jag skall på eii gång. såga 
dig, både att Herr Bo är hemma, och att jagar 
£rasmus Ajad^:soa, som det är klokt att känna, 
om man vill fara med frihet bland klipporna. 
Jag skall rida tiU Herr Jon Amuodson på Svart**- 
vik i ett ärende, som icke tål uppskof^ v\ll du 
derför ej i godo sänka din. käpp , sporrai* jag min 
häst och rider öfver dig*'' « 

Jon Amundson? stilig dig, sade den fram-» 
mande och fällde ner sin pålu Skulle du vara 
skickad fi*åo HeiT Bo till honom? Jag är sänd 
just ifrån Riddar Jon till Herr Boj om S:t llian 
vill, hafva vi samma ärende. Rör icke ditt en 
hemlighet? 

^Jo, af hemligt slag/' 

' Om stortjufvar, som uppehålla sig har isko- 
gen? . 

^7a, som stulit glupskt och oanständigt'' 
Det är något som Herr Jon förlorat, man 

har tillgripit de t ^ spår yisa^ att de^ som begått 



Uigmzed by GoogIe 



62 , Heämitaget. 

. I 

^tttniogen ^ benvit Hg tOl Herr Bo TJlfsons 
sträckta utmärker. lUddar Jon har derföre hos 
ktymnlr åHttåfUH Ml kn saker, och kuntiig man, 
som i dess trakter kuade vägleda riddarens hUk 
fill upptäckande af tjufvarne. Du, mia vän, 
teke du i detta ärende utskickad? du Ur kanske 
sjelf den kuonige skogvaktaren , som skall vägf^ 
leda oss? 

''Er? är Ni af Jon AmmdBonfr iblk?' 

Jag är haus förnämste ryttare: jag var Iblott 
hitsand fSr att friga Hérr Bo> om vägvisaren iolse 
snart skulle komma< 

''Låt oss då skynda. Allt hvad du suger ax 
sant, rörande ärendet. Vänd öm din bust$: vi 
hafva genom onödigt samtal uppehållit tiden för 
riddaren. Sätt spoiTen i buken på din fela black J 
Kar han mänga blackar?'' 

Yi skola skynda Erasmus! ja; men dessför* 
innan måste vår bdr jade ovälaskap stillas , och nya 
förbundet fastare knytas genom ~ låt se^ om det 
är med dig som med mig. 

Han tog snabbt ur sin barm en » flaska ^blan* 
kände mot solen. Sätt till din mun, sade han, 
vinet Sr ej af det sämsta. Under det du drickei>, 
Erasmus, öfverlSgg om icke én man, föraktlig 
■till sina strumpeband, kan åteifå sitt värde ge- * 
nom e» flaska ai^ rent silfver, full af . . 

■ 

•» 



Digitized by GoogI 



IkaifiTÅ^fir. 63 

* 

^^Godt Tin, en förträfflig kirsedranli! hvarfo^ T 
ref, fortfor skogvaktaren och drack med stigande 
hagy hvarföre påminner du m% mina uttryck om 
strumpebanden 7 Du okände, yälkonine skogsvänf 
hade ej bekantskapen så snart rotfästat sig oss 
eaieilan, kunde jag iiafva sagt dig ännu mycket 
bäde om dina skor^ om vest och byxband, som 
ejf vai^it vackert, men dock ilutit, icke ur iiend- 
skåpens nedriga pöl, men ur^ sanningens höga 
takränna. Ty y jag; tillägger det äfven som van, 
' dm halsduk är visst ej af de. ofta tvättade; och 
andra persedlar har du på din kropp väl afpas- 
sade eflter halsduken ^ men gif mig mera^ mer ur 
flaskan!'* 

Se här. sade Joachim « det lorsta du drack 
var till slitande af vår ovänskap; drick nu tilt 

förtroiighetens plantering os& emellan^ att. iion 
må uppväxa till en pumpa i storlek och bära 
blommor^ rödsköna som denna^Hnust. Godt! men 
. nu 9 Erasmus, skall du föra flaskan till din mun 
för tredje g^gen^ och det är • . 

'Tör att diicka mig otorstig^ kan jag; tänka ^ 
men det ar for hastigt begärdt/* 

Efter en stund . återlemnade han flaskan med 
belefveuhet. Joa(;bim drack sist för att tacka ho- 
nom , och instoppade flaskan i sin barm, hvarvM 
v£rasinus förvånad märkte^ att «iider tröjan ett / 



Digitized by Google 



64 Hekmitaget» 

grannt gult och rödt band af lysande ämne (silke 
eller guld) hastigt framskymtade, men lika snabbt 
försvann 9 då ti*öjan tillknäpptes* De fortsatte nu 
sin väg med mycken raskhet, kommo snart öfver 
Bunsaskogen fram til! Eds kapell, och redo höger 
om Edssjön den så kallade sUgen till Beteslin- 
gan *), en for ypperliga hagar och deraf häi*- 
kommen sotmjölksost vida ryktbar betesplats. Söder 
härom beträdde de en stor vildmark, som kalla-* 
des Sollenda elier Sollentuna hammar, och än i 
dag bibehållit sig som en betydande allmänning 
för Sollentuna härad, likväl mycket afröjd, sä 
att flere hemman och hela socknar — Jei fälla, 
Spånga — der blifvit bebyggde* 

Då de i tätaste skogen skulle rida utföre en 
slipprig brant, sågo de nedanför sig på deras 
smala stig en ryttare, giofl; klädd likt en dräng, 
och i begrepp att rida uppföre. De möttes allt- 

*) Spar deraf finnas ännu. Herr Hugo, i BUilinge 
gSrd I mil »öder om Eds kyrka. Men i ylrt sekel 
kar BisUnige gjort sig mera äiskadt för god frukt, 
än ost. Afven Eds-stigen känner man, der står en 
Runsten, talande fåderncs höga språk för okunnige 
barnbarn, afritad i Bautii Hela denna förtjusande 
nejd borde Herr Hugo en gång besöka. Midt emot 
^ Bisliuge öfycr sjdn ligger dét behagliga Antuna , för 
mig bekant af särskilda orsaker. Meu dcruia i ca 
Muuuu iiuluria* 



Digitiiica by G 



H&RMITij&fiT. 65 

9å midt i bnuiten^ ledsamt både for åJtn^ som 
skulle upp I och ior dem, spm skulle ned, helst 

&toraUäd ock liöga, skrofliga klippoi , på ömse si- 
dor om den smala vägra gforde det omöjligt att 
komma om hvai^aon. Likvjil 14g ej häri hek^ ovr 
äaken till det stora, märkvärdiga gräl, som pä 
denna plats uppstod. 

Det hör till bruket, att. näi* menniskor mon 
tas på en väg, tager hvardera något åt sidan, så 
mycket, att de komma om hyarandra* Men när 
vägen är så tiång, att de ej kunna göra det, 
stannar den ena människan midt framför den an- 
dra. Herr Hugo, och beiänkei* sig* Mananiör väl, 
att det l>äi.ta, om ej enda sättet, att i denna ställ- 
ning afgöra saken, är, att den ena drager sig 
baklänges tillbaka, så långt, att man kommer 
till ett ställe af vägen, der det är bredare, och 
man kan rida om hvarann. Dock — midt i en 
brant är det iörgälves fur deiiij som äro ofvan- 
före, att vilja stryka , ty hastai* hafva ondt for att 
gå baklänges uppföre; den, som är nedanföre, har 
lättare att draga sig nedåt, men emellertid är så- 
dant ganska farligt, när det är halt* Huru här* 
med än må vara, fann Erasmus i deras belägenhet 
samtal bast passaode, och haä ropade embt honom 
som var nedanför: Ryttare, du mellan gröna gre- 
nar, hveiu är du^ som hindiar v&i* viig? 



66 # HllUIIT^åMlL 

''J HSglfe bbäteA' Mi»'vSg, sadé han'; jag 
Ittir ett^gimtdLa^ veligt' äiwfk ooh miste fram»'^ 

Du kan ej vi|t^^ göroinål på deöDa 

ttnrlc; (cht är ingen mer ien jag/ soisr hflT rättigfael 
att» bäi*' hafva ärenderw' 

"Du är vild och ohöflig, som mossan på 
tallrotterna här, men jag har ef tid att strida med 
dig om rättigheter och -struiit, jag för bud till # 
Eunsaborgy till riddar Bo, skickad från min lier-^ 
Tey Joo AmtiadsM pä Svartvik.'^ 
' Hviiket bud för du? jag ar Erasmus, ridda- 
rens-skogvaktave, af honom sänd tiU Herr Jon i 
en sak af hög vigt. 

^^Är du Erasmus,. sade den främmande, låt 
oss då vara vSnner. Du Sr irisst den man , Herr 
Bo lofvat oss till vägvisare, då vi skola draga ut 
och uppsöka skälmar, som gjort ett nidingsdåd 
hos mtn herre." 

H vårföre skickar din herre så- många hud i 
samma sak? det ar ej längesedan jag erhållit ett 
rédan.. 

''Det undmr jag, sade lians, jag red nyss 
hemifrån 7 ooh tror att alla hans öfriga tjenare 
,voro hemma/* ■ 
^ Visserligen i^r du antingen en skurk ellci en 
ärlig man^ sade skogvaktaren^ och jag tror det 
ena^ tills du bevisar att du är det aadraj och d«t 



Digitized by Googi 



• » 

dudl du göra infölr dan h£r ryttem vid' imo si^ 
db* — Eraonus såg härvid ^ Joacbim éch deil^ 
ne log. , 

VDu arBMi barn af dei mörka taliriiel, sade 
Joachim tiU Hans, jag inser väl menings med 
ditt fimfiky men det är Imapet och kommer för 
settt* Då jag, som du här ser framför dig, är 

Herr Jons förnämsta ryttare, ocii längesedan ridit 
hemifrån till Runsa för att tsAth denne skickli^ 
ge skogvaktare, ^som öf ver sina stora trakter skall 
visa oss spåren efter stort jufvarDe vi söka, och 

väl vet,' att du ej äir någon dräng hos ridcbir 
Jon; kan du intet annat vara, un en bedragare, 
som velat forckomraa uiig, träffa Herr Bo's sän- 
debud innan det hann fram tiU Svartvik, och 
således sölLa ioriiindra hela eftei-spaningeu/f 

Broder, sade Erasmiis, och vände sig iförtro-^ 
ligt tiii Joachim, jag anar, att han, som vi bafva 
for oss i backen, just är en af i^kaiiuania , som 
begått den onatm*Uga stölden: hvarföre skulle han 
annars vara så angelägen att ti^äiia mig:! Jag fur*- 
säkrar dig — ocli du Loi tio mig, efter du jii^l 
i mig £ått dei^ vägvisare, din herre önskajt fag 
är säker, att det legat i bedragai*nes plan, att sö;* 
ka Iräflb budet, som de på ett elter annat vis 
hört, att Heti* Bo sknlle skicka till^ Tkldar Jo», 
'ocii att Sttga sig vara Ui^n den i^da^ii^e^ för 



t 



DigiLi^ca by Goo^lc 



68 HE&mTÅGET. 

:vilMAedai detta bud| föra det ttfl .sin håla, och 
aldrig Hier låta det. njuta himmelens svalkande 
luft eUer solens dager, 

^'Aktningsvärde skogvaktaie^ jag. häpnai* öf- 
ver dill klara blick , som så skarpt intränger i 
det ratta 9 sade röfvaren Joadiimvid Erasnasida, 
och framdnotg ur sin ficka, ett r^p , han deruti 
hade liggande. Huru lycklige äro vi ej, tillade 
Jum sakte, om vi nu genast efter din trovärdiga 
förmodan råkat en af de skälmai* Herr Jon är 
angelägen att traflh: då har du redan uppfyllt 
hans hegäran och kan vänta en rik belöning* Vi 
skola geuoiu soillrika frågor snärja denne främ- 
ling, nalkas honom oförmärkt och fängsla honom.'' 

Godt, godt« . Uor mig du, i*opade Erasmus 
med kraftig stämma lill ryttaren ner i backen, 
du som säger dig vara sänd fran Svartvik: på 
det jag må tro dig, säg mig, hviiken var den 
stöld, som hos Herr Jon blifvit begången? 

'7ag förvånas mycket, sade Hans* Ni säger 
£i* vara tjenare hos Herr Bo, den andi*e hos Herr 
Jon. Att det sednare Sr lögn vet jag, men Er ' 
håller jag nästan för det Hi säger, derföre att ^i. 
känner denna hemliga tjufsak. Jag kan säga (ooi 
jNi ej vredgas), att Mi har något ärligt i ert an* 
sigte^ och cn stor enfald, tecknad öf ver munnen 
när jNi talar, gör att jag tror JUi År lika eofidr 

■ 



Digitized by GoOgI 



He&mitaget. 

dig, som er stora mun visar; och då liaw 
händt j atl Ni blifvit narrad af faoDom vid er^iK^ 
Jag ursäktar derfpre, bjuder £r tUi näm väu-^ 
skap med mig, och tiii foibuad mot hofven hred- 
vid Er." ' * 

Detta är svårt, sade Er^smus, och såg pä 
dem begge. Den ene kallar nlig snillrik, den 
andre dam, h vilken skall jag tro? Men det hdr 
icke bit, de kunna begge bafva rätt En kan 
vara skai*psinnig skogvaktare, men enfaldig skri- 
bent} en skarpsinnig iiskare, men enfaldig stjern« 
kikare ; jag lär vara qvick i hufvudet, men. en- 
faldig omkring min mun* Dock, du som sitter 
på hästen dei* nere! hvari bestod stölden? 

''Det kan jag saga, men vill icke, sadeHans} 
det är en min herres hemlighet.'' 

iSkurk! rc^pade Jqachim, slippriga äro c^i^ 
ord , som branten , hvari du med moda* qvarhål- 
ler hästen. Upptäck stölden^ om du v^ hvari 
den bestod; huiu kan det vara Tigtigt för Herr 
Jon, att bevara hemligheten, dA saken är stu- 
len, och alltså känd a^" hela det band, som stu- 
lit den. , 

fiätt^ 9ade .ErasiiAus» 

''i djerfve! J skoien ej klaga, att jag blott 
söker undflykt; En v^g flicka om- tio år ar bort- 
röfvad; detta är ej en vanlig stöld. JK^*ing tif- 



vet bar bon ett skärp af dyibart tyg, bopfastadt 
med ett tmjéke af guld, hvarpå stod higräfdt 
koDUDg Waldemars eget slagtvapen, lejouei of' 
ver dt Ire ali Ömmarnay den urgamla iolkuoga* 
prydnaden; samt på sidan derom fre krauor^ en 
bi|4 <af vårt uya fäste ^ bygdt på böjden vid norr- 
ström i Stockholm, konungens uppvuxna stad. 
Ve dem, SMn stalil flickan, för att röfra guldet 
^ j[>å hennes skärp^ ocb ^»kändat konungen i hans; 
vapen 1** 

Du Hans, ömklige kolbi*ännare med kungli- 
ga ord i din mun! ej för skärpets skull blef 
flickan tagen, med detta lappri icMJde med om^ 
^ kring hennes lif. ^ . ^ . 

"Heter han Hans, min van?'^ sade Erasmus, 
och vande sig tilMoachim-, -då han melhin ^täi»» 
derna halfhögf. yttrade dessa ord. "Edra stolta 
uttryck, fhst jag endé^ kövdt dem brutna, goni>, 
mig bestört; än mei^ tindrar jag, att Ni vet hanft 
'namn, och att han Si* en kolbiännare/' 
" SkegvAktåre! denne Hans har jag sett vid eit 
iUlIa, jag påminte mig småningom hans namn, 
som hans hustru sade mig en gång, då hon gaf 
mig dricka ur sin källa bredvid -ett förtorkad 

^Men har han sVarat rätt på frågan om 



Digitized by Google 



^ Hermitaget. ni 

Han har det. Begrip, att det Sr latt Pit 
tjufven att beskrifva det Lan stulit. 

''Så' synes det; men hvad prof skola vi nu^ 
företaga?" ' ' ' 

Jag föraktar allli prof, och honom, och Er 
s|elf, om Mi tror honom mer an mig* Rid Ni, 
skogvaktare, rid Ni, och far i han« sällskap. Tag 
honom för en Herr Jons tjenare. Tag honom till 
van, efter han beskrifvit £r som en fåne, och * 
derigenom vunnit ert tycke. Säg blott snabbt 
ét-t besliA, och hvem Ni håUer för den rätte. 
YHljer Ni honom, så rider jag snart till JS.unsa^ 
borg, och skall af riddar Bo utverlte en ny le** 
^ sagare. HeiT Bo skall kanske ef mer hafvat .nä«* 
{[on si enfaldig att lemna oss, men mannen skall 
bKfva vår yän Sndock , om &an^ kSnner skogen. ' 

'TraktansväiHia ord! men låtsa vara Era»^ 
taus, och säg^ huru skulle du göra?* 

Jag- vet hvad som alr bättre än idsa! ro- 
pade Joachim» I detsamma sporrade han sin häst 
och skyndade utför branten, oaktadtHans befann 
sfg midt i den. Joachims häst nedstöitade* dén 
andres, men föll också sjelf omkull. Hans, iSt 
att ej bH ofvérriden, hade genom ett hopp skKf 
Sig ifrån sitt trogna kreatur, fattat i ett träd vid 
sidan af branten och satt sig på dess grenar. 
Joachims häst-Yar ståiii, och han a^elf en skiddfg 

♦ Digrtized by Google 



73 JlERJttlTAaBT. 

ryttare; s^daa han ridit omiuU den andres djur, 
kom han snabbt upp igen, och stannade nedan- 
före att invänta Erasmus^ som ännu i stillhet 
satt i höjden, ocli sade for sig sjelf, att allt detta 
var ett äfventyr. JNär han såg den främmandes 
häst illa skadad, sade han till honom i trädet: 
-'^Jag \et icke, om du är en skurk eller en rätt* 
, sinnig karl, men din gängare Sr förderfvad, det 
ser du säkert: misstyck derför ej , att också jag 
nu rider ofver honom , emedan det ar angelaget 
för mig att komma ner här, och ditt kreatui* 
kan ej blifva uslare.'' Derpå skyndade Eraämus 
Utföre, och kom oskadd till Joachim. 

Hans hade emedlertid gjort ett spräng från 
detHrad, der han satt, upp på ett berg i grann*- 
skåpet; Mn fium sin underlägsenhet afgjord och 
flydde. Kår Joachim såg sig om och märkte det, 
Täokde han sig leende till honom, som haa kalla* 
de sin snillrike kamraL ''Min mening, var, när 
jag tog upp mitt rep ock dcipå gjorde en snara, 
att kasta det om tjufvens hais, draga honom hit 
till oss och hngga honom i två eller fyra stycken. 
Men , när han på sin ondskas yingor kommit nn-» 
dan ifr|m oss dit, der hans häst ej kunde föra 
lionqm, så säg Erasmus, tror du ej nu det rät* 
taste Sr, att vi icke fösta honom i snatan?" — 
Jagi svarade £rasmus trumpet, säger dig att du 



H£RMITAG£T. <Jf3 

har frågat onödigt^ |a svampaktigt Kini kunna 

vi fästa honom i rep, när han är borta så han 
icke syns? Tig pratare. 

♦ 

Han red tankfull vid den okände rcifvarens 
sida mellan täta, evigt stumma granar; himme» 
lens skyar drogo regntunga fram öfver den höga 
manteln 9 pä afstånd hördes då och då en kråka 
upprepa sitt sträfva l}ud> understundom en skata* 
De begge ridaDde kommo upp öfver en kulle, 
der skogen bief kortvuxen och gles, ljung täckte 
marken ofverflödigt, och ett stort antal småsten 
gjorde utseendet än mera naket och bedröiligt. 

'^en hör du/' sade Erasmus tankspridd och 
med en suck, som nejdens luft pressade ur hans^ 
bröst, ^^är du verkligen öfycrtygad, att du ur den 

rätte, som Herr Jon skickat till oss?" 

Sorgbundne skogvaktare, vet du hvar den 
blomma står, som gör den derpå luktar till en 
förnuftig frågare? 

"Ja ja, min kamrat, det tor hända att jag 
frågat dumt, då jag bett dig svara mig, dm du sjetf 
^ore säker på hvem du är, men jag ville gerna 

ega djupsinne för att reda sammanhanget med 
den stackarn vi mött; också -har stölden förvånat 
mig, tror du att man tänkt slakta den stuloa 
flickan r 



Digitized by Google 



^4 * HfiMUTAGET. 

Friskt fram I iMtfl^i! , i tygloi ne och ior 
dixx häst mnntr^v:^ Så skall . 4et g&! ropade Jov 
achim^ och slog med siU ridspö f& sio k^nimU 
hästläxid* De konimo i godt traf öfver Ijimghe- 
den och funno nedanföre i dalen ett antal mm^ 
lägrade i en .rundel, sysselsatte, att. äta;, deras 
hästar stodo bundne vid träden. — "Här! ser Xi 
här, sade Joachim och hoppade lustigt ur sadelp, 
för jag med mig till £r riddaren Bo Uiisons 
skogvaktare, bestämd att leda Jon Amundson till 
upptäckande af våra spår, men nu fullt fiuxlig 
att tjena oss." 



Bind mig, jag vet Lyeiu som 
löser mig. 

Stig af, Erasmus, var utan fruktan, sade en af 
de sittande, du befinner dig i bättre sällskap, So 
du aiiar. £hui*u du ej bedrar dig i den tanken, 

att det är vi som fiåii uddar Jon bortfört dea 
Unga prinsessan med lejonet och strömmame, 
hvilkeu du skuUe återföra till honoHU, så minskar 
detta likväl ( j din kännedom af skogen, och du * 
skall i stället leda oss dit vi önska. 



Digitized by Google 



' ^'Himmelfika Gud! ropade EnaimiiB och steg 

af hästen, hafven J rofvat detta unga harn iiiMa 
Sitt riitta htm?" \ ' 

Icke från hennes ratta hem. svarade med 
jgrof rost en lång vapenklSdd. man, som tycktes 
.yara , anföraren 9 och höll vid handen en späd ge^ 
stalt, hvars hufvud betäcktes af en fin ljusgul 
sloja^ hängande ända till, dess knän. — Men dt^ 
£i*9smuS) var välkommen hos oss, drick en bä- 
gare till förfrjskning efter ridteu , sätt dig sedan 
åter upp , och visa oss n^gon kort väg ^ som' ur 
Solientuna skog för oss till Stäkesborg, dit resap 
gäller och en god belöning väntar dig. 

Skogvaktaren svarade intet, ^nen gici i^:akt 
fram till barnet, som stod i de höge gråklädd^ 
männens kiets. Han bc|)de £tt 'knä> tog hennes 
Laud och kysste den. "Olyckliga späda dam, 
aaide han^ hvilka an dina^hijU^^]^c$r hlifva,. 

jBrdsmi Unger fikaU ici.e.^t.^4¥\^ ^^^1^^]^^'^ ^P^^ 
irägea för deras iskor. Den^a nedrighets ljungekt 
\fXi krossa <Ug/ men £mmi fötter skola ej åt» 
dem trampa upp vägen , för att visa bästa trak*- 
ten* till uppbyggandet af din lyckas graf» J väldigd 
kämpar, här står en tattig man, soqi, ix en an^ 
nan mans tjenare, — .låten ^ mig nda dcu vä^ till** 
baka^ som af brutna granqvistar skola visa mig, 



Digitized by 



^6 HEaMITAGET. 

men aldrig sätter ykg mig till hä&t^ att leda £r 
till SUkesborg/' 

Uppriktige skogvaktare! fortCbr Ivar, den 
högvuxne anföraren, det är godt att du sagt oss 
dina tankar, ]ag skall vara öppenhjertig som du. 
Denna lilla dam, hvars öde du e\ känner^ och ej 
angår dig, skall oskadd lefva på Stäkesborg bland 
man af hög Sra och ättestort blod; fara botar ej 
henne och ej dig, om du visar oss en bastig väg 
genom skogen» Men nekar dia dumhet alt tjeiia 
oss, skall dock din klokhet om skogen hindras 
att skada oss» Rider du e) dit vi vilja, sä binds 
du vid detta Uäd, att du ej må leda Jon Amund- 
sons folk efter oss; myrorna ur stacken vid tal- 
lens rot skola småningom göra dig till ett ben- 
range!. 

''Bind mig, jag vet hvem som löser mig/' 
Joachim gick till de öfrige och de hölio läd. 
Bet' förnämsta hafva vi. Stallmästaren är genom 
karlens uppfångande hindrad att upptäcka oss. 
Det andi*a skall ej bli otnojligt, jag kiiiiiier vä- 
derstrecket och skall fora Er öfver skogen, om 
cj midt på Stäkesborg, åtminstone tillsjön, då vi 
frtn stranden af det långa smala Stäks-sundet kun- 
na upptäcka borgen, ocb komma dit Men lem- . 
na ej Erasmus i skogen, han har läten, som hans 

un- 



Digitized by Googl 



HERMirAGET. 77 

nnderlydandc jagare pä långt håll första- bind 
. faönom hellre på en hast, och för den ibiänd oss. 
^ Då Yl framLomimt^ släppa vi honom ifrån oss utan 
skada. ' - 

Man följde Joachims förslag, och tåget ru- 
stade sig till afresa. Stum satt ,den ädle skog- 
vaktaren banden i sin sadel ^ nöjd di han fann 
att de ej älskade gjuta hans blod* Ofta kastade 
han sina ögon på ilickan^ som han genom en 
obegriplig känsla ansåg fcHrföIjd och olycklig t 
sitt nn varande sällskap. Hon satt stilla, i*ak och 
i frimodig ställning på en egen häst, som en 
karl ledde i betslet Man visade henne godhet 
och nästan aktmng, fast hon ej kunde vara öf- 
véi* elfva år. Erasmu borde henne icke tala, 
och det för tröt honom, att den rikt bei(i'ansade^ 
iånga slöjan aldrig lyftades. 

Ridten gick dåligt genom dessa olandiga mar- 
ker, I vår tid löper här en ståtlig landsväg 
fråti Stockholm öTver Barkarby till Stäke. Sjelfva 
Barkarby njuter för närvarande en .egen rykt- 
barhet, men var i Erasmi dagar blott en öde 
plats, dock gi*äsrik; var en kalfhage, äfven bru-^ 
kad för svin, tillhörig en af Bp Ulfsons under jä- * 
gare. Det anföres m«d tillförlitlighet, att dessa 

svin allraförst genon sitt bökaode odlat den traCt 

4 



Digitized by Google 



Lring Bai^kftrby ock JerfaUa^ hvarest ouförmea^ 

niskan öppnar aig deA giädiaude anblicken al så 
många åkrar* Svinet , som i kulturens tidehvarf 
stöter oss genom sin fulhet och osnygghet i har 
nästan hos alla nationer åtföljt menniskau iiVån 
hennes rflare samhällsförfattning, och mera bi* 
dragit till jordens odling ^ än man rättvist betäo* 
ker. Genom jordens uppbrukande och iefnads- 
medlens förökning har menniskan kunnat frigöi^a 
sig irån de yttre l^ehofvens bojor, har fått fri- 
het att vunda sin kraft iaåt själen, ock förädla 
titt bättre jag. Hvarje sann patriot fSgnar sig 
derföre åt svin^ och tänkaren erkänner det icke 
oyigtiga bidrag de i sin mftn lemnat till möjlig- 
)ieten af en högre bildnings Mppkomst på vår 
planet* 

Joachim ledde tåget genom skogen efter sia 
insigt allt åt vester, emedan han viste , att man 
på detta sätt fö'rr eller senare skulle komma till 

* Mälarens, strand 9 hvarifrån vägen till Stäkesön ej 
sedan kunde vara lång* Urasmus såg med bemt 
ligt småleende I att man mången gång tog felak« 
tiga riktningar. Kär man stannade vid någon 

' stor afgruiid eller för svåra vindfallen, fäste alla 
sina blickar med ovilja på den envise karlen. 
Somiige ville genom käppslängar förmå hononi 
till öppenhjertighet om vägen, men ea af bällska- 



Digrtized by Googl 



Heilmitag£T. 79 

' pets hiifvudmän forbjöd det ''Jag känner min 

Vcio Bo på Kunsai sade Åke ÄmbjöinsoD. Fast 
i detta fai*etag Bo Ulfton ej skulle vara pl vår 
tida^ då UsLa ej känner syftet af det vi vilja^Srar 

jag hans person, egendom och tjeiiarc; skogvak* 

t. 

talte skall ingenting lida af min blåa lant^ &n 

mindi-e af edra käppar | han skall följa oss utan 
vidan» bot eller fara*'' 

Herr riddare» sade Erasmus af edra ofd 
och er bekatilskap med Herr Bo förmodai* jag 
9tt Ni Sr en riddare. Jag ser på er ridt, att Ni 
8)^f, ehuru i bugter» skulle framtränga till Stä*- 
kesborg^ ulaa alt jag fonuår Lindra Er. Hvad 
måste ske, tror jag kan verkställas beqvSmt 
så gerna som svårt. Jag skall deriöre gifva £r 

t 

ett par vinkar 9 så undviker Ni Mtarne och kom» 
mer på bättre stigar. Styr mer åt höger; tag 

sigte på den svarta enen^ se så — ser Ni der* 
framme Hårggärdet? 

£e följde hans vidf SoUenda-hed glesnade 
si^aniDgora, och efter en stund sågo de ljusa stri* 
mor framskymta. Det var s|8n, som upptäckte 
sig för deras ögon i svanehamn. De kommo fram 
öfver den nyssnämnde skogstrakten, Hårsgärdet, 
h vilken då liksom nu hörde under Stäke, och 
hvaiifrån en vild väg utmed strauden ledde till 



Digitized by Google 



• 

do Hekmitaget. 

borgen. Ifrån Hårsgärdet förde en stenig slutt- 
ning ända ner tiU vattnet Herr Ivar med den 
unga beslöjade 'vid sin sida red främst, och de 
begge syntes först af alla pä sina hästar Lommft 
fram ur skogsbrynet. Flickans slöja var ofvan* 
om .fraosarne tecknad med en rand. af gyllne 
kronor; långa, veckrika flikar föUo rundtomkriog 
ned med vårdslöst behag på det kastaniebrana 
stoets hals* framför henne och på dess länd bak- 
om h^nne. När tåget nalkades, hördes ett bul- 
ler under en samling alar, stående tillsammans vid 
V)ostranden, och, som träden kastade en tat skug- 
ga öfver vattneft i viken, liiudrades de ridande 
derigenom att upptäcka orsaken till lätet. Obe- 
kymrade foro de fram åt ä taket; vägen blef nu 
jemnare, meu ännu var ett betydligt stycke till 
borgen. 

Oväntadt biefvo de anfallne af en öfverläg- 
sen och särdeles beväpnad manstyrka. En mängd 
groft klädde karlar kommo efter dem ur det hö-* 
ga gräset vid en vik, hvar och en med en an- 
senlig påk i handen. Man kunde hafva ansett 
' dem för fiskare, emedan flere båtar iågo vid strån- 

v 

den. Hastigt omgåfvos Ivar och hans qvinliga 
fånge af de gröfsta bland dem; med fasta armar 
ooh snabba rörelser fattade också deras kamra- 
ter i betslen på de ofriga ryttarnes Hastar. Som 



Digitiiica by G 



Hermixaget. ' 8i 

i 

bin aro svage mot xnenDiskaD, men &rlige genom 
myckenheten och gadden, så hade detta råa säll- 
d^ap inga fruktansvärda Tapen , men de voro visst 
trettio till antalet och Ivars män allenast nio. 
£u trasig , djerf karl gaf den , som ledde flickans 
häst, ett slag öfver bröstet, så att han stupade 
och ej lång re k i in de hindia henne att bortföras. 
Vred drog Herr Ivar sitt svärd mot detta pack; 
lif skulle det kosta, att bemaktiga sig hans dyr- 
bara rof. Men tvenne fiskajpe af forntida käm- 
pestorlek hollo hans häst, odh tvenne andre vi* 
sade sig utmärkt skicklige i att med långa påkar 
parera hans hugg. Han ropade med lågande blio* 
IkSiV au sina följeslagare att falla in på desse , 
ursinnige; men riddarens folk sårg sig i samma 
ställning, som han sjelf: de voro knappt i st&nd 
att fälla en enda till marken, så manligt och 
snabbt afvärjde påkmännen deras väl måttade 
svärdshugg. Ingen gjorde skada,- de blott hölho 
hästarne; hela anfallet tycktes vändt åt den un- 
ga damen , och henne förde de midt i Herr Ivars 
anblick skickligt och varsanit ifrån honom ned 
till stranden. Tvenne personer ledde i synnerhet 
de' seniga okändes tilltag; sfelfve sade de val in«- 
, genting, men utgåfvo med vinkar och pekningar 
sina befallningar. Sins emellan syntes de begge 
hvarann olika. Den ena röfvarchefen var klädd * 



Digitized by Google 



Sa Hermitaget. 

i en lingf kvil roek, och bar en fyrLanUg mcisstt 

af samnia tyg; ett guU^ starkt äkinnbalte gick om 
hans rmedfa, och gjorde växten smal, skön ock 
fulikotnlig. Han hade intet vapen e) en gång 
en käpp i sin hand. Den andre bar en på sam«- 
• målsätt skttfen mörkröd rock och af ven en fyr- 
kantig mössa af samma färg, men omgifven af 
€ll tjockt sitfreiigFitt måI^dbrSm9 som beskuggade 
pannan ock dolde mycket af kinderna; dm lifvet 
sfigs ett glänsande svart bälte och i ha (iden en 
jemskodd kapp^ Ehuru han sfiledes var bevSpi* 
nad^ säg man på alla rörelser , att hans andra 
kamrat var förman , och han sjelf blott den an- 
dre i sällskapet* Han i hvita rocken styrde bå- 
de denne och atia de öfiige genom lätta rörel- 
ter med pekfingret. 

Sä de fått den lilla damen tiU stranden, 
^ck den röde röfvaren fram till hennes häst, 
ined höflighet och hänryckning tog han kanten 
af lien nes slöja i sin eqa hand och l^ysste guld- 
kranoma med synbart och innerligt begär. Der- 
på gjoixle .han sig bei^edd, att i sina armar lyfta 
ned hei^ne af bäsLen, da hastigt den anche che- 
-fen ti^dde fram, befiillde honom med en strSng 
vink vika undan , tog ensam ned sin spSda dam 
ur sadeln, och förde henne med egen hand till 
en af båtarne. Att q sjelf få göra detta , tycktes 



Digitized by Google 



gå deii fSrre djupt tiil ^ertaTt, ^ss S^n lågade, 
det lät som skar han täDdema; likväl lyite baa 
ej upp sin arm till motstånd^ .utau fuljde lydigt - 
på afisrtåDd ned tUi båtame. 

JDeo iöiaämsté auforarea steg med sin iåuge 
i en äi*8kild bkty och Adt den ifrån lasd. Den 
röéey oaktadt boner^ hot oeb Mixtrande ögon<^ ' 
kast, iick ej en gäng inträde i den julle, der de ^ 
satte sig. Han fattade sig Kkyal hastigt , oeh gick 
tigande bort till en annan båt, dit flere af fal«^ 
ket fciijde. Då dessa två båtar kommit några 
fetonair ifrån strand med sitt byte, så att de 
mer fruktade I?ars folk, befallde den bvite leda- 
' ren sitt manskap på land göra reträtt. Med en 
snabbhet, tom liknade vindens gång öfver vågpr* 
na, letnnade de alla på en gång hästarne, stör-*- 
tade sig i de färdiga båtarne, och skyndade ifrån 
laiid. Herr Ivar lät sina kämpar rida ned i vatt-^ 
net, simnaa efler, och taga packet i lyggcn, in- 
nan de hnnno för långt ut Man* försökte, men 
hade ej ovane roddare framför sig. JNågre ryt» 
tare på de raskaste hästarne hunno så långt ut i 
yattnet, som till de eftersta båtarne; men tre el- 
ler fyi*a kraftiga påkar nediegnade slag på slag 
öfver faastarnes hufvuden. Blod ur deras ögon 
och nosar färgade vågen, med hvilken de käm«* 
pade att hålla sina ryjttare tippe. Striden var ej 

r 

i 

Digitized by Google 



64 He&mitaget. 

lika, J>iågra hä&tar svimmade för dagen, och 
doppade likt sjöfåglar sina hulvuden under vatt- 
liet, der. de.drucko den svala döden* Deras ryt- 
tare måste frälsa sig |;enom att sjeifve simma i 
land: derefter kunde de öfrige, oaktadt sporren, 
"ej tvinga sina hästar l&ngre ot på ett så förrä- 
diskt stridsfält. Kraftfuiie i förbannelser, med 
knytta nafvar och blanka svärd ^ som speglade 
sin vrede i böljan ~ men svage i allt annat^ 
iiiiisU ilerr Ivajs kän^pai se sjöfararne tyste och 
segrande aflägsna sig med den beslöjade flickam 
De drogo sin rodd t nordost från Slakesön fram 
genom sundet till Skarfven, vid hvilken sjö Runsa- 
sätran, såsom vi förr berättat, var belägen. Herr 
Ivar beslöt att utmed strauden följa de roende, . 
och se hvar de viUe landa. Men de kommo snart 
ur hans sigte, emedan han endast långsamt kuade 
göra sig väg på deo oröjda ocli tät vuxna sUaodeu. 

Ute på vattnet hördes nu en sång, som af 
skogen på det motliggande Granhaiumarsiaudet 
återkastades med ett långt och djupt echo. -Dea 
röde Anföi^aren sjöng — vi ega icke visans riv 
eller musikens ljud, men dessa voro sångarens 
tankar, fattade af minnet ^ lemnade åt tiden och 
eAerkommandes rörelse: 

"Himmelens åska har lof att tralla dalen med 
lin ljungande. eld} dalen har lof att kyssar ångan 

Digitized by Google 



HEaMITAGET. • 85 

ur rosmarinernas kalkar — men jag fSr ej skåda 

den vän 9 som mina ögon åtrå med kärlek och 
med bafvan.'' 

^Doppa ditt hufvud i vattnet , o konungs- 
and % hufvud är fritt; svalka din hvita 
sk^önhet ined vågen, som ditt hjerta älskar! fri 
Sr du — men jag flhr ej skåda det barn, som mi* ^ 
Da ögon åtrå med käi*lek och med bäfvan." 

' '"Hvar finner den hungriga ulfvea hvila oeK 

ti'Öst? Lan finner sitt bo och slickar sina raggiga 
ungar ändoek med fröjd ; >men jag tU* ställd ned* 
om ulfvens ring — jag får ej skåda den vän, 
som mina ögon åtiå iiied kärlek och med bal van/^ 

'^O du min brunn i hjeitat, hvi ti*8nger du 
ej tårar ur ögat, att sorgen må smälta min själ 
i sin ljufva värme? men stolt och hård är min 
panna, hon kan ej foda tårar, blott harm! ty jag 
får ej skåda den vän, som mina ögon åtrå med 
kärlek och med bäfvan/' 

''Hvar tiuifar min hand en hand, när den 
sträcks ut? livar finner mitt väsen ett svamnde 
vasen, som känner dess doft,ochäIskar dess färg? 
Si lönnen kan böja sina löfarmar ned öTver tet* 

*) En sjöfågel, som i norden lär bafva rarit Svanens 
företrädare 9 uppfyllande dess plats i hof-trägårdar 
ock i sånger. 



Digitiiica by Google 



36 Hermitå^et. 

r 

»ingen, som hon fodt vid ftin fot, nicn jag &r ej 
ikåda deR yäo^ som mina ögon ålrä med kärlek 

och med bäfvan. ' 



Fehte Boken* 

^ Alltså, ropaJe Sir Brucc, efter 

mina ord cj lära dig sannia- 
gen, skall detta göra det» 

D tjs glans tnenskliga snillet samlar kring maje** 
stålet, härmas af naturen. Eller om man tror 

det icke vara luiluren, som kring hufvudstäder 
och hof upplifvar sig till skönhet, utan att det 
är menniskan sjeLf, som vid valet af plats dertiil 
fäster sig vid det utmärktaste riket har att er- 
bjuda, så fär man öfvergifva den vanliga tanken, 
att de pei*soner, som bilda hufvudstadens kretsar, 
Utgöra hofvet och omgifva mafestätet, mest af al- 
la merniskor äro skilda från naturkänsla: åt- 
minstone måste första iiiildgganie icke liafva va- 
rit det« 

Sådana tankar vakna hos oss vid blicken på 
Stockholms nefder; Det 3r sant^ handels^trans- 
porten till lands och vatten fana största heqväm<-^ 
.lighet af dess läge; en klok mau var han, som 
valde det Men for sjåleif ar icke dei^före min«- 
dre Ijult^ att se ett galeri af sköna trakter om- 



Digitized by Google 



iiERUltAfi^* 87 

-gifva det för handeln klokt beräknade lägel» 
FosterläDdsk egrälärlek skall ej tala, men äfvea 
utländske resande säga om Stockholm , att, i afse- 
eude på traktens behaga Couslantinopel har foie- 

w 

trädet^ meo annars ingen stad i Europa. Hagas 
lundäi' norrat bada sig i BrMsviken likt älsk- 
värda nymfer* Konung Gustaf har väl skänkt 
4einr fiet*e smycken , men det snarare en ko^ 
aiungs lycka ^ att sådana funnes att skänka dem 
At* De <>Fi%a stSIIeny sods likt ett halsband ^ 
af perior ouigifra de svenska städernas Hufvud^ 
.Solna, Tomteboda, Carlberg, Hufvusta, tllfsun- 
da, Kungsholmens tillor, Ke|mei«hotm, Liljehot'- 
men, Södei*maims och Djurgårdens otahga behag, 
Albano, Frascati, Tivoli — alla sluuiiade i na« 
liu*ens famn Vid den tid händelserna i vår nar^»- 
varande berättelse tilldrogo sig; de lågo mnder 
ett grönt täcke i drömmar om framtiden, h vilka 
^ill bniften röjdes genom några ur täcket upp- 
skjutande vårdslösa klippor, vilda ru^spr, utkast 
till parkev o. s* v. Men om den tärnan mun, 
som ännu aldrig blifvit kysst, är skön, så voro 
dessa punkter på jorden, som då ej änegdenainn, 
ej än blifvit rörda af konstens kyss, sä mycket 
underbarare vackra.. 

Vid en vik af TJlfsunda-sjön var likväl ett ^ 
ställe uppbygdt^ som i Stockholms b^dom> i 



Digitiiica by Google 



8d HfiMnTAien; 

konung W^aJdeinars tid beboddes af cn man , ko* 
oungeni utmärkte vän. Han var det ej der före, 
att börd och. rikedom gjort honom stor> ty hin 
egde hSr i landet ingendera; men, uppvuxen med 
iLonuDgen, funnoSv desmtont drag i hans Ijmue*,^ 
som gjorde honom ännu^ mer dyrbar.. Hktorieii 
har med skäl haft nog att tadla hos konung 
.Waldemar, och hans efterverld har eji skonat ho» 
rioui. Vi våga hvarkeu beröiHiiia eller tadla. Vi 
kunna ej undvika^ att kasta en blick i den svala 
fceskuggade källas spegel , som dikten upplåter 
vid våra fötter; vi se de tafLor hon visar oss., 
Qch beskrilva hvad vi kunna; men demen öfver 
menuiskorna tillhör ingen här. Kanske just eme* 
idan Waldemar var en svag, lätt hänförd yngy 
liug, älskade han en man, som till hegges fördel 
var konuagen oliL Icke i>träf , men stark i grund:» ' 
satts och beslut, för öfrigt i vigtiga ämnen tysl 
som smai*agdea'y var han& bröst det bäsla forvac- 
ringsrum fur stora hemligheter, och genom,sitt fastfi^ 
stä|'kande lynne blef han«konungen ett stöd 9 sä, 
mycket kiiraie^ som han vai* en utlänning , ack 
hans nära förb&llande till fursten kunde förhlifya 
Allmänheten obekant.. 

På Svartvik vid Uii:iUnda-sjöa ^ aFiiui älskadt 
for sitt behagliga läge^ en half mii nordvest från 
boi^en tre Kronor vid uorr^*öm> bodde ridda* 



Digitized by Google 



HEEMiTAÖET. 8g 

ren 9 nu nära fyrtie &r gammal. Han bade bjggt 
en brygga vid stnmden nedanlor sin brakig, ock 
mången a£Um tiUlH*iDgade han der flere iimijar 
att meta fi^kj osäkert , om detta nö^ mycket in* 
tog honom 9 eller om han e| ansåg sig hafva stör- 
re rättighet att låta sinnet utgå i fria betraktel- 
ser åt de håll 9 som fögnade hans minne , efter 
han tillika derander gjorde gagn* Emedlertid 
får ej nekaSj att ibland rätter en väl tillagad la- 
he i hans smak ej öfireryans af annat Sn karp. 
Han var icke fattig} han hade väl motstått Wal- 
demars önskan att göra sin vän rik genom större 
skänker, men likväl bifallit, att emottaga en be- • 
fattning med konungens hästar, som utanför sta- 
den hollos i ett slags menageri i trakten bortom 
Jademm *). ^ Det stolta jorden uppenbarar i hä- 
sten, det ädia och präktiga, som detta djm* vi^dr, 
hade mycken sympathi med Jon Äroundsons eget 
lynne* Han umgicks gerna i stallet, der tjugu 
gåiigaic uiidci hans vard, uLuuirkta i färg, ställ- 
ning, kraft och lifligheC verkligen voro ett godt 
sällskap för en frisk och manlig sjäL Herr Jon 
var sjelf en ganska vacker karl, af en rak, smal 
gestalt^ ej mycket lång och icke groAemmady 



Kallades ock Munklidevna, iivmåom^ungs lider na, 
numera Kungshoimeiu 



4b 



Digitiiica by Google 



go HfiBHrrAOBT* 

$tark genom imc gedigenhet i hvarje muskel, ej 
genom kroppsddames Tolmn. Man säg honom säl- 
lan i auoat än eu ^.josbiå lifrock, väl gjord .och 
af ett fiol tygy visserligen ej hemma frfin Sv^uge. 
Färgen af denna rock^ hålleoi mot nad^eos svar-* 
ta bår^ gaf IiQDom något ickersvenskt i utseendet. 
Hans ögon voro glänsande , men skimrade ej tif 
leende 9 om icke någon gång när han slog Billock , 
Duudey eller Marsuuiit på lunden. SlaUmastaren 
.umgicks i det närmaste med ingen menmska i 
orten 9 men han hade hustx^u och åtta barn: hans 
hästar och de utgjorde en jorträfflig och talrik 
krets. 

Han kom just nu ur stallet och nalkades ena 
väggen af sin boning, der han valde ett af de 
tio inetspöuy der stodo, $koddt med en eliej;ibcn&- 
knapp i ändan; såg allvarsamt }>ä udden af dei> 
blå stålkroken y gick sedan ner pä bryggan^ och 
kastade metrefven i viken. Han såg någon gång 
med flyktig blick på trakten randtomkring: han 
var en af dem, som man aldiig hörde berömma na- - 
turen, men som dock aldrig salte sig på annat - 
fin platsei* med pittmesk ut^t. Kring Svartvik 
stupade ansenliga branter ned i vattnet, bergens 
skuldror huro tjocka furur, gående moL himme- 
len i hotande spetsar; men emellan de tvenneyU 
tcrlighfitenia uppåt och nedåt biidade en rik ve- 



Digitized by Google 



HcnmrAGEi^ gt' 

getdtiou krypvuxter af tusen slag, som i juilda 
l^röna föreningar slingrade sig kiing farurnasroU 
teiv Och allt såg maa två gånger^ ty vattnet 
låg här merendels så lugnt ^ att viken i sin spe^ 
-^gels fantasi eftergjorde allt hvad fitraaden egde 
angenämt och l^ufU 

Stalfmäsf arens husfru var inne i boningen^ 

och geuom don en aiurkle hon, huru han redan 
satt sig på bryggans Ijusmålade bänL^ iallt met- 
spöet ^ och med djupa tankar lät sina minnen gå 
pä långväga resor* Slallraästarcn är redan nere, 
sade hon leende med en nick till sin äldsta dot« 
ter^ sprang öfver farstubroa, gick för att likna 
''jstallmästaren" också till väggen , der hon tog ett 
metspö, lade det öfver axeln och nalkades stran- 
den. Fru Beatrice var trettiefem år, men lyck- 
liga anlag och daglig, rask sysselsättning hade un- 
derhållit hennes öppna sinnes kraft och munter- 
lietj auletct syntes tjugufyra-årigl» 

/^John Brace! oå-å^fär JNi mycket fisk?*^ sade 
hon halfhögu Vid detta uttryck vände han om 
hufvudet med en flammande sidoblick och svara- 
de ingenting* Fru Beatrice viste likväl att det 
e) betydde oodt^ och att hennes ord .närde Ijaus 
inre spel; hon satte sig vid hans. sida ock kasta- 
de afven ut sin krok* 



p2 Hbiuiiitaget« . 

1 

''Jäg f^^* icke heller någon fisk. i afton, fort-* 
for, boD efter en stundU Jag skali ej kuana saga 
om dea mask iag satt på kroken är någorlunda 
smaklig, men jag vet, att om jag vore aborre^ skul« 
le jag låta fånga mig och dragas på land för att 
njuta det vackraste väder i en så skön uisigt, souä 
denna brygga ioninnar/' 

Intet svar, 

» 

"Ja, Siv Bruce, att David Hundlngton var 
bror till koniingarne Milcolomb och William i ' . 
Skottland* det bör förlåtas honom • • . Man ma* 
ste än vidare förlåta David Hundington, att han 
ej sjelf hade någon son, utan endast tvenne döt- 
trar, Margareta och Isabella; men deri låg hans 
fel, att han gifte den forsla med en Baliol, och 
den yngre med en Bruce. Han skulle hafva gjort 
tvertom, då hade Bruceska iiUen nu haft hk t aLt 
säga i Skottland y och kanske hade någon Baiicd 
i stället vårdat svenske kung Waldemars hästai* 
och bott pu Svartvik." ^ ^ 

Min fru, sade Brttce, tror Ni jag afuodas m 
Baliol? Annars, Ikatrice, kan jag säga, att då 
Ni öppnar er mun, saknar Ni hvarken vältalig*- 
het eller utförlighet , men Ni boi^e aldrig nämna 
om slägler, emedan Ni glömmer geneaIogierQa,-ej 
heller om händelser i bistonien, emedan Ni tyrao-^ 
niserai* facta. David Hundingtons dotter Isabella 



Digitized by Google 



blef förmäld med Robert Brace^ det är rätt; bm' 
Margueiitas gemål vai* ej, som sagt, en £a-* 
liol, utan Alimi Gailoirayy den sköna Lady i)or* 
nagiles fai** 

"Det är illa, svaiade Bcatiice, att jag öpp- 
nat min mun on genealogier. Jag skulle säga, 
Sir Bruce, att er slagtskap med konuogahuset i 
Skottland Sr ett ämne, som målar de lifligaste 
bilder för ert inre^ så ofta Ni sitter ensam; men 
jag tor åter tyrannisera ett factum, ty säkert är 
det blott en roort Ni ofverlagger om att iS på er 
^krok, fast kroken varit utan bete en f|erdedels 
timme och Ni ej vårdat Er derom. Skulle Ni 
allvarsamt tänka 4»å Skottlånd, oroar detta icke 
xuig, ty vi skola ändock aldi*ig lemna mitt kära 
Svartvik, och jag fiaucr mig bättre « här än fyra 
Baliols derborta/' 

Qvinna, du äx den skickligaste af alla, att 
Idada dig med behag och att anordna en trfi- 
gårdy. sade ban. Du bar smyckat ävaitvik med 
buskar, för detta land okäuda blommor och 
fruktträo; du bar föranstaltat rundtomkring ett 
ledigt staket; du är sjäieo i vår krets — men du 
skall icke skämta ofver Skottland, och icke kalla 
mig Bruce bär; du skall icke tala om fisk, nar 
jag är bekymrad om vår unga bortröfvade • . 

''Sir John. — « Beatrice gor ej sin make 



^4 Heemitaget. 

dratt, då hon gar^ koDom* sitt tillbörliga namiiy 
i stälkt att uttala det efter svenska dialekten. Dä 
det lir en glädje fSv stallmfistareo , att kalla sina 
hästar med väodningar etter den kära skottskan^ 
boidc han bliTva* glad, då jag benämner honom 
sjelf Sir John ^ hellre än Jon^ såsom svenskarne saga^ 
ineo som betyder Jonas , och är alldeles orätt 
för Et*, min Bruce. Skall jag kalla Er Jon 
Amundson^ jag? då er far icke hette Amund^ 
nian Sir Edmund , fast svenskarne aldrig upphör- 
de att säga riddar Amund? Det Sr ett nöje, att 
påminna £r om Skottland; er nuvaraiide kfnad 
och obetydlighet sticker väl af deremot, men det 
ar ingen skam oeh alideies icke ledsamt. Låt 
mig biott en enda gång till tyrannis^^ Historien! 
Er ställning är ingenting — annat än ett arf från* 
en fader y som icke för brott och icke förvist reste 
till Sverige, utan emedan han var yngre grenen 
af en familj, hvars äidre hranche tagit snarsagt 
alla egodeiarne* Hellre an att vam liten hemma 
bmlvid stora slägtingar, for han utomlands bit, 
der han* hörde den väldige Birgers rykte, och 
vid hans sida viile vinna bedrifter och beiöm» 
Han fann begge delame oeh äfven döden. Skall 
jag C] få nämna allt detta ? ~ jo visst — och äf<* 
ven tillägga, att det var ingen skara för Er, då 
Jarlens son, junker Waldemar blef er yn^re lei"- 



Digitized by Google 



■ _r ■ : 

HeraUTAGEXi:' 9$ v 

lainraty nnder det er fader, krigade i sällskap 

lued hans fader* , Ipke heller kao det kallas skymf- , 
ligt, att, då er lekkamrat Waldemar blef konung 
och 1^1 le skänka £r stora skatter, Ni föraktade 
dem? Ni^ vackra lii uce, ville endast lefva på det- 
ta st&Ue med er . . |a Sir, tack fö^ det att Ni 
så högt skattade Beatrice. Jag kommer ännu en 
gång med glädje till genealogier, der jag eger 

'Tattigbeter sjelf, och pämiDoer mig, att min far 
hette Allan Stuart, h vilken i sällskap med erfai*,^ 
Edmi^ Bnice, fattig men ridderlig som han, 
fifvergaf sitt Skottland, der. haa var ringa och be-* 
skuggad af mäktigare anhörige, flSkte ära tillika 
med Edmund under Earl Birger — och fenn d6*«» 

"iden. \ #q[ tyck^- . det är vackert af oss båda — 
Er John Erucc och mig Beatrice Stuart — att 
-vi gift ost med hvarann} Så har väi^a fiiders vän- 
skap, efter deras död, sammanflätat sig i en ännu 
lattre och nSrmare foi-vantskap i oss. Hi, stall- 
mästare^ talar blott om mina dygder, da jag i 
vårt vildland gjort Svartvik tijckt genom stake^ 
i)^,;att^jag skämtar ulan att ratt mycket bita Er» 
att jag klipper hästmanar oefterhärmligt, ochsjelf 
bar mina kläder väL Men mest. borde Ni varde- 
ra mig för det jag delar ert sällskap när Ni metar 
fisk, för det jag ej som svenskarne kallar Er Jon 

Amundson, och för det jag ger era tankar luft 

> 

• . • , 

m 

Digitiiica by Google 



g6 Heiuwitaget. " 

att roa sig med Skottland» hvilket visst aldrig 
sysselsätter Er oftare , an då jag nästan trugar Er." 
Ja» Alian Stuarts dotter, en annan tid skall 

komma i dyrbara Skottland! Biuce skaii ock en 

.konung heta* 

''Jag iörmodai*, att någon konung väl ock 
skall heta Stuai t. Meii det mu så vaj^a, fortfor 
Beatrice: jag skall ännu sätta upp några ti'ägård&-' 
grindar här. När jag blir ^drottning (som jag ej 
tors neka, bänder migl, ber jag blott, att ändå 
iä sy mina bandskar sjelf, ty det är en pina nar 

.fingi*arna iiio så klumpigt tilltagna^ att miu hand 
ej fyller upp — 
Sir John teg* 

"Jag ser att dina ögon sjunka till en dunkel 
låga, min ädla Bruce. Du har icke velat svara 
. mig ^ röi ande min frihet, då jag blir drottning 
jag vill icke fortsätta jag ser dtt har vigtigare 
öfveriäggnmgar. Säg mig då, hiu^u snart få vi 
vänta vår gäst tillbaka?'' 

Jag väntar henne hvar stund. 

'^Men på allvar — såvida du tilltror mig nå* 
got deraf vill du säga mig en sak öppen- 
hjerligtr' 

Bruce räckte handen åt sin ädla maka» 
.''Säg mig, huru du i sakemas närvarande 
ställning ämnai* försvai^a våi t iiUa kungliga främ*- 



Digitized by Google 



^ - Hermitaget. . 97 

mande, som redaa en gång^ blifyit löfyadt ifrån 
uss, och — jag anar — blir det oftare?" 

Konung Waldemar ar en vm , som mina ar- 
mar i fordna dagar U7ckte närmast till mitt bröst; 
hvad han anfortiott mig, skail jag dölja och för- 
svara. Hans fiender Srp mina« 

''Jag vet, att du vill del, men jag frågar om 
sättet. Frukta ej förebråelser; om jag kunde säga 
dig, att detta barn iiiDehåller något uielöst ge- 
nom sin tillvarelse, sä ror det .icke oss^ som blott 
aro vårdare — 

Följaktligen — 

^'Nej ännu inga slutsattser. Konung Wal- 
demar hade äktat äoiia, kung Eriks dotter af ; 
Danmark: att han ej bättre bevarat sin tro emot 
henne , ursäktar du ^ som är hälften af Walde- 
mat^S bjerta, du, som annars sjelf iir den stränga- * 
ste att hålla hvarje ed. Sofias syster, prinsessan 
Judith, har ej upphört att anses som k los ter nun- 
na, fast hon ej lUngre är inom S:t Agnes tnurar 
i Roskild; du måste då medgifva, att hennes 
och konungens sak var tredubbelt strafifbar. Den 
lågade emot drottningen, emot Judith sjelf, eme^ 
dan hon ej var vigd vid Waldemar, och emot 
jiimnielen, emedan det var med den hon en gång 
vfirit vigd. Det är sant, att konungen redan för 

I 

Digitized by Google 



q8 H£RMrrAGET« 

ett kändt brott *) gjort bot geliom vallfart, ' 
5amt att Juditfa nu är i fängelse. Men ett äldre 
ännu okändt fel detta åt ljuset skänkta blom* 
stei*y som är täckt — hTem tiilståi* det hellre au 
jag men ef maskstungen rot, eniedan ui*sprun- 
get är • • Jag förebrår ej honom i som aoförtrod-* 
de barnet åt dig; ocli ej dig, att du fagnat mig 
med den' moderliga vården af ett så alskvärdt 
blomster men hur vill du bevara det anför- 
trodda? Konungens nuvarande kamp i Wester- 
götland med sina bröder skall komma äfven bit. 



) Här förekommer ett visst mörker, Herr Hugo, som 
ej står i min makt att upplysa; men jag har föresatt 
mig att endast följa min handskrefne Författare* 
Den ofieotligt bekanta Rikshistorien omtalar en prins 
Erik, s&som frukten (t »93) af Waldvrnars och 
tas otill&tliga fllrhåUande» och kan jag sä mycket 
mindre betvifla den uppgiften, som en liel adeli^ 
att (Lejonhufvud) från honom skall haislnmma. Men 
i franska öf?ersättningen af Baron Pufendorffs iyrä- 
ska historia finner man ock Pontanis utsaga om en 
dotter» som hUArit kallad Sofia. Skulle olycksträ- 
det hafva burit trenne frukter ? Skulle Sofia vara 
den äldre, så mycket farligare för konung Walde- 
mar att se allmänt känd, som den vid hans nyligen 
skedda pilgrimsfärd icke lärer hafva varit uppgif- 
ven. I en sådan händelse skulle upptäckandet af 
Sofia kunna hafva satt folket i dubbelt raseri; först 
for brottets sliull, men scdaa än mer fr.i dess döl- 
iande just vid ett tillfälle, då konungens bikt och 
but af boaom fordrade den störsU upprikUghet. 



Digitized by Google 



. fiEaXITAGCf . gg 

jag fruktar. Jag tror som du, att bröderne Erik 
och Benedictus e| äro farlige , men liertig Magmu 

står i spetsen för dem. Na är det ganska vigtigt 
fiir Waldemar I att e} folkel ftr kanna hvarkea 
genialt eller nytt^ och alhaminst den skalt vi 
skola fördölja. Man skulle annars iiiigt och med 
^ förnyad! skri öfver hela landet ropa få trainpada 
eder 9 i synnerhet i kyrkans ömtåij^a ämne. Denna 
lilla prinsessa^ hvarför blef hon en gång röfvad 
ifrån oss? huru tanker du försvara henné, nSrnya 
anfall giiras att rycka henne ut bland folket | 
göra henne kand» och af henne skapa en dolk mot 
hennes egen höga 

Beatiiccl det torn, hvari Prinsessan-nunuan 
pliklar för sina glömda löften , skall iifven gömma 
hennes späda — 

'Himmelska åska! sade Beatrice, steg upp 
från bryggan', och en tår prydde hennes ögon» 
Tioåi^iga oskyldiga Sofia, den fria luitea far då 
e) längre sväfva kring dina lockar? När da med 
barnslig förundran ser på fängelsets murar, vet ^ 
du icke, att din moders kärlek rest dem omkring 
dig: du känner ej din fader, men tidigt skall du 
öfva dig på gåtor*" 

Tornet skall sluta sig omkriug lienne med 
omsorgsfull hägnad, svarade Bruce, och ejbehål'- 
la henac längre, än konungens faror fordra. Här 



Digitized by Google 



<1>0 fiERMITAOET. 

han bekämpat sina broder) slaU åter Svartvik 
Mifva hennes hem« 

vilken iiuivud^tad? fortfor hpn med pan- 
nan sfinLt i sorglig begi*andDing. Denna nya ko« 
nungastad! ett fäste ligger i kärnan af dess oym- 
råde, och livalfven derinne invigas till qvinnors 
föngelser? Dess första öde blir då att begrafva ett . 
ungt bai*n i sina torh? Det är icke godt för ea 
begynnande stad^ att sluta oskyldig jämmer inom 
sig • • «köna skogar med ljuft loekaode lundar 
bilda din omkrets ^ Stockholm! • men det är en 
ung Arake de omgifva och dölja med deras foi:« 
foriska himmel.^^ 

Beatrice Stuart, sade Siv John, aftouen stu- 
par till mörker y det förundrar mig, att mitt folk 
ej längesedan är här med barnet; jag skall gå upp 
åt skogen. 

Sedan Bruce inkommit, spände han hastigt 
en sabel med kraftigt gehäng om lifvet, och gick 
tankfull till skogen, som läg nordvest om Svart* 
vik. Han öfverlade med sig sjelf Jiviikeii olycka 
kunde hafva inti*äffat, och förorsakat dröjsmål 
for hans folk* Han upprepade i sitt minne ^ ån jo 
hela den berättelse, sändebudet Hans till honom 
afgifvit om sin i början bedröfliga, men slutligen 

\ ÖS- 

« 



Digitized by Google 



HeBBIITAGET^ ' 101 

Sfv^ all fönnodan lyckliga resa genom Iiedariie«^ 
Huru Haiu trSfiat Erasmus^ åtföljd af cq miss- 
tänkt karl, hvilken. tillika haft dan elakheten* all 
ombringa hans häst och vilja fånga honom sjelf 
i repsnara; Huni sedermera, då han fann sia 
häst dod och till fots måste fortsätta resan, ha» 
ansett bäst att uppsöka sjelf ve riddar Bo på Run»^ 
sa, for att af honom fl en ny ledsagare , om icke 
en skcig väktare, dock någon förnuftig man» AS^ 
ståndet till Runsa hade ännu för honom varit två 
mil, som är mycket, när man går och har elak 
väg* Ktiv han kommit fram så långt som emel* 
lan Eds kapell och riddarens I>org9 hade han nära 
Sätran trufiat en vallflicka, sade han, med hviK. 
len han kommit i samtal om vägen och annat, 
då han till sin förundran fick hora, det hon är* 
nade sig till Svartvik till riddar Jon, och vora 
bekymrad om kosan. Bå Lan frågat hvad hon 
ville hans herre, hade hon utropfit: '^är JNi hans 
tjenare? vänd då genant om till honom och gå ej 
till Runsa.'' Denna vallflicka,' som Hans mycket 
berömt och kallat Inga, hade vid hans förundran 
deröfvcr alt hon bad honom vända om till Svart- 
.vik, gifvit honom den välkomnaste underrättelse, 
''Här nere vid stmnden voro hennes ord — 
landade u^^s tvenne främlingar^ de skyndade sig 

5 



Digitized by Googie 



103 Heemitaget. 

till skogen, liksom för att undvika förföljelse , oofai 
medförde en flicka, rätt ung; jag med mina get- 
ter och kor trBffiide dem. Jag fami de två obe-» 
' kante besynnerlige, de Toro sjelfve invecklade i 
ett häftigt samtal rörande flickan, och. den ena 
Viile behåHa henne, men den andre påstod att 
hon skuUe skickas till Jon Amundson. Då de 
märkte att jag hört dem, togo de mig emellan 
sig, och sade att de skulle stortå mig i s)5n, om 
jag upptäckte hemligheten, hvarpå jag svarade: 
mine vänner, jag ser val att Ni ar r6fvai*e, och 
kommit öfver sjön från Stakssundet, men jagakall 
icke upptäcka Er, jag vill lefva några år ännu. 
Den' ena af skSlmame — nemligen deo^ som fag 
tror var den ärligaste, h vilken gick i hvit rock, 
pci&tod att flickan skulle skickas till riddar Jod, 
och häruti slutligen vann seger öfver den andre, 
så att afskickningen beslöts — svarade mig, att 
de befriat det stackars barnet med ttllhjelp af en 
hop fiskare och vallhjon, som de samlat på strån* 
den nära sina båtar, för att till dem tala om 
himmelen och Guds rike. Jag hade väl aldrig 
förr hört, att röfvare samla fiskare omkring si^ 
i båtar för att predika om Herrans rike^ men då 
{ag yttrade min förundran häröfVer, ' sade röfva*»' 
ren det ej vai*a tid att emellan några enbuskar, 
det vi stodo, visa förhållandet med deras predi- 



Digitized by Google 



iLap} men irille jag Vinfia en sAor i^elöniog och * 
uiarva ^ haftnliertighetsvei t, så skulle jag genast 
leta ittig imgm till StaHaik, tnt^ j>edja den äd|e 
riddar Jon skicka god manstnka tiU lUu^asätian 
iSftr a» ^fhemta flidkaa »och på hemvägen försvå- 
M ihenJM^'' SodM Jblga ^rt itela sin förkki^ing 
för Hans , hade han strax begif vit sig tillbaka tiA 
sin herre. Jon Anmndsoii hade oek genast afsändt 
tio beväpnade man tillika med Hans^ att oior^ 
drtijligen hemta prinsessan ur befriarnes händer. 
— - Allt detta öfverlade och upprepade han for 
«]g sjelf, då han nu gick med sabel och gehung 
i skogen bortom Svartvik, och förundrades öfver 
sitt folks låojpwnhet. Han kunde likväl hafva 
stillat sin oro och .besinnat ^ mycket mer än han 
gforde, vägens längd och den persons svagUet, de 
skulle föra hem emellan sag. 

John Bruce gick högre upp på en smal väg, 
norrut v fick slutligen hfira buller, hästars traf, 
ook igenkände Yeggans sätt att gnägga. Han tmrk» 
te sitt folk, men såg det de, i stallet att fortsätta 
resan^ höllo stilla^ invecklade i stridigheter med 
en fl ammande, — ''Se der har Ni Herr Jon sjelf , 
4äg honom ert påslående/' ropade Hans på långt 
Mil /när han itg sin herre komma. Genast van- 
de en obekant riddare sin häst emot honom , ai^ 

5* 

r 

/ 



Digitized by Google 



I04 HERMITJLaET. 

sleg, nalkades och sade: ''fianef jag framfor ln% 
konung Waldemars stallmästare, Jon Amondson 
på Svartvik 9 såsom folket lär säger migT'^ 
Det medgafs. 

Riddaren utsträckte HA sin hand: ''iejoliét öf« 

Ter de tre strommarne, som ännu i säker xani 

)>&r sina tre kronor, helsar Er.'* 

Herr Jons hy förändrades icke. * 

^'Ännu/' fortfor riddaren med eftertryck, men 

afbröt bimx sig sjelf. "Jag har en skrifvelse till^ 

Er." 

Hen- Jon igenkände på brefvet de signatu- 

» 

rer konung Waldemar brukade], och som i oro- 
liga tider användes for att undvika bedrägeri. 
Det är skrifvet af konungen, jag ser det, sade 
han. FoJ) mig till mitt hem, att jag i föitroen* 
de får höra ert ärende och hvad konungen be* 
faller. • 

''Befalhilngen är kort, den vöv ett barn, som 
folket ior här; hon skall föija mig," sade den obe- 
kante riddaren. 

Om konungens bref så binder* Hvaromicke 
blir.iion qvar och iöijer ingen. - 

''Rätt, stallmästare, öppna derföre brefvet/' 
• Om Ifi, som jag förmodar, är sänd få*ån ko* 
Bungen, önskai' jag all Ki inträder i min boning. 
Jag ir ej van att emottaga gäster under bar him«> 



Digitized by Google 



/ 

Herbutaget* io5 

mel , Sn jdindre med dem isfgfira ämnen , sonr 
röra kQouogea sjelf , på ett obeqvämt ocii löga 
lindrande satt, 

''Jäg älskar att stå. under skyaroes hvalf ^ ert 
tak ar till för andre än mig* För öfiigt är äm* 

net kort, jag skaU hafya med mig denna späda 

* 

qyiana.''. 

Ert språk är såsom vore Ni ej sänd från ko- 
nung Waldemar^ fast Ni medior en skrifvelse, som 
han tecknat — *som likväl kunde vai*a — Men 

* tviöteu ur clfverflödig, jag bjuder ingen två gånger. 
Derpå öppnade han häftigt bref?et och läste: 

Jfon Amunäsont j(t(j hSr med smaria oeh 
vrede ^ att du underhandlar dned niina Jiender^ 
ém utlemnandet till dem af den ^vinliga skait, 
jag föriroii dig. Ve dig. Aiddar Järan Porse, 
sam söker dig, har hefaUning aU till mig föra 
den Ktta Sojta, em han mmu är hos dig. 'Har 
du redan fullbordat nidingsdådet y och hunnit 
öjverleinna henne till mina bröder , sä skall den 
ljungande klingan smda dig till skuggomas land^ 

fValdemar. 

Misstrogne 9 förlorade furste! suckade John 
Brttce för sig sjalf. Hyad är ditt namn? tillåda 

h^ högt. ' 

. . , ''Jöran Haraldson Por^^ 



% 



Digitized by Google 



io6, Hermitaget- 

Riktigt Ben unga Dhnieii skail lemnas i 
kommgem littnder. Kvar befinner han sig nu? 
sine trognes sällskap/' 

Bland desse trogne, hura heter han, $om 
gifver konungen undeiTättelser af felsk halt, ^»kil- 
jer från hans hjerta dera^ som sitta det närmast, 
och fördunklar hans blick i sjelfva hans natt/ 

''Jag xnedfÖL också ett svärd." 

Och jag ett^ sade Brucen. Se här dess stil, 
utdraget och blankt som ditt, men del skall snart 
blifva rötlt, om Jöran Porse sagt, att jag under- 
handlar med hertigarne. 

"Jag har sagt det, ty jag har fångat den 

■ 

klerk, som hertig Benedictus nyttjar för sina 

bref: fi-ån honom har jag tagit hvad som visar 

öfverenskoiiiincUen mellan dig och hertigen, lor- 

■ • 

räderiet och den bestämda dagen, då "flickan af 
det mörkgröna bandet'' skulle komma, i Benedicti 
händer. Jag har ridit vindsnabb, likväl var da- 
g/en i går. Men du lär haft dina orsaker att upp« 
skjuta utiemnandet; jag kom så tidigt, att rofvet 
ej hunnit, långt ifi-ån dig , och jag tackar konung 
Waldemars helgon. Jag har befallt drängarne 
stanna." 

Riddar S&van^ i går natt blef den genom din 
signatur utmärkta Uickan röfvad ifrån mitt hus 
af män, for mig okande, men dina ord förklara 



Digitized by Google 



Heamitaost* ro7 

det nu. Betrakta mitt folk och deras hästar: sei! 
ån af deras halsar, det. de vända sig till mitt 
hm^ och ej iii^ån det, &å skåll jag tiliika uudei'- 
rätta dig 9 att just nu hemfores det nioi ka bandet% 
barn af koniingenft och mitt ti*ogna folk tilli min 
boning I frSlst på ett underbart sätt. 

''Kan sk Tara. Konungen har andra tankar^ 
och jag tänker aUrig annorlunda an han.'' 

Alltså, ropade Sir Bruce> efter mina ord ej 
lära dig sanningen, skall detta gora del. — Han 
svängde sitt skarpa svärd mot riddarena hufvud» 
och trä&de hans hals med ett kraftigt hugg. 
Porse väntade ej Snnu sådant ^ han lyfte väl 
ock sitt svald att gifva motståndaren svar, men 
såret i halsen beröfvade lioiiom styrka. 

Hit folk! bär denna man till Svartvik och 
föij mig skyndsamt. — Tåget gick fort 9 d^n främ- 
mande riddaren, som kommit under så oblida 
atjeroor, låg svimmad mellan sina bärares armar , 
emedan de ej kunnat Lioda iiugot om hans hals 

innan blod förrunnit. ''Beatrice Stuart! ISgg Sofia 
tidigt i en god bädd, i morgon reser jag härifrån 
till konungen med henne. Förräderi blåser gru» 
i våra ögom Här iir en man, som jag illa sårat 
och du skall forbinda.'' 

Joran Forne! lefver du Sn', så c^pna dina 
ögon. ~ Sen sårade gjorde det» SSg på bvil- 



Oigitized 



toS BEtMVrkOlET. 

Jket ställe kouuDgen uu befinner sig; säg! elle^ 
dtt dör. 

^JNära JiamuDdaboda är hans läger/' — Pors^ 
ilut åter igen sina matta ögon. 

Beatrice! sköt denne riddare ock behandla 
honom utmärkt. 

Huset kom t stor verksamhet* StalfanSstarns 
husfru var skicklig i hotandet af öppna, friska s^r^ 
ehuru e| van att behandla mycket svåi;a. Ridda- 
ren fiek -ett starkt förband . ock råd , att ej vridai 
pä nackefi, emedan haUen var inhuggen ej så 
lilcty ock gjoide han ea oförsigtig knyck, kunde 
kan förderi^a sig ohjelpiigt. Å andra sidan. var 
nicui upptagen af tilkedeiserua för Sofias och hen-» 
nes vårdares afresa till Westergötland; man in-> 
packade kläder , iinare vapen och . matsäckar i , 
klöfsadlar, suiu på saiskilda Laslar skulle furas 

■ 

af di*ängar efter de resaode* Sällsamt var den 
lilia prinsessans tillstånd. £) van vid andra per-» 
soncr^ an dem hon funnit på Svartvik, och hvil« 
kas vård hon npitit ifi*ån de år^ då man ingen-» 
ting begrundar^ hade hennes resa de^a dagfir, 
och det tata ombytet af följeslagare, som skifte- 
vis^ kämpat fÖ£ henn,e&. egande, uppyäckt före-^ 
ställningar, som gjorde epok i hennes själ. Hon 
ttu roligt. o<ih, friskt .på. fru fieatinces 
säng«^ '^iilux moder j hade hon sagt^ Mär.man.hide 



Digitized by Google 



Hebmitaget, . , 109 

henne, du stall cj mera lillata, att man rider ohh 
knng med mig ät alla håll, jag hinner icke då sy 
mina mörkgröna band £u*diga iör chorkappan.'' 

%/VV%/V\%/V\<k^VV^/V\<WVV^VVVVVVVV<VV\«WVV^VVWVte 

SjETTK BoiiEN, 

Vi fasta o$s m^d aii|rcnäiii4«t« 
behag vid en insjO. 

EN politiska Historien i sin höga foi*$kning och 
allvarsamma stil iramgär på en bana, vida skild 
iVan Målarens. Han sitter i dikteus låga tjäll, 
bygdt af löfqvistar i en enslig lund vid sidan af 
en skummaDde bäck, och tecknar sina taflor fur 
enskild lust; hans lif ar som en eremits, han 
fagnar sig ofta åt det obetydliga, *<K:h oro solstrå* 
iarne tränga genom löfven på hans hydda och 
kasta eld öfver hans arbeten derinne, så har han 
nog för sina önskningar* När han går bort ifrån 
Världen, vet han, att hans taflor skola gömmas i 
lorden med honom. Lycklig att giömmas, skall 
han i de tiakter, dit lifvet sedan bjuder honom^ 
foi^tsätta sitt spel ; han vill icke mer. 

Det är den politiska Historien, som med prag« 
matisk blick skådar sträng genom Läfdcrna och 
sammanbinder dem^ vet att skilja uppgiftemas 
janning irån det falska ^ och dömmer förgångna 



Digitized 



tié EmUrtxowTé . 

■ 

tidev med en döm, som beter Ef tei:veildei\s. Ifrån 
den g&ller infét yädjafide. Historien vet hvad 
bon tanker om Birger Jarl och hans söner, kän'^ 

ner Ivar Blå, och de stats-öfverläggningar, som 
ioirorsakade Waldemars upphöjande till Sveriges 
höge herrskare framfoi* sjelfve sia store fader , — 
käuuer de olyckor, som heao^ökte fäderneslandet 
under den unge konungen, — vet huru hertig 
Magnus, den sedermera så kallade Ladulås, viste 
att begagna sig nf dem lill sin broders störtande. 
Såsom kunglig Riks-vicarius i Sverige under Wal- 
demars pilgrim:>furd till Kom, då denne, god ka- * 
tholik, gick att försona synderna med sin sväger- 
ska, vann hertig Magnus {»resterna och folket. 
Han hade ett furstligt, lysande väsende, fÖrde 
kraftfullt och klokt sin styrelse; hans gestalt var 
mageriagd, ansigict mörkt. Sedan Waldemar sjelf 
åleikonimit — så stark var likväl ufver allas sin- 
nen den hemliga makteti af smörjelseti på en 
konungs tinning — fann Magnus, förenad med 
bröderna Erik och Bengt, konungens fordrifvande 

- dock så svrårt, att det endast kunde försökas ge« 
^ nt»m Intrade från sydvest Danmark — grann* 
riket — suckade under dessa tider af fasor, ej 
Inindre än Sverige; konuugamord, som tillika voro 
brodermord, stänkte blod öfver häfdcrnas perga- 

* teent, satte outplånliga flackar af skam på kronans 

* 

4 



Digrtized by Google 



HeUMITAGET. III 

f 

guld 9 och bredde förståelsens tUckmantel ofver 
det bördigaste land 9 och ett folk, som i sig åjelf • 
är det l>eskediiga8te. Erik Glipping var nu dess 
kung; till honom vände sig de missnöjde från 
Sverige. Hertig Magni förslag antogs, han fick 
danskt krigsfolk under sitt baner, inträngde i ' 
Westergötiand, och låg ej långt från Hofva, då 
konung Waldemar med sine svenskar boll sig p& 
Aerikes gräns vid Ramundaboda, det ock i häf- 
derne stundom kallas Remiaboda. 

Men vi lemna Historiens stolta , foi'skräckliga 
gudinna! lik åskans tbordönsfart på molnen, gå 
hennes fjät sällan fram utan på lyckans fallna 
grus» Blodiga drabbningar håller bon i sin högra 
hand^ skoflingens genius och antända byars brand 
sveder ständigt Lcuncs pensel: foga ser hon ett 
blomster 9 det krossas under hiulen på hennes 
vagn. 

Vi gömma oss hellre i några almars skugga, 
der mjuka tufvor bjuda oss till h vila och ior« 
fi iskning, dercJfler till sömn och kanhända dröm- 
mar. Vi fasta oss med angenämaste behag vid 
en insjö, som utgör en vik af Mälaren och kal* 
las Skarfven. Vid stranden deiaf, undei- den vid- 
slräckta Runsaskogen, låg den siterplats vi förr 
hört omtalas, dei* Inga vallade sin boskap och be- 
rättade sagor, in i dag fins detta ställe^ heter 



Digitized by Google 



112 Hebmitagi^tw 

Sätra, är en egetf gård^ ocW skall ställa en dra-( 
gifa tiU rikets tjenst^ meo fär ior öfrigt lefva i, 
sUUa easlighet. Det begränsas på tre sidor af 
djupa skogar, men som i dess granskap förvand-* 
la sig till luodar af loluäo. På -den fjerde gå 
sjöns hvita äiiticr och hclsa Sä tias iuga kända 
Stränder med skönhet , underbarliet och kärlek.. 

I lagas dagar vai* detta ställe fuilkomligjk 
vildt, men några främlingar, för henne nästan 
obekaqte, hade fätt hennes tillstånd, att ^öra ea 
odling} ringa till vidden ^ men behaglig för dejii. 
De' funno här en dold vistelseort mellan skogiu* 
och täta bäckar; tillika skänkte dem deras arbe* 
te jordfrukter och blommor» De voia tvcniie 
syskon ej mycket skilda i ålder^ likväl olika till 
utseendet. Inga^ som förde sia boskap i trakieu^ 
hade mången gung på afstånd sett deras arl^ete i 
{brden tillsainmans: de släppte henne också utan 
svårigliet i sitt sällskap så ofta de e^ reste bort i 

M 

andra nejder , och berättade, henne mången af de 
sagor, som det sedan föi^nöjde henne att uppre* 
pa för si^ s|clf cllci fur biiia kor. Dylika sagor 
hade sina egenheter, som gjorde dem mycket oli- 
ka emot vår tidsi utan att bafva hört någon af dem,, 
saknar man verkligen bekantskap med tit af Mc- 
deltidens mest betydaode etementer» De kallas, 
nu folksagor^ men voro ^ liksom de s. k. folkvi-^ 



Digitized by Google 



HfiEMilAGET. , ll3 

sorna, merendels iirspi*ungne .från samhailets hög* 

sta kretsar, hvarifråo de nedgått till folket, och • 
förvarade ofta miunct af politiska händelser i 
travesterad drägt. Ingas bekantskap med-fi^ftm-* 
iiogarne var temligen lång, det enda de önskat 
af henne , var bevarandet af deras vistelseort i 
fuUkomlig tystnad; och Inga höll den så obrotts- 
ligt, att om någon oinvigd nalkades, viste hon 
med fintlighet och till och med ohöflighet aflags-» 
na honom; ja, hon låtsade stundom en okunnig- 
het om siua gäsier, som ej örverensslaiiide uk^U 
den sti*ängaste sanning, Iivarpå hennes uttryck till 
Hans, då hon mötte honörn och talade om den 
unga flickans räddning, kunna tjena som ex- 
empel. 

Det roar oss, att betrakta dessa vai*eisers ar- 
bete i deras läfbeskugg^de hermit/age, ett stycke 
upp i skogen på något afständ från Ingas säter- 
sk)ul, under det solen kastade sitt gyllene öga in 

på deras dolda Itfuad och sysselsättningar* 

'^Hiir står en rad negKkc»*, sade den ena af 
£i*ämhngarne: jag ser de äro femton. .Tag nu och 
graf midt emot en rad gropar, lika måiiga, och 
satt i dem äfven neglikor^ så blir det ena svaran* 
de mot det andra* Sanct^ Rubinci manus adsit 
labori»'* \ - 



« 



Digrtized by Google 



1 1 4 Hebmitaget. 

Den andre begynte giäfva, men framsatte 
- • dessförinnan én kruka klart välten , 'som hans 
kamrat tog^ och vattnade dermed ilere utplaa- 
tei*ade rotfrukter med storn blad, af hvilkas 
underjordiska frukt Inga flere gånger fått äta, 
till silt utmärkta nöje och fägnad deröfver, att 
"Ifindens och bergets forlrogne" utbredde täckhet 
och nytta i skogen. 

''Alin broder, sade dcii kvitei som såg att 
' Inga satt och betraktade dem på litet afstånd , 
gå fram till YaUUickan, vår värdinna och vän, 
bjud henne denua kraus som jag flätat, kyss hen- 
nes' hand, sätt prydnaden" pä hennes hufvud med 
ett knäfall, som du skall göra, och bed henne 
berätta em prinsessan Demaranthe/' 

t)en rödkiädde Eremiten tog den skönt sam* 
mansatta kransen al' iuia präktiga jonqiulier, och 
bar den till Inga, som var van vid ''trägåi*dsmä«* 
starnes" ärliga seder. Men då han böjde ett knä 
*fi5r att taga skogs 11 i ekans gioiva hand, for en 
snabb bestöi*tning öfver hennes ansigte, hon drog 
sin aim tiiibaka, ocli kunde ej iinua att iieune& 
finger behöfde kyssas. Öfver den unge Eremi- 
tens kinder flög också en hög rodnad, då han 
fortfor alt viija uppfylla sitt företag, och den 
skinande blicken visade tecken till blygseh 'Xåt 

mig göra det som jag skall, det som äi* mig an« 
I 



Digitiiica by Google 



Heahiitaget* , ii5 

befaldt/'9ade han, ~ och Iro mig, duvordDads^ 
irarda, jag gör det äfveD gerna!" tillade han med 
itt ögonkast , deri stoltheten nu var uppbrunnen, 
men elden likväl annu mörk* Derpå höjde han, 
alltid koäböjd, sin arm, och satte kransen påln<* 
gas httfvud. Yäi var hon en herdiniia och v31 var 
hon skicklig för krans, men hennes panna var 
icke sådan y som målare mest älska ^ ach! blom- 
morna klädde ändock så särdeles hennes tjocka, 
mörka hur* Ereiiaten sade: berätta oss nu om 
prinsessan Dcmaranthe! 

''Mine unge jordarbetai^e! gerna gÖr jag Er 
till viljes, sade Inga, och omtalar Demarautbas 
Sfventyr. Men bifall min önskan, och säg först, 
il varför Ni smyckar mig med krans? en stor pryd* 
nad iiöjcr ju det sLöua, och i lika mån, när det 
sattes på det fula , gör det synbarare ocb mer föi*«> 
aktadt. Vill Mi göra mig föraktad ocb den mörka- 
re af Eder, hvarföre faller han till mina fötter och 
-kysser min hand, som i trettio år aldrig brukats?'' 

Inga, svarade den b vite Eremiten, min bro- 
der har kysst och prydt dig, emedan det Wt 
allt mer hans lust att knäböja för det dygdiga 

väsendet, kyssa och pryda det med hvad lian 
* 

foi*mår« Du vallflicka — jag, och ingen kan 
bestrida hvad du sagt, att du är i sanning fub 
Men det hör tiLl min och min broders ro, att 



1 I G HeRxMITAGET. . 

oär vi träiTa ett hus , se vi genom dess fönster föx*^ att 
betrakta hyadderinne ar, och bry osj» icke om vag-* 
i;arDe. Du är ett hus: icke målad t, icke ler- eller 
brcdfoJmdt^ kDutaiiic ojerant huggua« Men dina 
ögon äro foDsterna på huset, genom dem se vi 
och märke iiurudan han ar, som bor derinue* 
Menniskan i huset , I^g^i det är din själ, hvilkcn 
icke haft tillfälle att skaffa sin boning prydnad utan- 
på väggarne; men i rummen iefver din dygds 
ovanskliga behag i välvilja, sanning, raskhet', 
trohet emot din herre, visdom och nit i förvalt* 
ningen af liaus kor, s;uiit deras mjölks förvand— 
lande till ost och smör: hvilket allt förekommen 
den okunniga , i sig sjdf hedniska menniskan som 
en lag befattning , men hvarom det en gång skall 
Heta ifrån en Okänds mun: kom till mig,duan- 
genäm£^ iijcrta, som varit troget i det lilia, jjag 
skall sätta dig öfver det stort och mycket är. 

^'*Trägurdsmästare och vän! sade Inga, jag 
vet icke hvad du säger, om det ej skall vaiii 
dylikt, som skog vaktar Erasmus en gang yttrade 
till mig och kallade liknelser, sägande att sådant 
i våra dagar mycket brukas, och eA er håna tycke 
är nö)$amt» Mig synes, att om jag eller min 
kropp skall vara ett iius, hvars ytlre vaggar äro 
fula, men dess im*e bättre, sä måtle rummen deri 
ejl kunna vara annat än magen, dernäst bröstet 



Digitized by Googie 



IIermitaget.. i i 7 

sned .bjeitat, och kanske nmnncD^ efter dessa äro 
iore. Men jag tillstår, de äro ej i vackrare skick 
äa mitt yMi'e* Säkert ^ min främling, förtjenai' 
jag kraus och handkyssning lika litet för inina 
innanmäten, som för ufanväggarne* I^yg^ och 
kloli^bet ärar jag, som Ni; jag har hört derom i 
beiätttlsti j ocli jag försäkrar att något deraf 
fitts ej uti mig, men jag utöfvar 4et, tror jag, 
Dar det behöfs. Det är väl då ock ett yttre, 
men hvad gör det? Ni tillåter mig en plats nSra 
er vackra trägård, och till tack skall jag, som Ni bedt . 
mig, omtala prinsessan Demaranthe, den enda 
historia jag hort på Runsa, och som jag e] ännu 
berätts^t för £r. Men jag aflägger kransen, som. 
mitt liufvud ej är vandt vid, och ber Er,,röJe 
bi*oder, tagaren och vid en källa hålla den frisk, 
samt, om Ni ej finner för godt att pryda ert 
eget unga^, angenäma hufvud dermed^ så göm den 
till en skänk åt er flicka.'' 

lu^a höll jon(jiiillkruiisen i sin hand, och då 
ingen af eremiterna ville återtaga sin gåfva, höj- 
^de hon den än, än- sänkte hon den, efter berät- 
telsens olika beskrifningar. 

'^Ni, skogens förskönare, sade hon, det var 
en konung, som hade ett iike^ hans rike var en 
trägård^ och var icke mer än den. Men trägår- 
den låg väl försvarad af höga vallar ^ och en. 



i 



Digitized 



ii8 Hermitaget. 

port af guld. Han hade en enda dotter, Dema^ 
rantbe, henne underviste* konungen i buskars och 
örtei'» plantering, ratta tiden för deras blonwing 
och frukt. ' Hon ätföljde sin fader; hvart träd 
lande bon^ dess olika art och vixL Hon deJtog 
i skötseln y han skar ingen gren, han klöpp ej ea 
knopp, att icke hon stod med koif eller korg \iJ 
lians sida och upptcig bvad konungen rensade af^. 
och hon har det till en gi^f, der konungen be* 
falide henne osa vatten och jord uppå. Äf alla. 
trän var ett^ som prinsessan älskade högst: när 
konungen vax- i palaUet och hon ensao. , gick hon 
titl sitt träd) omfamnade dess stam, kysste så 
mänga löf hon hann, och de öfriga i den höga 
biailrika kronan susade dervid af vinden likt en 
sång af ljuf vänskaps med uttryck af glädje för 
Demaranthes eld. Hennes tycke växte med da-* 
games tal i hennes lefAad , och hvar förnyad om- 
famning gjorde trädets löf högskonare i deras 
grönska, stammen syntes friskare ^ och källan vid 
roten blef ett allt lugnare glas. Frid var Derna- - 
rantha^ hon kunde hafva älskat sitt träd i evigt 
beha^ : utan storm var hennes laga, och kungens 
trägärd utan skyar. Men en natt, då bon låg i 
gula sidenbefransade sängen i palatset, betraktade 
hon för sig sjelf, hui* täckt det skulle vara, att 
omgifva sin kudde med blad från det älskade 



Digitized by Google 



Hermitax^et* 1 1 9 

ti4det; hon steg upp och gick ut. När hon mU 
lades sitt majestätiska Träd « • • hvad såg hon 
på afstånd? en hvil skepnad omfamnade redan 
det, kyssande stammen ined lappar af nattdunkei 
puipuiv Grenarne rörde sig vid den främmandes 
famntag med murik af vemod, himmelsk melodi 
sjönk ifråa iöf till löf, och tycktes med sångens 
svärmiska omfamning beiciiia den Iivita gcstallcD 
ftr dess käHek. Hupen stod Demarantbe stilla 
der hon stannat; men det var ingenting vidare 
der att se. Henne tycktes, att skepnadens ar- 
mar Knnn varmare slogos om trädets stam, än 
hon sjelf var van att omfamna den — henne 
tycktes, att trädets sang i klagande sk5nhet nu 
tre gånger öfvergick de melodier ^ hon sjelf var 
van att höra derifrån. Då fick hon sin faders 
mod," mindes att hon var en konungs dotter, 
steg fram och frågade: hvem är du? Den natt- 
liga synen reste sig i sin hvita men skumma fag* 
ring: '^Demaranthe! din syster är jag, -namn har 
din fader förnekat mig, lefnad i verlden har han 
icke unnat, mig har han drifvit ur sin karleks 
trägåi*d! jag bor ej i hans rike som du. Men om 
natten rör jag guldlåset på porten, för vålnadens 
finger vlk^r det, då går jag in biand sängarne. 
Demarantbe, detta träd är min kärlek, min sorg 
har skapat källan vid dess fot, ser du hvilken 

Digitized by 



. 120 . HfiRMlTAGETé 

kiktall mina ögon gjutit? Så hata mig ej^ lyck^ 
liga syster: du far skåda dig med glädje och 
kunglig makl i denna min källa hvar dag, tocb 
sjelfva mina tårars ilod är den spegel ^ som återsr 
kastar glansen af dina ögon- och kinder. O da 
min syster, afundas mig ej mitt träds ömhet, du 
har din fader och hela den lefvande verldeu^ jag 
är nattens brud, min vandring är skuggans stig 

— iciihanueisens åska ljungar efter mig, om. jag 
visade hvem jag är om dagen. Då hvarjc va,- 
seo gläder sig af det verkliga lifvets kraft, solena 
sanuiag och jordens leende 'luft, då måste jag % 

— och hk väl är jag ej en hamn, jag måste lefVa 
på jorden, men iår icke värma mig • som du 
af sol"' 

Ovilkorligt sjönk vid dessa ord .den rodklSd- 
de till den andra Eiemitens knän, kysste dass 
händer och sade: "o du min lyckliga syster, af* 
undas ej mig mitt tr&ds ömhet, vwr ej vred på 
mig! Si, jag är nattens brud, min vandring är 
skuggans stig, likväl är jag ej en hamn, jag må- 
sle lefva på jorden, men får ej glädjas af leende 
luft, af verklighet odi sol!" 

Så sympathetiskt hade Ingas herfittelse verkat^ 
att främlingen upprepat dessa hennes ord, och sva* 
rades snart af den andra: "hvarföic Ler du mig 
i dag att jag skaU förlåta dig, min älskade? H^^ 



Digitized by 



HeUMITAGET. 121 

jdeirreden ledt mig, tuån jag hemligt då. tagit dig ' 
tthir toi*net , som . Ytir Smnadt till ditt eviga fän- 
gelse, efter ea nunna ej fåi* älska? hade |ag d& 
sjelf i manlig förklädnad med dig fört en irrande 
^Aidel? -Stå upp Judith'% fortfbr drottning Sofia, 
i det hon sjelf uppsteg i sin af fin hvifull glänr 
sand^ eiemitkappa, "vi hafva ännu många örtei* 
tait plantera i skogen; vårt^ vackra Satra måstf 
^fulländas till våra samtals och hönei*s ljuiva en^ 
sligbetsrum.^' 

Sofia, jag stiger e] upp, lit nig i dag ^ baia 
annat vatten tiU rosornas svalka hur, än tårar, 

«$ofia« Ach^ du har hela den lefvande verldenl 
efter mig ljungar förbannelsens åskor, om jag 
• visar hvem jag är om dagen; hvarje ^annat vä- 
sende 9 än nunnan , far sola sig i lifvets rätta kraft 
rv- lycksaliga syster! afundas mig ej milt träds 
hemliga ömhet . • 

' '"Jag vet icke, svarade drottningen, hvarifrå^ 
Ingas saga leder sitt ursprung — jag vet, aUuii\n 
brukar bilda . historier efter de högättades hän* 

/ ^elser — jag mins en af våi*a kungliga föriUder i 
Ribehuus, sora i andra giftet fick en sUungsint 
gemål, hvarom en vidt kringförd berättelse går, 

' titan trovärdighet^ men ändopk svår att. glömma, 

' deruti den onda modren förvandlade sin geinåi 
eller sina stjufiöner till fåglar — jag vet icke — 



Digitized by Google 



t 

il vad jag visst vet, är^ att jag aldrig skall kalla 
Semarantha lyckiig, ock ej heller mig. is deot 
na trädgårdstaik måhd efter Tärt öde^ som kof^ 
vet känner • • . Ju ta, sä tag mitt ävar, jag af? 

,^ lindas e| dig ditt träds mörka omhet^ diara det 
är initt. Hatt och jord hafva gjort det skönt £ör 
Eder, som är brott för dagen, för evighetens 
konuttg, vår lorboppmngs sol « • J hafven begilt 

, " en skräck för riket oeh for * • jag gråter jued 
dig» mio Juditb, jag urskuldar dig iéke^ O Wai* 
deniar\ Tår ^ménsamme^ majestätiske • . olycksa- 
lige . . o träd ! blad för blad , jag ser det ! löf för 
löf vissnar i din krona och faller till jorden,. dia 
stam står naken, dina rötter i^yckas upp^ ett vid* 
sträckt koDungafall hotar att betäcka norden! 
drakar vänta att få slingra sig om dina upprif* 
na rötter • • * deras etterburna namn äi*o tre» 

■ 

Magn — 

'Inga, sade hon afl>r3rtande, du har ne- 
kat kransen om ditt hufvud, men tag denoa 
kedja af guld för din hals. Smickras ej af den 
tanken, att en drottning bott i din skog^ under^ 
rätta ej dina bekanta deroiuj säg hädanefter, som 
Sötar ^ att här gingo tvenne bröder. Hvad DemO' 
ranihas saga än må betyda, hon har lockat en 
hchilighet ifrån oss, angelägen att bevara. Verl-» 
den behöfver ej veta och skall ej tro, att min 



Digitiiica by Google 



f 

♦ 

HeKMITAGET. 123 

syster genomgått ea lika stark bot, en i väsendet 
lika strängt ingripande pcenitenz under sina yfB»9 
driDgar j mitt sällskap, som om hon totfarit att 
sucka mellan de svarta torn^lurame i ätockholm 
éller Vari>erg; mi man dérfSre tro att hon ännu 
suckar der. Jag vill med egen hand sätta kedjan 
på din hals, gläd dig af dea tankeu att ea drott- 
ning skänkte dig den, men säg åt dina vfinner 
hvad som -Ar lika sant, att en eremit i hvit ull« 
kappa gaf dig cu belöning, efter du ganska ofta 
fajelpt honom att gräfvA trädgårdssängar och vatt*» 
na unga kastanier i hans käraste, vildaste lund." 

« 

Höga drottning Inga knäfoU icke, men- , 
lutade framför Sofia sitt hufvud när hon svarade 

dia hemlighet är begrafven^ kedjan kysser ja^ 
och tager. Jag har ett ekskrin, hvari ligger ett 
' krucifix af silfver; en god munk skänkte mig det, 

undervisande huru himmelskt fritt och kraftfull t det 

•k 

var att lefva ogift* Tillsaramans med kinicifixet 
^all min drottnings guldkedja ligga; min brodei^ 
barn fa ärfva den af mig, och först de, om du 
tillåter, skola efter min död beskrifva hvem först 
gjorde Sätra till fagra rosors hem. 

''Har man rådt dig till ogift stånd? hvarför 

har du ej då sukt inträde i kloster?" frågade 
drottningen. 



Digrtized by Google 



4 

12^ IIjlrmitaget. 

Jag ^Iskar kor och får, mig äro skog och 
mark tacka med visor i öppna lufteD. Nådiga 
edi milda Sofia! ja,/ajf är en nmma, vigd där- 
till i mitt bröst Den helige * patern, som var 
gammal och fick mplk af mig en gäng då han 
gick genom denna nejd, talade hos mig vid sidau 
af min stäfva, i livilken jag fortfor alt mjölka, 
emedan det var den tiden på dagen. Barn , sade 
han 9 jorden hyser ej ett väl, som blott är äng-« 
lars arf i Ipisa gårdar, beslut att vara den him- 
melske brudgummens och ingen annans bradV 
förakta äktenskapets ring på jorden, pcrlan lider 
af stoftet. Om du lefver på jorden aldrig så län- 
ge, tro att när du dör, har du ändock blott upp- 
nått femton år; tro att du biiivAt full vuxen lörst 
' när du genomgått döden. Du har ju hört att 
ingen vill äkta en ungmö, som ej är väl uppfo-- 
strad, skicklig, sedig och kunnig: tro, mittbai*ti, 
att du behöfver hela din jordUkar vandel att bli 
värdjg, väl uppfostrad^ skicklig, sedig och kunnig 
om det, som evigt och verkligt är. Lef derför 
utan gifte bär, för att efter döden af din rätte 
man fa äktenskapets sanna klenod; i denna me- 
ning var Nunna! — Ifär patern gick , gaf han mig 
siUverkorset, — och jag • • 

Sofia 




Digitiiica by Google 



Hekmitåget* ^^5 

Sofia steg tillbaka^ förvånad frågade honl 
'%yad hette den helige munky^ som förkuonatdig 
denoa lära?'' 

Han sade mig ej silt luimn, han lär ej funnit 
det Tardt, och jag tänkte så mycket på alla de 
i^rvånande ämnen han berättade migi att jag ej 
mindes att fråga favad han hette. 

^ '^Kanske det ock är han^ som lärt dig Dema*» 
ranthes saga?'' 

AUt djupare in i hermitagets lofverk trängde 
solens blixU ande gula flammor och lockade mån- 
ga tulpaner ur deras knoppar. Härunder satt 
Sofia tankfull. Vi veta ej , om det sista samtalet 
med vallflickan gifvit diottniogen ämnen till öf- 
Terläggning ; vi kunna ej säga, om hon fruktade 
nl^t till följd af det hon fått höra om munken. 

0 

En Stilla betraktelse hvilade med hvita vågor o£* . 
Ter hennes panna ^ och lundens tystnad var inta-r 

|[ande som hennes. Inga hade nu hemgått till 
étna egna göromål, och prinsessan-nunnan lem- 
nade trädgården i samma ögonblick drottningen 
vände sig till Inga, och började samtal med henne 
om guldkedjan. 

''Jag vet ej, hvad Judith gör så länge bor- 
.ta/' sade hon. Men då ingen svarade, föUodrott^ 

6 



Digitized by GoOgIe 



nii^ens tanliar åter in i sig, uppglngo och lor- 
svuuno Ukt jagade, ijufva skyan Så sait hon i 
den smarta eremitrocken, sjelf lik en på jorden 
n^flut^ sky, och nejden med sina vaktlars rop 
och bäckars sorl var en svärmisk tafla omkring 
Ipienne. . 

iNär aftouep k^m» började från hundrade 
unga växters Imfvuden, der Sofia satt, en sam- 
ling af olika ångor höja sig, och de gingo till- 
i^mmajis i eu enda angenämhet. Från de åldri- 
ga tallame, granarne deras vänner, och hjoikar- 
ne, ytmarkens konstnärer, flöt en frisk men rå 
auft, som tycktes förvånas Öfver den luft, hvil- 
lien ifrån den nya trädgårdens örter koju den till 
mötes, hiandade sig med den, och gjorde en bal- 
samisk förening. ''Menniskau ar van att anse au- 
dÄdrÄgten och näsans sinne för elt lägre, men 
att deremot upphöja ögat^verld, och likaså oraU. 
Oskuld och finhet äro dock skönr för menniskan 
i sin helhet, således för hela sinnfet, för alla dess 
sferer. Den himmelska underhar^et, som en ren 
varelse medför, då den nalkas oss, yttrar sig äf- 
ven säsonxen vällukt från dess charakter, en idea- 
lisk ånga, hjertats doft/' BetraktelsefuU dröjde 
Sofia i synnerhet vid denna punkt. ^'Det är icke 
J:äU, au våra sinnen skola kallas fem; menniskan 
ar en, i allt, hgn har blott til sinne. Men ett 



Digitized by Google 



I 



Hermitaget. i 2J 

fint ocli kraftfullt sinne märker allting på fem- 
dubbelt sätt. Vid en dfupskön musik komma e) 
blott melodiska \ågor till örat — luftiga gestal- 
ter tyckas med detsamma äfven uppstå i fortrol» ' 
lade gi'upper för den inre synen, de röra sig, gå 
i skepnader ocli hafva händelser sins emellan , 
efter som tonerna i stycket framgå; färgerna» 
hemligbeter och förvantskap med tonernas kraf-* 
ter uppenbara sig. Med detsamma simma ock 
från musiken 9 som vi böra, ångor af oförklarligt 
behaga de måste vara fudda i $ty ekets inre na- 
tur^ och komma till oss med själens ether; ja to-- 
nerna hafva verkligen en vällukt, och stiga de 
djupare, så komma de liksom paradisir akter för 
vår andes gom • • underbara öde! hvi satte du 
tungan, som bildar rösten (ill i)ud, så nära gom- 
men? kunna vi tro, att dessa ljud äro lika så 
många ädla guldäpplen for vår smak? Hesperider- 
nas lustgård . • * men nog! Musiken slutar sig i 
känseln, hvilken ej är det femte af sinnena , utan 
sjelfva sinnets alstrande, hemlighetsfulla källa, i 
hvilken hvarje anslag går till örat som enton^, ull 
ögat som en gestalt, nalkas nasan i ett ljufl an- 
dedrag, och växer som en ädelt smakande frukt 
för menniskans nniii" • * • h vilka leende skogs- 
andar talade så for drottningen i hermitaget? 

6* 



Digrtized by Google 



Heemitaoet. 

tåler lodades tankarna ur hennes egen milda be» 
gi*undmng? Emellertid lyfte sig grenarne for ett 

jsvalkande sus, och rödkantade tunna moln drogo 
i. rörliga fantasier <ifver vesterhyålfvet^ som anna 
syagt sken efter solens nattkyss. 

Men ännu återkom ej Judith. Sofia steg npp 
fl ån bänken vid ingången till grottan , som tje- 
ikade eremiteiiie till sommarboning. Obegriplig 
gick genom hennes ådror en föreställDingi njf 
icke plågande, och likväl var det likt en rysning. 
. '^Olyckliga tulpaner! lefVer något Täsende inom 
£r, som hastigt, men osynligt uppstigit, omgifvit 
mig med hemlig skräck — och likväl ej smärttf 
mig?'' 

Sofia satte sig åter på bänken, och nSr tion 
Tände sin blick åt det vildaste af trakten , såg hoo 

mellan ailägsna trän en gestalt komma med msi" 
jestätisk, men stilla gång* Dunkelrod var dräg-> 
len, emedan den skuggades af den annalkande 
natten, men ansigtet syntes klart som snö, och 
under den fyrkantiga i veck ordnade mössan låg 
en rik skrud af hår. En sabel lyste i handen, 
Judith kom närmare. — ''Mitt svärd bar jag ta- 
git, sade hon, från trädet derinne i parken, der 
våra rustningar hänga; j^g har tagit det utan din 
beftiUning. Se på mina ögon, om de låga? mina 



Digiti<ica by G(. 



Hermitaget* 1 2g 

kinder, om de brinna? aro mina lockar bänfuUt 
eller bögmodigt svarta i <{väiU'' 

Drottningen fattade Judiths s?ard med dar* 
rande hand. 

''Ne), Sofia, låt bli min sabel, jag ar numin 
berre sjelf. Kungliga syster, ljufva ledarinna i 
mitt samvetes öcken, säg, är nu min mua miid^ 
tfiin stolthet kufvad? Ömma Sofia, bvi bar du 
gjort dig så mycken möda, om du ej äo kan sva* 
ra på, hvad jag blifvit hos dig? Ja, jag tror jag 
8r from i afton. Jag kommer, att afUäda för 
dina fötter denna blodfärgade drägt, som i olika 
skepnader jag alltid burit vid din sida* Min kind 
ar sval, adi syster, jag vill hafva hvita kläder; 
pater Amaurys läi^a är nu den enda flamma, som 
brinner bos mig.'' 

Judith, pater Amaury, jag rädes att — 

''Min syster, afbiot hon, jag är stark, tack 
for ditt ledande sken, du min stjerna under po&« 
nitenzen. Jag afsäger Waldemar, jorden, hafvet 
och elden. Behåll mitt träd äfvcu om natten, o 
Demaranthe! men jag behåller mitt svärd» ~ Var 
nunna, sade Amaury, ej blott för Roskiidska 
klostrets och ditt löftes skull; men afsag dig all 
brudkrona på jorden ^ emedan -du behöfver hela 



Digitized by Google 



1 3o .H£RMIXAO£T. 

dia tid att mogna för ädlare, bättre vif i ett land 

der behaget är hvitt. Farväl Sofia.'' 

Hvart går du? jag anar ^ • • en okänd. fasa? 

sade diottniugeu och fasthöU hennes hand* 

'^Jag går, svarade hon med ovanlig röst, Jag 

gur in i vår grotta att omklädas. Du min vän, 
när jag nyss böjde ett knä för dig — jag gjorde 
^ det ej till undergifvenhet, men lör att tacka dig 
vid afskcdct. Nu, Sofia, du jag Jiar lyd t dig i 
så mycket, följ du min önskan ock en gån^. Da 
skall ej längre gå hvit framför mig, vi skola byta; 
kläd dig i röd t, mei| ljusrödt, jag skall gå i hvitt 
nu, ty mina tankar hvitna« Tro mig, min äl- 
skade, jag lyder dig från denna $tund ickemeia, 
du står icke längre sträng och klar framför mig', 
jag uppstiger åter som din jemnlike, det är na 
vår systerliga vänskap börjar. Förr var du öfver 
tnig och sträng, men nu blommar ditt vaseade 
iuiör mig som en vän, kläd dig i ljusrödt/' 

Hvart gär min Judith? undflyr du att svara 

m!g derpå? 

''Jag går ~ och ensam! svarade nunnan. 
Älerres du till ditt hofläger, der man länge må- 
ste hafva undrat, hvar jdrottning Sofia varit.'" 

'WWW' 



ui^cu Ly GoOgl 



^ Heamitaget* 'i3i 

* 

SJUNDE B0E£K« 

"Mia furste" — 

liej skurk ^ jag är icke din. 

Stoa verksamhet^ men tillika ordning rådde i det * 
krigslager hertig Magnus af Södermanland sam- 
mandragit i Westergötland, söder om Hofva. Stör- 
sta antalet af hans knektar voro Danskar, men ea 
betydlig myckenhet missnöjde Svenskar ökade dag- 
ligen hans styrka, — ''Af ingen betydenhet, rid- 
dare!" sade Magnus till Peter Porse, som i luuis 
tält samtalade med honom rörande deras gemen- 
samma hemliga ärender, ''det hade ej mycket be* 
tydt, om det lyckats j misslyckadt skall det för-, 
denskull ej skada oss. Hela planen var ett verk 
af min broder Bengt, ja^ finxier dei*uti ett drag 
af hans fintlighét. Hvad, som gör mig oodt, iir 
att er broder, Herr Jöran, fått en temligen elak 
åkomma, som jag hör. Hvad flickau betiiiirar, 
har jag ej funnit den tid väl använd, som Bené- 
dictus tillbringat på Stäkesborg för att fä detta 
nya synliga bevis på mannasvaghet i sina händer, 
och det nästan fagnar mig, att hon åter blifvit 
ryckt ifrån honom, på det han dess förr må öf- 
vergifva en småsak och jstula med sitt folk till 
oss.'* 



Digitized by Google 



1^3 HERBOTiLGET* 
f 

Likväl, heiHig! det är visst, att Westgötarne 
till en stor del hafva den öfvertygelsen, att ko- 
nuDgens fel blif vit honom pådiktade af män , som 
kunde hafva fordel deråf* ' Var det dä^ fortfor 
Porse, ett så ringa företaga att i henne ställa 
fram för det envisa folket ett verkligt, e) för- 
nekiigt bevis på brott mdt kyrkan och riket? 

''Rtttty Peter! Men förklara mig denna sam* 
vetsgianahet af egen art, som hertig Benedictus 
och de omkring honom visa. Man vill ställa för 
Svenskarnes ögon ett barn, som i sin person ut- 
gör sjelfva brottets bevis, Godt, Men huru kan 
folket, som ser flickan, prof va att hon verkligen 
är den, man säger henne vara? Om folket tror 
edra ord, som jag antar att det gor, h varför 
kttnnen J icke då till detta skådespel taga den 
första llicka af passande ålder och växt, J träflfen? 
Nej, sägen J, vid helgonen! det vore ett groft 
bedrägeri, iiäri ären J samvetsgranne, Godt 
Men för att bemakliga sig den rätta flickan, hin* 
drar sig icke Benedictus eller hans män, att stjäla 
bort henne från en ärlig man, Jou Amundson,åt 
kvilken Waldemar förtrott sitt hjertas klenodium* 
Och sen? Hår stölden ej lyckas, barman snart det 
iiifiindigaste nät fai^digt. En af edra riddare. Jo- 
ran Porse, er egen danske bror, smyger sig tiU 
Waidemai^s sida, såsom en, den aldrig varit ha* 



Uevlmtjlget. i 33 

nom annat an huld, och han medför en brefvex- 
liog, som Benedktus just för sådant ändamål lå- 
tit sin klerk uppsätta, hvaraf det skall synas, att 
Herr Jon med hertigarao underhandlar om den 
lilla SoUas utiemnande, så att Waldemar , bestört 
öfver sin ungdomsväns afiall, skall vilja föiabai*- 
oet ifrån honom och hem till sig. Man hoppas , 
att konungen skall verkställa flyttningen antingen 
genom sjelfve den trogne riddar Joran, då man 
lättast finge barnet i sitt våld,* eller åtminstone 
att man^ under det bon föres ifrån Stockhoita 
till konungens hofläger i Nerike, må kunna öf- 
veniimpla tåget ocii taga henne* Godt. Jag fi*å- 
gar, hvad cu falsk brcfvexUng är, och livad en 
svärtad man är? Jag ville att man vore samvets-» 
grann ^ elier att man voie det icke* Är man det 
— då ej stjäla, ej ljuga. Är man det icke — 
bvarföre då hindra sig ifrån att för folket visa 
en falsk prinsessa? Outhärdliga, dumma, lialfva-^'' 

Hertig Magnus, jag nekar det icke. Hade vi 

haft vår slore Magnus deruppe^ så hade mycket 
skett annorlunda* 

^'Jag önskar af hjei^tat det riddar Joran Poi-se 
måtte tillfriskna efter det hugg i halsen, stallmä- 
staren iör mycket bkickligt giivit honom, livar 
befinn^ han sig?'' 



Digrtized by Google 



1 34 Hermitaget* 

I fuU säkevheiy näia Jäkt, bland hertig Be- 
neUicti iolk, 

''Hui^u, min riddai-e? jag hax* hört att haa 
skulle ligga sjuk i Jod Amundsons bus, der La- 
dy Beatrice väl med omsorg våi^dade honom , men 
då Herr Jon kom Ull Waldemar,, spindelväfvarne- 
aftScktes, och deras Tanskap återställdes, skicka- 
de )U Waldemar att fängsla riddar Jöran på 
Svartvik;'* 

Visst, men hian var icke mera der. 

Euiedau Peter Porse vid dessa ord fällde 
Ögonen, och en hastig blek rodnad flög öfvei* 
hans askfärgade panna, anade hertigen något här- 
under, och ökade kraften af sin i alla fall starka 
röst. ''Var han icke det*, riddar Peter? var han 
redan så frisk, att liuu kunnat hegifva sig der- 
ifrän?" 

Han var icke frisk. emedlertid kom han 
derifrån — i denna händelse har jag ingen egent- 
lig del, ehuru jag ej kan undvika att fågaas öf- 
ver en frälst broder. Jag var väl också pfi sätt 
och vis i det sällskap, som räddade Jöran, men 
Ivar Ivarson utförde saken. Annars vet jsCg ej,om 
jag kan berätta del närmare förloppet, emedan 
hertig Magnus i bast antagit eu slags ^ rättvisa . 
emot fieiidex, som 



Digrtized by Google 



• Hermitaget» , 1 35 , 

''Som l&tet vackert i tältet, men 'e| verkstäl- 
ler sig på fUUety är det icke så?'' afbröt Magnus 
med ett visst högt leende, som var honom eget, 
elt arf ifrån hans fader, den store Jarlen. ''Ock** 
så jag är ju icke eulig med mig sjelf, riddar Porse? 
ty, sedan jag talat om öppenhet och rattvisa, hän- 
der )u ändå y att jag lägger mig i bakhåll och lu- 
rar på min fiende, är det icke så? fortfar dciiö- 
* re i berättelsen utan fruktan/' 

Peter Förse fann dessa ord tröstande; äter- 
fick sin fattning, och beiältude utan svårighet he- 
la händelsen vid Svartvik. For att pfi en gång 
befria min bixaler och hämnas honom , kouimo 
vi tiil della ställe, sedan likväl, tiU vår kd^-nad, 
Herr Jon redan farit af till konungen med den 
unga äofia. Om vi vid första besöket nyttjade ^ 
den fogliga listen, emedan ingen vrede eller hämd 

# 

retade oss, och vi således med all ömhet endast 

bortiöidc prinsessan; koinmo vi andra gången' dit 
i olika tankar. Svartvik var ock ingen fästning, 
utan en landtgård, gröna spjäl-x*ader afhöilo ho-, 
skap, men icke kampar, och den snygga städade 
omgärdningen. vredgade oss så mycket mer, som 
vi viste att derinue låg en af de våra, ganska iila 
städad. Korteligen, vi gingo dit in, och utbu« 
ro min broder, hvarefter vi lade honom pä en 
hästbår, som skuUe foras midt ibland oss, sedan 



Digitized by Google 



i36 Hermitaget. 

\i förut fullbordat vredens verk* Dessa utläu- 
j}ingai*s förhatliga spjälverk, ordentliga ti-ädradck, 
onödiga bärbuskar, iornama sandgångar, målade 
hus, hviikct sammanlagdt hade intet svenskt ut- 
seende, allt detta sonderbroto vi, nedstötte, kros^ 
sade och uppbrände vL Stalhnästarens husfru 
undkom oss med sina ankungar, jag menar dessa 
barn, som, emedan de ej äro inländsk afföda, 
göra riket ingen heder eller gagn; och vi skulle 
ej tröstat oss öfver hennes flykt, om hon icke 
genom ett särdeles uppförande tvungit oss ^li 
aktning. Sedan hon med stolta ord försökt hin-* 
dra oss från sköflingen af hennes lilla näste, hvll- 
ket hon påstod sig med omsorg och skicklighet 
till vårt barbaiiska lands ära hafva anordnat, 
fann hon likväl snart, att vi e) voro narrar* £n 
af värt folk satte eld på hennes såkallade älsklings* 
buskar med ett bloss i högra handen, tuider det 
han med ett annat i den ven&tra påtände hennes 
hus, och derunder rådde han henne, att i stallet, 
för skällsord nyttja tårar och knäfalL Men långt 
derifrån ! detta endast ökade denna Beati*ices föi*^ 
nämhet. Med sina många barn omkring sig på 
en utbyggnad af sitt brinnande hus, ropade hon 
till oss med hög röst; ''Afskuiu! J råden mig till 
gråt, efter jag är en tj^viuua, men märken, i detta 
land gifs ej ett nog varmt 6'ga för tårar, hjertat 



Digitized by Google 



Hermitaget. 187 

föder blott sdö — vöre Sir Bruce hemma sjeif , då 
skulle hans Stt störta sig i sin bonings lågor, se« 
dan den sett honom stupa for edra nidingsklin- 
gor, men nu måste jag bevara dessa och mig åt 
honom — viken furaktiige — varginnan biter 
£r*'' r detsamma hoppade hon ned midt ibland 
9ss, skaran al barnen gjorde eiter henne ettsläp^ 
sådant som svansen efter ett förfärligt himmels- 
tecken , med en dolk i handen störtade hon midt 
igenom våit sällskap, som gaf vikaj ingen af oss 
• fattade henne eller hennes bam^ hon kom oskadd 
till skogen, och vi hafva sedan ej sett dem. 

På hertig Magnus hade härander blicken mer 
och mer blifvit fraktansvärdt mörk, ehuru rid- 
daren ej sett det, emedan hertigen gått med all- 
varsamma stolta^ steg öfver mai*ken i taltet, och 

slutligen stannat mot en öppning i taket, med ryg- 
gen vänd till Porse. ''Sköna Svartvik 1 du Uns 
icke mer, och det är min gång till kronan, som - 
man skall tillskni va dina bciiags förfall till aska»'' 

a» 

Derefter vände han sig om till riddaren, hvilkeil 
hastigt jagades mot ett hörn vid åsynen af den 

åska, som kiga, men icke deifui uuiidi c i uiski äck- 
lig, satt i hertigens ögon* 

''Peter ! hvilka äro namnen på dem , som del- 
togo i denna liibragd, att jag efter min ankomst 



Digrtized by Google 



1 38 Hermitaget. 

till rcgei iogea må skilja röfvare ifråo män af va- 
pen, ocli icusa mitt hus fråii möss?'' 
Aflin funte — 

''A^ej, skurk, jag su* icke din. Jag harrådtvår 
broder Benedictus att i tid skilja agnaroe ur sitt 
hvete , i fall han bar något» Är du af vapen 

Porsci nej, och dia mor har försett sig, hoo var ^ 
visst icke adulkona. Vi af Foikungastam, vi ar-> 
ne gallra, om ock ej bröderna göi^a det; vi^ärne 

ei_gå i Jcd med l)loi>ijk nektar." 

JB.iddar Porse bemtade sig bastigl, ocb med 

stadig röst sade ban; jag vet att Herr Maguus 
Folkunge endast trampar fromhetens stig; ty hvad 
det vidkommer, att med utlänningars bjelp göra 
myteri mot sin konung, och röfva kronan från 
sin broder — 

''H varför tänker du ej till punkt, fege? Min 
Slämiiia ur Svea folks rusl, som talar. Walde- 
mar bar med skamliga dåd förverkat sin ed mot 
folket. Han har brutit mot Gud och riket, ocb 
är ej konuDg längre, un tills folket hunnit stjelpa 
den oduglige df stolen, ocb sopa den ren efter bo- 
, nom. Jag är Magnus af Foikungastam, ej \\ al- 
demars efterträdare. Folket pä sin herredag, 
b vilken snart samlas, skall taga sig ny konung, 
förstår du det? Jag blir icke konung, eller jag 
blir. Blir jag det icke, så bai* jag ära ocb svärd 



Digitized by Google 



Hermitaget* i 39 

.nog för mig, och afveo brö4. Blir jag det — då 
skall min loge rensa», förstår du det, Herrslurk?" 

Peter Par$e sLalf vid hans ^sta ord, ty det 
alteinativ, hertigen uppgifvit, viste hau uog af 
stiillningen i Ifindet ej skulle komma i fråga. Han 
svarade intet, men hans blekhet v^r ett tillräck- 
Jigt tall 

^'Du, och edert band^ J arbeten att gora 
min gång till Waldemar smutsiga. Men — fort* 

for Magnus, och började åter sin vandi*ing öfvev 
.tältmattan ~ jag skall så laga, att gatan tvättas. 
TJppsvearne skola lära sig känaa och ui^skilja, och 
Göterne skola ej vara oss afvogc. Vi skola träf- 
fas på Mora äng. Jag skall ej visa dem nå- 
got sådant, som JNunnans dotter; men jag skall 
visa dem sådant, som J. — Sug Peter, och det 
snabbt, var hela Beoedicti följe med vid Svart- 
vik? hvaroiuicke, så säg hvilka cj voro der. Jag 
harsvenner nog, att skicka dessa pojkar öfver till 
Waldemar, och jag förmodar han af £r skall el- 
da en ugn, ej olik Svartvik.'^ 
Pertig! — 

'Tor t, hvilke voren J? Att du och din bro- 
der voro der, det har du sjelf berättat , således 
ar edert öfverskickande till Waldemar iuUkom- 
jigt afgjordt. Vi se h varandra icke mex* på jorden , 
Peter, vittso derföre sant om dina TO^broder^ 

\ 



Diglized by 



namn d^as namn, jag skall ansvara att du fiv 

följeslagai^e under yxan/^ 

Riddar Porse säg sig i en stSlloing, som han 
aldrig väntat. Han var ganska rik, och döden 
hade han icke ännu satt sig till måi. Också kun- 
de han e| fatta möjligheten, att i sitt partis chef 
helt hastigt hafva fått sin värste fiende. Herti- 
gen stod i kunglig -ställning framför iioiioin; oiu 
han ock kunde utkomma ur tältet, viste han 
dock alltför väl, att han ej egde någon säker 
tillflykt hos de andre hertigarne, emedan Magnus 
afg)ordt var mästare öfver hröderne. Såsom en 
skyddsängel uppgick nu snabbt hos honom min- 
net af ett samtal, han ej längesedan föi^t med 
Magnus, röitinde sold åt de inkallade Danskarae. 
Hans knäu dairade ännu, emedon hertigens svart- 
muskiga ansigte ej var två qvarter ifrån honom, 
och hans knotiga hand höll honom fast i rock- 
kragen, väntande på svar likt helvetesdomarcn. 

Store hertig, börfade han, jag skall dö — 
men då jag ej far tjcna ert land med mitt svärd, 
hvartill jag ej förr trott mig ovärdig, så låt vredens 
ljungeld störta mig på ett läger, föi^skönadt af 
något enda blomster. Unna mig att ej näauia 
dem, som med nui^ deltogo i en rask handling, 
förr icke ovanlig i krig, men som i dag har 
stött emot ett njbakadt bruk. Jag välsignar den 

i 

\ 



Digitized by 



Hermitaget. i4i 

stund 9 då du skall uppstiga till Svea välde; tj 
*du) hertig, skall infora de lagar, eller dock stifta 
4e nya seder att fienden må ej förfol)as, hans 
bus ej brännas — men i stället anhängare läg- 
gas under yxan, om haa i stridens larm ej med* 
tagit alnemått, utan gått ett hufvudhår längre | 
än du nu emot en ovän viih Mär din tid kom« 
mer, då är jag död; men ren fattas jag af en 
siares ande, och märker en dag uppgå, som är 
nSra paradisets oskuld. O hertig, misstyck 
att också jag vill skafh mig engerning, värd väl- 
signelse i den nya tid, då jag ej är. Du har en 
gång förrj framställt för mig, att med det siUVer, 
Jag eger, gifva dig eller svenska folket ^ som är 
alldeles detsamma, ett förskott till betalande af 
s6ld åt Herr Erik Glipping af Danmark 9 för de 
ädla vapenknektar, som han lemnat till Svea rikes 
räddning. Hvad gagna mig silfvertackor nu? )far 
du försL uppfordrade mig till lånet, kan jaghafva 
gifvit dig ett mindre godt svar, nu har jag he- 
^ tänkt mig och är färdig* 

Det tycktes som hertig Magnus enkom ville 
hafva riddaren förd till denna punkt, ty med en 
något ändrad blick och utan afseende på de bi* 
tände, ord, som influtit i Porses tal| sade han: 
'Mu gor väl, som Till samla dig goda verk, och 
fortjenande gerningai* kunna göras ej blott åt 4w 



Digitized by Google 



1 4 2 HeRMITAGET. 

heliga modren kyrkan, men ufven ät riket. Sätt 
dig ned och skrif till dina fogdar, här äfo skriP* 
saker. Sex tusen marker siliver äskar jag för 
närvarande. Du k^n väl teckna stil?'' 

Sex tu det är mer än och i alla fall 
fiir mycket för • • Dessa eller dylika ord dogo 
mellan Peter Porses lappar, ty han vågade ej ytt- 
ra dem högt Med kufvad vrede satle han sig , 
befallde sin högra hand icke darra, och ski^f till 
sina fogdan Min hertig! det ar ju blott ett 
iåo? frågade han med ösSker och half röst. 

^'Endast ett lån åt riket, Peter. När herre- 
dagen sanalas, skall elt skriftligt intyg lemoas dig 
om försträckningen, som du gjort, och medel till 
återbetalning utan uppskof anvisas." 

^.iddarett visade nu hvad han skrifvit för 
hertigen, som gillade innehållet ocii inropade en 
af sina pålitligaste knektar. Honom lemnade rid- 
daren sin skriftliga befallning till uppböixl$mSo<i- 
nea of ver hans gods, och budet afreste genast 
' dermed. 

^'Porsei en lägre rättvisa viker för den hög- 
re. Waldemar skall jfti dig i sina klor och luta 
yxan kyssa dig pä halsen föir den bedrift du g|or- , 
de vid Svartvik. Men^se — samma ditt lif vill 
riket bevara för din bedrift med silfret. Riket är 
starkare och stöiTe Un Waldemar, derföre rår 



Digitized by Google 



Hermitaget. 143 

riket. Du skall icke skickas; yxan, dia slackars 
brud, blir gäckad i kyssen»'' 

• Det återkomna lifvets rodnad spridtlc sig öf- 
<ver riddar Petei% kinder. Han ville tacka herti- 
gen, men stoltheten , och en viss öfvertygelsf , att 
det kanske vaiit blott för silfrets utpressande han 
biifvit förd brudkyssen så nära, gjorde att han 
ingenting yttrade. Harm föddes och gästc i huus 
inelfvor. 

''Jag säger det än en gång, fortfor Magnus 
med hög stamma, riddar Porse skall icke skickas 
till Waldemar, emedan han skall blifvahär. Han 
skall här hålla sällskap med trenne af vapen, 
som jag vill utse» De skola kunna förströ hans ^ 
tid, och genom muntra oid.spiak gun honom 
skadeslös derför, att han ej får draga luften utan-* 
för sitt tält, innan siifret ankommer, som skall 
visa honom hafva varit en ordhållig man. Skulle 
fiågon signatur i hans skrifvelse hindra fogdarné 
från utbelalnidgen af lånet, och budet återkom- 
mer tomhändt, se så reser Peter Förse till bröU 
lop hos Waldemar.'' 

' Magnus Folkunge ! ropade Porse häftigt , 
men återhöll sig. Dock skar han tänderna och 
tillade: jag, jag brukar ej falsk signatur. 

'^Godt, i>eter.'! 



i44 Hermitacet. 

Hertig Magnus gaf detta lakoniska svar med 
samma slags. leende, vi förr en gång funpit syäf- 
va öfver hans ansigtei och som var ett gifvet 
tecken 9 att man icke mer behofde frukta oväder, 
emedan han för tillfället fann sig nog säker, att 
ej Lchufva nyttja sådant. Vidare samtal med 
riddaren skulle nu varit onödigt, men i dennes 
bröst föddes ett kraftigt begär till hämd *). 
Hertigen inkallade trenne väpnare åt hvilkas be* 
vakning han anförtrodde riddaren , sin långifrare. 
Sjelf gick han ut att gifva befallning om kiigs- 
' folkeU rörelse framåt Tiveden. 

♦ 

»wv^vvvvvvvvvvvv^/vwvvvvvvvx^vvvv^ 

Attokde SoK£]\« 

Hvem har sagt dig» att jag ar 
konung Waldemar? 

Ofver den stora skogen, som skiljer Wester- ^ 
götland och Merike| uppgick månen i blod. Han 

■^J Hirtort«a omtalar horn hans hSmd frémdelet ut- 
bröt. Porse hade bekommit ett slott i pant for 
sin fordran. En gång bjod han hertig Magnns ti Ii 
gästabud på sitt Axcvalla, ocb hertigen kom. Allt 
tillgick gistfritt och ståtligt , men när hertigen äm« 
nade afresa från slottet» fSrklarade hans yftrdi det 
han måste qyarstanna ända tills akulden blifyit be- 

■ 

talad. Magnus såg sig tvungen att foga anstalt dertill, 
och dessutom aflägga ed, att aldrig på Porsc hämnas 

det ?åld han au Udit Fursten höll ord^ Herr Hugo 1 



Digitized by Google 



HEEMlTAOBt. 

var stor och af samma fraktansvarda utseende som 
i rotmånadea. logen stom rasade öf ver den stora 

heden ^ det var lugnt! 

Lugnt var det i konung Waldemars lager ^ 
han fortfor tiii och med att gifva sina hofmany' 
som åtföljde hären, högtider och fester af fiiere. 
slag« Aedan för någon tid sedan hade han varit 
vid Aamundaboda^ men under öfverläggoingen 
om han skulle intränga i sjelfva Westei*gö'tland 
och gå Danskame till mötes, eller snarare låta 
dem komma tiii sig, gjorde han åtskilliga mar- 
dier , oth efter en tids förlopp gick han till 
mundaboda för andra gången. Der befann han 
sig nu, och en allmän glädje utbredde sig oTver 
större delen af hans följeslagare, då de sågo till« 
xedelserna för fortsatta högtidligheter, hvilkaför- 
vaodlade krigets äkädeplats till en anblick af fred* 
Kotoungen hade samlat omkring sig alla de tro^ 
fEiste riddare, svenner och män, som han medsa- 
kerhet kände tillhöra sig, och ibland dem äfveq 
Bo Ulfson från Runsaborg. 

Under den måltid, h^in gaf sina härfdrate, 
var konungen tankspridd, men glömde ej, att en 
regent borde underhålla sina gäster med samtal., 
åtminstone frågor. "Nå, värde nddar Bo, har 
resan varit snabb? jag förmodar besvärligheter, 
icke mött £r? det besynnerliga skuUe annars haf^ 



Digitized by Google 



1 46 Hermitaobt. 

va händt, att det^ varit väiTe att komma till 
sjelfva företaget^ än att utföra det, ty detta krig 

är snarare en lek — drick riddar Bo!" 

Konung! svarade Bo af Runsa med värdig* 
bet, målte desse upproriske, som väga leka, utan 
att vara bjudne till lek, försvinna såsom detta 
vin! *~ Han drack med en bugning for Walde- 
mar. Min resa gick lätt, likväl hade jag så 
' nar blifvit invecklad i en strid pä vägen. 

'biskop Bengts bofvar! sade konungen* 
£a graf i norden skall ock lianas för dem, men 
Mka godt, drick nu ett glas af det här mjödet. 
Slog JXi ihjäl dem allesammans?'^ 

Gissningen trä<fade, Herr konung, det våren 
fördelning af hertig Bengts skaror, son! komroo 
, att .draga genom samma trakt, som vi. Det var 
en grön skogsplan, omgifvcn af höga mörka triid, 
förbi bvilka vägen gick: vi beslöto att rasta der, 
utbredde oss i gräset och Iramtogo förfrisknio- 
^ar. Knappt iiaUc vi satt oss, förrän en hop 
ryttare, talrikare än vi^ ankom till samma ställe, 
steg af hästai ne och rustade sig äfven tiii att äta» 

*) Herr Hugo påminner sig, att pa licrrcdagcn i 
Strcngnäs, som höll$ efter konung Waldemars åter* 
komst från sin Romresa» då tvisterna emellan brö- 
, derna skulle forlikas, hade bertig Benedictus gått 
ill pi* iilt Llifva Biskop och försaka Ycrldsiiga for-» 
delar fur egen räkning. 



Digrtized by Google 



« 

f 

flERMlTAGET. 1 

I början kände vi dem ej, vi suio på hvm' $in 
sida om planen } och kastade stuudoia gii jga blic- 
kar på hvarandra. Slutltgen ~ ty mat och cfaryck 
gifva bjertat mod ocb tungap friskhet, — började 
en af de främmande föUa uttryck öfver de ''kung- 
lige/' som jag ej vill upprepa, och såg derunder 
försmädligt på mitt folk, jag tror han ville pröf- 
ya hyilka vi voro. Som mitt antal var under"* 
lagset, och jag viiie spara krafterna för bättre 
tillfällen, vinkade jag åt de mina att förakta och 
ej svara* De lydde; men en af mina karlar, ej 
krigare, men som jag medtagit för hans färdig- 
het till allelianda — Erasmus licter han — kun- 
•de ej undvika att mumla åtskilligt om de ''hei** / 
tig^lige,'' i hvilkas våld han ej läogesedan varit, 
men narrat sig ifrån på ett flntligt och muntert 
sätt. Flere af de frä.mmande stego upp i vrede , 
när d^ hörde honom. IVIinc gjorde så ock . • • 
"Konungen kan föreställa sig tvenne rader karlar, 
stående midt emot hvarann på tjugu alnars af* 
stånd, af hvilka Ixvar och en håller i lumckii ett 
stycke mat eller en flaska^ yttrande ovett med 
djerfva åtbörder, vilda ögon^ svordomar, böjda , 
armar, nickande med nackarne, och just nu i 
begrepp att draga ut svärden « . dä till allas be- 
störtning på höjden ur skogen hastigt framsti- 
ger en lång Gestalt, höljd i svart, skinande slöja. 



Digitized by GoogIe 



i 48 Heemitåget. 

'^SLUrkar ! hvem gaf Er tilUtänd att skymfa den^ 

na heliga skog med ert prat? viken bort^ fortare 
an den lilla flyktiga ilen viker för stormdigra 
moln! Oroen mig ej pi min resa!'' Hon höjde 
en hvit haiid med lika befallande ställning , som 
hennes ton. Jag vet icke hviiken skräck genoniF- 
for oss, men utan åtskillnad, fast vi voro af 
fiendtliga partier, skyndade alla lill sina hästar* 
någre trodde att ett spöke visat sig från de af-' 
Jidne; likväl stannade de ile^te af oss i den öf- 
▼ertygeben, att ett skogsrå reste fram genom ne|« 
äen, och vredgats öfver det ovett trädens grenar 
måst uthärda* På första skiljeväg delade vi oss 
åter, de hei*tiglige foro tiU venster, men vi till 
hc^;er« 

*'Oroa Er icke, sade Waldemar, vi ämne 
snart föranstalta, att bår i riket ej skall talas om 
hertigligej hviiket är en skam för de kunglige^ 
Den affällige och äreförgätne Magnus — hetiU^ 
hoUtren, kallar honom mitt hof så snillrikt -*« 
ligger med sina lejda utlänningar söder om llofva 

och 

Drottning Sofia hade i gladare dagar yttrat' sin 

ovilja för Waldemars bi uder genuin att kalla Jen 
ena "Magnus Kcttilbotaicn'* (kopparslagaren, för 
hans anletes färg), den andre "Ericus Nihil** för 
hans förmodade obetjdlighet» fiofyet upprepade med 
glädje speordeiL 



Digitized by Google 



t • 

4 

HEEnflTÅGfiT. 1 49 

och broder mgeniing ar hos honom, hvilket ej' 
måtte betyda mycket* Jag kommer snart att uppr 

göra en plan, huru vi må anfaila deiu. — När 
min mening' blifvit fuUkomligen uttänkt , skall jag 
meddela hvar och en af Eder hvad han har att 
göra. För närvarande, liddare och vupnai-e! låt 
det smaka Eder; föreställen Er, att J^även, ej i 
läger, men i vår kungliga borg/' 

Någre af de församlade, och bland dem i 
synnerhet lohn Bruce, voro icke nöjde med den-* 
na säkerhet} de valde att efter gästabudets slut 
nalkas konungen i förtroende och förmå honom 
till ett hastigt. afgörande företag,- innan fienden 
Lanij saiiuiiandiaga för 'mycken makl. Burdels 
nöjen fortforodock oafbiiitet. Sjelfva dro.ttningen^ 
som nyss ankommit till hoflägret, hade ickeannu, > 
' annars än stundtals, något välde öfver konungen. 
De, som kände henne närmare, trodde att hon 
i början ville gifva sitt biiäii ät festerna, endast 
för att hafva en möjlighet, en väg öppen till 
JWaldemars förtroende. Hon vistades i ett eget 
tält. — Sent på natten steg k omången upp och 
skilde sig från de öfrige, han kände sig illamfiende. 

Häi'a Ramundäboda låg en vidsträckt troao-» 
park ; der de kunglige brukade jaga. Konungen , 

7 



Digitized by GoogIe 



l5o HEEUtTAGET. > 

i en enskilds diägt, fw-djupade sig i vildmarkens ' 
ingångar, han gaf sitt sinne ocii bröst luft» Han 
nalkades ett litet lius vid sidan af en brant, grön 
mossa höljde berget och en stor del af huset: der 
rann en bäck förbi. 

"Har Ni något käril,, så låna mi^^^ det, jag 
vill taga mig vatten här ur rännilen." 

Gubben, husets enslige invånare, räckte Wal- 
demar en skål af ti ad, men ganska hvil. — Det 
kan vara godt, att Ni dricker, yttrade den åldrige^ 
men lagom, Ni är icke frisk. 

''Hvem har sagt dig, att jag är sjuk?" 

Herr Waldemar, mina ögon och edra kinder. 

"Hvem har sagt dig, att jag är konung Wal- 
demar?" 

Khuru gubben ej svarade härpå , öppnade han 
likväl dörren med en inbjudande ställning, så att 
konungen, ulan alt vänta längre, steg in i den 
yilda hyddan, som inuti syntes väl förvarad emot 
vädrets åverkan, saknade möbler, utom de nöd* 
vändigaste, men bland prydnader egde ett stort 
antal krukor, och deri vä^^ter, med eller utau 
blommor; äfven en Madonnabild. 

' Ni känner icke mig,- min- konung, sade pa- 
ter Amaury, likval liai jag någia månader vistals 
vid ert hof, ehuru Ni icke såg mig. Jag har 
lemnat det, nöjdare i örternas och läkedomens 



Digitized by Googl 



Hermitaget* i 5 i. 

like^ än i samhället Men sätt Er, er blod är 
. förderfvacL 

''Jag är förundrad 9 men lika god t; jag sätter 
mig, jag tror på ert ansigte, att Ni ej är i för- 
bund nied inina bro • • fiender," * 

Här är en dr^ck, kokad på hundkäx^ drick 
deOy och sag mig sedan huru helsan kännes. 

''Du är rättfram 9 men lika godt, se der bä- 
garen tömd/' — Konungen kände lätthet i huf- 
vudet) blodet började gå svalare, han såg ut 
genom buueiiusets fönster, och st jer norna före* 
komnio honom angenäma för första gången på 
lång tid. 

''Huru kallar du dig? förmodligen är du en 
vandrande munk, hvars orden sändt dig till gran- 
skåpet af mitt läger. Om din dryck är af hund- 
kax, uiu i>å vara; jag tackar dig, den har gjort 
mig lätt och mera fri. Hvad heta dessa uppgå- 
ende stjernor, gubbe?" 

Dem Ni pekar på, heta Orion; men de äro 
e| i uppgående, ehuru vid fästets bryn. Be äro t 
Tester, och der går allting ned. Drick (lu häraf, 
det är saft:en af achillea. 

''ämakar vid S;t Peter högst illa, men lika 
godt — allt är icke sött. Jag påminner mig, att 
jag frågade dig hvad du heter ^ men du svarade 
mig icke*'' 



I 



1 52 Hca>£lTA.GET. 

Emerich; har Ni kanske hört detta namn af 
cdra hoiinän? Tyskar och svenskar kalla mig så 
enligt vändningen af deras språk. 

''Är du Emerich?'' — • Waldemar stey upp 
- öch såg på honom med en bister blick. "Jo, mi-, 
na hofmän hafva sagt mig åtskilligt om dig." 

Sitt, min iuiste, Mi skall icke stå inior mig. 

''De hafva talat om dig, om Sofia, och 
om . Men ja, det är allt förbi, förbi, förbi.'^ 
Han satte sig och hans hurvu4 sänktes. 

De hafva väl sagt, fortfor patern, att en 
Benedictiner-munk smög omkring i ditt palats , 
talade mycket med drottningen, afvände Uennei 
fajerta ifrån dig och ifrån prinsessan-nunnan? haf- 
va de ej sagt så? jo, utan tvifvel. Och hafva de 
rj lilUigt, att denne munk, Emerich eller Amaury 
hans namn, undervisade uli en lara, som liknade 
eii klosterregel, utan att undock vara det? 

' Jag mins ej gerna det förbigångna.'* 

Låt ditt höga hufvud sänka sig, det ur godt, 
min konung; men du skall svara mi^, livad hoi* 
männen sagt om min lära? 

^'De sade sådant, som visade mig, att du 
Jikt allel) ej msIc hvad dii ville. Du gillade kär- 
ei och eld i ett menskligt bröst, och du fördöm- 
de den! Du sadcåt Sofia: det är lifvets böjd att 
^ra gemål ut ca adel mau^ ocli du tillade, det 



Digitized by 



Hermitaget, i53 

ur illa, att Ni är förmäld! — At mig har du i 
dag bjudit lakande safter; men, när mitt hufvud 
sjunker i sorgliga minnen och mitt sinne åter 
sjuknar, då säger du, det äi' godt! Jag ledsnar 
vid motsägelser.'^ 

Kärlek må väl kallas lifvets höjd , o konung. 
HöjJen vinnes ej pä jorden, liär beretles flamman* 
Serföre har jag sagt: säll den, som är munk 
här, att han ej ior tidigt, otålig och svag, \iil 
rycka till sig lifvets himmelskt glimmande bäga* 
re; tiden ända till döden är ej för lång att skaffa 
hans läppar äkta purpur, att de må finnas vär- 
dige nalkas en sådan bägare. Och jag har sagt: 
säll den, som ej fruktar att vara sjuk i stoftet, 
på lifvels blåa skyar skall hans ande lyfta friska 
vingar, sedan stoftet i sjukdomens svånnod sjelf 
furstört sig, värkt bort, och lemnat anden fri. 
Derföre ar min utsaga till sin första del en klo- 
steriära. 

-''Pater, min sjukdom är ej en förberedelse 
till hvad friskt må kallas. Bu Sr en ärlig ma% 
jag vill tala med dig.'' 

Tala. Gaf jag dig läkande orters saft, det 
var för att bota din yttre sjukdom, att du ej 
skulle vara upplagen af blodets hetta, utan din - 
inre sjukdom skulle fä kraft att verka dess mera 
i sin gång. 



Digitized by 



1 54 Hekmitaget. 

''Om du vet något, ^äsoin du säger — Lan 

du förkiaia Udets irrande bloss? En konung hade 
tvenne döttrar, Sofia och Juta hette deras namn* 
Säg naig, pater, hvarfiire bief Juta nuana och 

Soiia ej? Hade Sofia blifvit nunna, då vore Jula 
och Waldemar . 

Yore ou icke spk, svarade Amaury. " 

''Mej, himmelska makter, Waldemar hade e) . 
då varit sjuk! Sträng, förståndig, och, jag vill 
tillägga, god är Sofia. Men — fara på viudtns 
vingar . • med luftens ljusgrå guldkantade segel 
• • svärmiskt jagande som gladan, eller som eo 
kunglig häger på stranden af en dunkelgröii sjö • • 
detta uppgår fÖr min själ i ett högre tycke äa 
Sofias stora • • ordentlighet! hon är såsoju rutorna 
på vårt schackbräde. Nog, pater, är det ordning 
till i verlden." 

När började då din kungliga oordning? 

"Ja, jag kan säga, fortfor Waldemar bort- • 
vänd, att mitt hus under Solias hand var en 
förfarlig ordning — till och med inot mina bröder 
var hon sä Sträng, att de aldrig kunnat tåla henne. 
Öfverallt hvar den fallna menniskan sätter sin fot, 
skall hon stöta mot ordningar, bruk, lagar! Går 
jag på en äng och njuter af tusende rosoi*s troll- 
doft, begrundar jag deras art att växa, så äro 
också dessa varelser fjättrade vid en lag, som dé 



Digitized by Googl 



Hermitåget. 1 55 

mäste följa i deras växt ^ så lyckliga, fiia sy« 

nas de, och sjelfva deras lukt är satt i bojor. O ^ 
Amaury, en dianthus dr ide dofta pä saimm 
satt soin en narcissus! Kedjor äro dragna öfver 
skogen, källorna — sjelfva viken, som ler så glad 
med skälmska böljor, dess leende ar falskt soA 
dess frihet, den måste gå i krusiga holjor. Och 
folken, o pater? — menniskan far ej lyfla sin hand, ' 
att ej sedvänjor, tycken, stadgar, lagar, förordnin-» 
gar till hundrade och lusental draga henne, ca 
del till höger, andra till venster; fram somliga, 
och de flesta tillbaka. Ett sådant ishus är beta 
verlden — ett djiikt var ock mitt hof under > * 
Sofia ~ då kom en himmelskt fri gestalt 
^ Men slutligen, konung Waldemar, huru kun-* 
de princessan Jiita blifva insatt i Varbergs loin, 
och sedan i Stockholms, då din furstliga öm^ ^ 
het väl box^t hafva beskyddat henne för sådant? 
Set liknar )u mycket hvad som hSnde fröken 
J(^erstin, hertig Burislefs ros, hvarom den kända 
visan sjungs? 5kall ock om Judith en saga gå ' 

s 

öfver no]*den? 

'^Du iiågar djerft, pater Emerich, men da 
skall få veta, att denne Waldemar, som hyllar 
friheten ända tiU trånad, äfven han har af tiden 
oeh verlden fått bismak. O hade han allenast 
förr känt henne! ~ Men flere ögonblick egda 



Digitized by Googie 



1 56 Hermitaget. 

Sofia, ovdniogen, folket , hela detta is^faaf, som 
liicd ett ord kallas samhälle^ de , min munk , hade 
under roellaaögonblick den makt öfver Waldemar, 
att .hap böjde sin fria IraU under betsel. Det ur 
icke lätt för en enda roan, sjelf född i stoA- 
bojor och uppfostrad i menniskofangelset, tror du 
det är lätt fcir en sådan, att resa si t L raka liuf- 
vud upp ur dessa* tusende Qät? P^ågon gång sän- 
ker jsig blicken, da svindlar ögat för den började 
raska banan; lik en gosse pä en bug, smal spång 
är menoiskaD, då hon först börjar gå frihetens 
stora, djerfva stråt. När hon ser ned, förskräcks 
lion! Jag förskräcktes, Emericli, när jag hörde 
presternes och folkets, rop nedonikring mig. Oför- ' 
låtlig, sviudiandc, svag gaf jag efter, och 
Judith slutas i fornet: då var den lysande led* . 
stjernaa borta fät* min stiåt! jag hittade ej längre 
på min egen väg. Fiihetcns ljus var slocknadt, 
jag gick blind och olycklig; från detta ögonblick, | 
pater, kan du räkna konung Waldemars f^U. ' 
Hade }ag^ stark ^och .fullkomlig, ej vårdat folkets . 
skri och dumhetens ångest, blott sett på min egen | 
väg och vårdat min Constellatioii, som upplyste den, 
då skulle hon och jag ej varit furstar enligt lagens 
benämning och packets kröning vid Mora, roeu | 
furstar i vår själ, krönta af ovanskliga Jyckan, 
med frihetens strålande gam-vingar vid våra lockar/' 



Digitized by Google 



H£KM1TAG£T« 1 57 

Bli har rStt, sade AniaiU7 efter begrund* 
ning. Detta var \erkligcn tidepunkten för din 
sfiikdonis början, då du vek ifiån din började 
bana' och Juta inneslöts. Sjukdomen har allt se^ 
elan fortfarit, ett vacklande har du varit, konung. 
Kommen långt ur den lagliga ordningen, kunde 
du ej passa in dig i den igen, ej heller var du 
djerf nog, att rycka fram på det du kallat din . 
€gen stråt: derföre var du intet* 

'^Gif mig en pokal, pater! jag har mycket 
ofidt i hufvudet, gif mig af det jag nyss drack* 
jag kände mig sval och väl deraf/^ 

Se här, sade han, ditt blod skall afsvalasoch 

« 

din hufvudverk botas. Men sjeifva din inre verk- 
liga sjukdom 9 Waldemar^ den skall jag öka, icke 
lindra. 

^'Du missfoster^ 

Ja, Herr konung, fortfor munken Ingn, du 
bör lä veta, att i de dagar, då så mycken gasning 
var i ditt hof, då du gaf efter för folket, ord--., 
ningen och Sofia, var jag icke ovciksam. Din 
sjal förlorade då sin böi*jade helhet, du bief half; 
sjuk i vandel, brusten i f årslager, uppförande ^ 
tal ~ vanmäktig blef du, 

''Amauryi hade jag ej ett namn bland men^ 
uiäkor, vore jag ej en Folkunges son, ej setat på' 
bordens högsta säte, hvad ett svärd då varit Ijuft 



Digrtized by Google 



t 

i69 Hermitaget; 

i nna bann I men ingen svalkade den olycksaliges 
bröst* H vårföre for jag till Aom? för den syn«> 
den att älska hvad mitt väsen egentligen tillkom ? 
Jag besåg leret på fräiUntisinde ort, Kyrkan hlef 
försonad deraf, men jag — 

Slef sjukare. 

''Är du en foiiädare, Amaury, som LIandar 
gift i hemligt förstånd med mina bixkler? £Uer 
kur skall jag förstå dig? Ja, e/ter denna färd, 
som skulle Iijelpa allt — som gaf endast Magnus 
tillfälle att suga folkets ynnest åt ^ig — på mig^ 
^ sönderbröt bon suuiet. Qval och ovisshet sög ho- 
mingen ur min ki*aft, glädjen ur mitt stolta hjer« 
ta» Förbannad den orm^ som först nalkades min 
solvackra trägård, strödde ånger i mina törnrosor 
och lockade mig att smaka pietismens skenfagra 
flrukt. Förbannad den, som kallat mig till lydig 
fromhet under Valicanenl de heliga får, livaraf 
ullen klippes till pallium, hvari äro de bättre än 
tackorna i yårt Skärkind? Ve den, som talat om 
förtjenande verk, och så benämt eländets, half<- 
betens, bi*äcklighetens klippstig! ve Eder , skrymta- 
rc, ty om den arme grubblareu säger: jag- är tör- 
stig, svaren J: det är godt; när han slutligen van- 
mäktig och sjuk stupar omkull pä eder torra |- 
'branta stig, suyeii J: det ai äuiiu bättre!" 



Digili<^ca by Google 



Hermitåget. \ ' 

Du är ännu ganska sjuk, barn, sade fadrea' 
i Mariehyltan i skogen j en tär glänste på hans' 
bleka kind. 

'^Ja, gråta skall du, sade Waldemar, steg upp 
i sin höghet och fattade handfastet af sitt svSrd; « 
Du skall icke nu dö% orm, ty du är den lille; 
jag skall, först bekämpa Magnus, den store, som 
Yul viste hur han skulle måtta anfallet på min 
kronas rubiner* Ser du här, du fördömde, du 
en af de tusende ettermaskar, som Magnus kastat 
kring mina fötter min klinga är smidd af s3^ 
kert stål, den är dragen och sitter nu i den $ld-. 
ste brödrens hand! förstår du mig, liär glänser i 
stålet det urgamla vapnet, folkunga-lejonet, och 
tre strömmar derunder den första betecknar 
. den siröra, hvari mina förrädiske bröders blod* 
skall flyta den andre är de afgrimdshyckla- 
rcs blodström, som smittat milt sinne med iaisk 
lydnad — den tredje ~* 

Den tredje? 

"Jiidilhl du min stjerna i liipiga hvaifvct, 
du skall spegla dig i den tredje strömmén den 
skall flyta för din bämd och af dens blod, som tog 
ett orättmätigt försteg framför dig. Jag känner 
den äkta gudsfruktan, som är att straffa lifs-utsu- 
gare. Den rätte Fadren^ .det är kraften i var 
hc^ hand; ej bor han i Rom, men på valplat- 

Digitized by Google 



« 

1 60 Hermitaget. 

Sfirnai och under min frihejU Ijammel ser jag koi^par 
flyga, svarta och högt skriande, hungrande eftej: 
slagne Riksnidingars as." 

Stanna konung! lemna ej mig och min hytta 
ännu — men visa mig en ynnest, efter jag i dag 
Tarit din värd, och med "örtsaft läkt hufvudver- 
len efter dina gästabud. Här är mitt hufvud! e| 
i den andra , men i den första af dina strömmai% 
låt mitt blod dofta bort till det land, dit jag 
länge längtat. Skynda Waldemar — ty ej sänd 
ai Magnus, men af cgeu drift, gick jag i ditt hot*, 
föranledde Judiths fängelse och din valilmt. Jag 
Tar det, som i den hemlighetsfulla tredje natt- 
väklen ai kiöpp de i violett skiftande gröna band- 
rosorna på din brottsliga förklädnads drägt. Jag 
satte sågen på eder väl tilldragna knut. Se upp! 
jag var den, som först gjorde dig hemsk, som ska- 
pade dig till Romfarare. Jag har i sanning talat 
om en annan gudsfruktan, än högra handens 
sank din udd i mina ådror först af allas. 

''Nej, sade Waldemar med en, skum blick, 
du ^kall icke dö så. Äfven det hör till eder orm- 
^ konst, att när J skolen dö, ti*ånen J efter att 
varda martyrer. J, som prediken om så mycket 
förakt for kronor, h vårföre sträfven J efter mar- 
tyrkronan/*'' 



H£IIMITAG£T« l6l 

Konitngen lemnade hyddan i skögeo och gick 

med stoi£i steg genom natten hem till sitt läger. 
Med en verksamhet, snabbhet och tillika lugn, 
spni giadt förundrade alla härforjiriie, ordnade 
Wftldemar, åteikommen till sin första helhet, 
sina krii^s-planer, och befallde att en fördelning - 
af hären genast skulle bryta upp tiii Westergöt-* 
land. Sixlcu Ainbjörnson , Bo Ulfsou och Bruce 
sattes i spetsen för de A. Gän förut, sade konun- ^ 
gen; när J inveckhit Danskarnc i. striden, skail 
i morgon komma med det öfriga af stvrkan, 
anfaiia dem der de äro svagast, och snart gÖra 
blut pa deima hiiudjagt, Svea rikes vanära. 

"Se här, i fall jag stupar/' sade Bruce, och 
införde till konungen den späda Soiiai hvilken 
alltid varit iiononi anförtrodd, äl v e n i lägret. 
.Konungens blick lågade vid åsynen af henne, sin 
frihets vackraste blomma. Hon skall vara lösen 
i drabbningen, Sofias namn, lät folket veta det, 
John. Emedlertid skall hon sjelf bo i tältet, när- 
mast mitt, och haiva en säker v^iktt Bruce gick. 
Konungen kysste sin dotter, kände inom sig sin 
fördna helsa och eld. '"Soiia skall vara lösen, 
''nian skall tro, att det är drollningens namn jag 
härigenom fii*ar, och som ger ära åt striden, mod 
ät riddare, svenner och kämpar «— • man skall ej 
veta^ att det är Judiths dotter, som egentligen lå- 

w 

Digitized by GoogIe 



1 62 Hermitäget. 

4 

\ 

nar sitt namn åt bedriften och kxiiner slagHiItet 
med härskri. Jag blott vet det ratta/' 

Hela lägret kom i rörelse, och sjelfvasdet 
ovanliga i konungens uppiurande, då man förr 
på ganska länge ej sett honom sådan, yackte allas 
kraft till mod och hurtighet, Halfva häien af- 
gick redan, den öfnga Ikk befallning att hålla 
sig färdig; konungen talade till alla, hjerta och 
, mod brann. Det led mot aftonen på andradagen. 

Den afskickade fördelningen hann lill^Pinn- 
röja -backarne , när hertigarne Magnus och Erik 
med sina skaror nititle den. ''Tand eld på sko- 
gen, sade Sixten Ambjörnson, vi draga oss lill« 
baka: när Danskarne förfölja oss och hunnit mel- 
lan oss och elden, dä vanda vi oss om/' 

I Jånga föifäriiga purpui*armar slöt branden 
skogen i sm famn, men öfver gräset på slätten 
• bredvid rann ingen blod, när Danskkrne k6m- 
mo, ty dQ^kunglige flydde. Hertig Erik skynda- 
de efter dem ända till foten af en backe. Denn^ 
backe pä ena sidan och den brinnande skogen pä 
den andra inneslölo en daislätt midt emellan sig. 
När de flyende vikit upp till hälften af backen, 
vände Sixten och John sig hastigt oro: ''Sofia P 
ropade de. "Sofia! Sofia!" brast det på en gång 
ut med förskräcklig samklang frän alla de flyen- 
de; de stannade, vände ansigten och dragna svärd 



4 



DigiLi^ca by Goo^lc 



9 # 

Hermitaget. * i63 * 

mot fienden. I deras ställning, sluttningen af 
de höga Finnrö ja-backarne, när de vande sig oro, 
hade de Danskax^ne under sig. Dc fÖllo öfver 

dem med svenskhet. 

HvL började kampens stolta dans. Utför bran- 
ten rullade kriget, och hertig Eriks skaror veko* 
I två förlängningar utbredde sig de kunglige på 
hvar sin sida om den Jilla slätten ^ att ejtfiendea 
skulle undfly, blott bakgrunden hade han fri, 
men der stod skogen i ljusan låga. 

Hastigt störtade en krigare med svart hjelm 
och långt svärd ur de kungliges här: "der är 
brodermördaren!'^ ropade han tned en röst, som 
dånade öfver slätten — han jagade fram på sin 
hingst mot hertig Erik. "Han ur det, som gur 
i led méd rikets fiender,- sträcker lans mot sin 
konung och egen broder.'' Som för ett «pöke red 
hertig Erik undan, odti skammen med honom; 
de veko mot bakgrunden, der lågan stod hög att 
eniollaga dem. Hugg Ilug på hugg, genom blod,, 
öfver lik gingo hästar och riddare, lansarne glim- 
made a*öda mot flamman, stormigt vildt flögo 
Svenskarnes härskri: Sofia I Sofia! — Uiidaii till 
Ifigorna fienden vek , ren Danskarne brunno i dem* 

Då kom lik en kil fram pä sidan af skogen 
én knektskara åter, bildad af en man i spetsen; 
allt bredare blef sen kolonneo» £all, Lft'9ftigoch 



Digitized by Google 



% 

1 64 Hekmitaget. ^ ^ 

tjst, väl sluten och stark gick kilen mot Sven-* 

skaraes led — det kiufs utaf den. Högt svajade 
midt uti kilen en fana naed folkungavapen, der 
lejonet stod och strommerne under — tre kro- 
nor i ofversta hörnet; hvit blåste den upp som 
eh sloja for vinden, och skarorna onigåfvo fanan 
i kilen med tystuad och skräck. De yttrade ej 
något fältrop, cj ord, endast luigg eller liugg* 

I häpen förundran stod Svenskarnes har, 
knappt ville de svara på huggen, som regnade 
friskt inpå ' dem. '"Det ur ju vår konung, som 
kommer^ Aam vapen och kronor? ett missförstånd 
leder på oss dessa huggl" 

Och intet ur kilen till svars ! blott framåt den 
trängde med iaosav och blodiga armar. ''Vik 
undan — i mörkret tar konungens folk oss för 
Danskar — vik undan, att vänner ej fällas iosal-» 
la kampen • /' 

Bort veko — dock sakta! ~ . Svenskarne 
hemskt. John Bruce var den, som sagt: ''viken! 
viken!" — Han fruktade höja sitt svärd; men 
mot honom och hans man fruktade kilens för- 
skräcklige män ej att hugga, de trängde med 
grymhet och kraft emot dcsse, som vikande ropade 
till dem: "Håll! håU! vi äro vänner!" 

"Håll krigare } du, som i spetsen går för den 
dyslra 7 förvfnJinde kilen! du villai af mörkret, 



Digitiiica by Google 



* 

I 

IIermitaget. iC5 " 

och elden ur skogen på oss kastar skimrande bil- 
der, i bländande balfsLen vi synas ej rätt — • yi 
aro ej Danskar! håii mördare! vi äro kunglige, 
yi, liksom J*' — men dödens vagn fraiiirullade 
sträng genom Svenskarnes bäfvande skaror. 

'^Framåt! blott fram!'' befallde hertig Magnus ? 
snm red inidt i kolonnen med sluten hjelm^ strax 
efter sin hvita fana; oeh kilen gick fram. 

Snart bredde sig fasan, en likblek sky, kiing 
Svenskaraes här. En väl mattad lans flög snabb 
som en Sskvigg ur hertigens hand och stannade 
djupt i Bo Ulfsons lijerta. 

''En till/' sade Magnus. Hans ridknekt räck- 
te en lans åt sin herre i stället för den, han af** 
skjutit nyss. * 

.Han tog nya lansen, höjde sig/ stadigt på 
stridshingsten, sigtade snabb på Sixten, och sköt. 
I blodiga stoftet sjönk Arobjörns son; o gråt, du 
som gläds vid en lysande hjelmbuskes anblick! 
den Ijusiutla, langa ^ ÅV^åjaude fjäder, som helsade " 
alla med mod ifrån härförarns manande hufvud 
<— på jorden nu ligger i blod under stupande - 
liiistariics fötter, och jämrande slagnes strömmajn- 
de sår — ve! ve! ve! ve! 

^Sv^k! det är svek!" skreks led ifrån led: ^ 
utan fältherrar irrade Svenskarne. Mörker och 
regnande hugg — flyn — flyn — 



s 



Digitized by Google 



I GG IIermitaget. 

"'Håll kunglige/' ropade med säker rost Joha 
Biuce; han sökte samla de Tacklande, men död 
och förfäran spridde sig längre, un hans rost ''Hvem 
för oss? hvem säger håll?'' frågade flere <SveDskar. 

Det är Jon Amundson* 

''Ve! ve! ve! Jon Amundson, det ärfrämlin* 

gen, o-sveiibken , det var han, som ah^aförst ropa^ 
de ''Viken!'' och sade dessa mördare i kilen vara 
våra vänner! Han ar förrädaren! vi skulle hafva 
hållit stånd strax: h vårföre lydde \i förrädarens 
röst? Han är i förhund med hertigen ned med 
ulUuoingen, ned!" 

Ja, jag är en utlänning , sade Sir John, då 

tre sveijska lansar sträckte sig emot hans bröst; 
förbannad den stund, dä en krigsman står i andra 
led, än sitt eget folks. Arme bedragne, J viljen. 
mörda er trognaste . . Dock , for Waldemars och 
Beatrices skuU skall det icke ske. Han parerade 
lansarnes styng; strax efter inträngde hertigens 
kolonn allt djupare, de hörde ordvexlingen, Loj t- 
dref vo mördarne och omringade Herr Joho. Nej t 
sade han, får jag ej tillhöra kung Waldemars 
folk, eder skall jag icke blifva. Då högg han 
med djerib^t och skicklighet omkring sig bland 
de hertigliga, sora frälst^ lioi.om. Han fick rum, 
cporrade sin häst^ och red bort ifrån tumultet. 



Digitized by Google 



s 

HEUMITAGErr. " 167 

RöIl ^ moln och nattliga dimmor under fastet. 

Jämmer, llyendes skränande^ irrande rop genom 
den vida skogen • . . 

Men aldrig kom konung Waldemai^ undsätt*-» 

nings-här. 

Du menniskohjerta, sällsamma fantom, hvad 
liknar din kraft? och hvad nalkas dig i svaghet? 

I sitt tält satt konung Waldemar, han, som 
med klarhet ordnat sin här till drabbningen, så 
länge yerksamiieten i tusende skepnader fordrade 
hans uppmärksamhet. Nu, när allt var färdigt, 
satte han sig ensam i sitt tält, hjelmen med fjä- 
derbusken låg vid hans fötter; hästen var sadlad 
derute, haren stod marchefärdig, konungen vän» 
tadcs. Han kom ej. 

En vågade sig io i tältet. Waldemar syntes 
tankfull, hans ögonkast foro spridda. ''Gä ut, jag 
kommer strax* Satt min stridshäst framför fa- 
nikorna.*' Budet gick underdånigt. 

'^Siifvergrått här — kinden blek som en strand- 
lilja, doftande skönhet vid grafven^f — sadaua 
brutna ord undföllo konungen. I hans själs ga-^ 
leri hade pater Amaury stailt sig, och den tajflan, 
då han bjöd honom sitt hufvud och sitt blod för 
att fylla den föi-sta sti*ömmen i hans Folkunga-» 
vapen. Det var denne gubbe^ han förbannade, 
när han stod vid skogshyddan* 

' . i 

f m . 

Digitized by Google 



1 68 Hekmitaget.: 

JVu satt liau i sitt talt. "Han ville, att jag- 
»LuUe vara s)uL? han stämplade , att jag skuUe 
blifva &juk? gode, ärlige ande — - ja det fms en 
sjukdom på jorden, som — 

Höge konung — 

''Gu ut, säger jag dig äium cn gäng. Jag 
kommer genast — de måste vSnta ~ gå fort, 
säger jag." 

Budet gick åter. 

'Tå jorden fins en sjukdom, som är en helsa^ 
för mig — ach iuinmeiska lustgårdar med vaekVa 
hvita lam — Waldemar, livi var du vred mot 
dia läkare? det är en vis läkedom, att bereda en 
^ säkrare helsa genom en svår, men öfvergåendc 
sjukdom, som slutar snart, som slutas med dö—" 

JKonungen gick af och an i sitt tält. 

''Det är en. vis målare, som bereder djupare 
skönhet genom det mörker, hårdhet eller vild- 
het han sänker öfver .vissa delar af sin taila • • 
o Amaury! hade jag dig här • • du skulle leda 
mig, svara mig . • mitt blod . • hvad Sr det att 
vara sjuk liär, det är några timmars eller några 
års , • säll den enslig c, ^^"g^? han får mogna 
och friskna i ro. Waldemar, hvad är det värdt 
att vara konung? iat Magnus — '* 

'"Hu Magnus! skall du stjäla kronan från mina 

tinningar? ja — det är godt för dig, Waldemar^ 

■ 

t 



Hermitaget. ^G<) 

gjut icke onödigt blod i dag, gif vika — blif en 
ringa, enskild man; men riket? skall knota och 
spotta på mig^ — drottning Sofia? — grafven hai* 
sköoliet — o vore jag ^»jelf en straudlilja, okänd, 
doftande, förglömd ;~ min dotter, hvad skall del 
bli af dig? skuggskymda spöken, o framtid! jag 
Yet ej . . biud i mitt huivud . • Knut! Knut! 
Knut!'' 

Han inkom* Kådigste kot^ung? 

"Knut, jag skall hafva en flaska vin* In gen- 
näst. Derefter skall du gå till skogen. Det ligger 
cu bönehydda norrut från lägret. Der skall du 
bedja en patcr strax, stra\ komma hit. Var tro- 
gen och flink som hunden.^' ^ 

Knekten gick. Lyssnare, som nalkades tältet, 
hörde konungen tala mycket för sig , men rust- 
ningen hörde de ej i hans hand till pakläduad. 
— Länge stod hären i trofast väntande leder, 
de tänkte på sin konung; likväl suckade månget 
h jer ta, tålamodet brast, hur och der smog sig en 
nian ur ledet, och ingen härförare hindrade^ det 
Förundran, ovisshet — det gick långt på tiden. 
Kuot . . hvar och en gar dit bau vill . . upp- 
lösning . • vrede under askan. 

''Skall hären vänta på Knut? . • efter skog:*- 
gubben? hvad skall én sådan karl i deni^ia stund? 
Hela hären uppställd, och — 

é 

■ 

Digitized by Google 



Knut återkom. Ingen Ainaury^ Han hade 
ej Tarit qvai* i hyddan* — Besatta « obegripliga » 
enfaldiga, dumma^ narraktiga — hvartill skall en 
l>räcklig sVogsgubbe nu tjena? — Kamp behöfs! 
Hiket står i nöd! JDanskar — Ijuivai' lör dörren I 

Ändock kom ej konungen ur sina tält, men 

det berättades, att han tömde mycket vin. Det 
sades till och med, att han gått in i drottningens 
tält; att han satt sig att spela schack med di^ott* 
ning Soda. Det led låugl tideo. 

Hastigt kom ett sorl ur sydvest. "Hertig 
Magnus med svajande ban^r är efter ossV^ ropade 
flockar af återkomne flygtipgar från drabbningen 

i lioi va. 

Skräck droppvis i förvirringen. In gick en 
riddare till konungen. Mäktigåste herre! vi skul* 
le aldrig hafva vikit annars; men det var Jon 
Amundsou — > 

''Flyktande? slagne? Magnus! Magnus! du är 

t 

ju min köttslige broder — ion Amundson — mitt 
varma hjertas urgamle vän?" 

Ja, konung, när hertig Magnus kom med sin 
slutna spets-skara, ropade Herr Jon till oss: det 
är konungen, som kommer efter aftal. Viken I 
hugg icke in på dem! 

''O John Jiruce? . . gmflige, underbare orm!" 



Digitiiica by Google 



' HeRMIT AGET. 1^1 

Vi trodde hoDom i början , vi väntade verk- 
ligen koauDgen ~ men bister ock skarp högg 
spets-skatau io på oss. JDå ropade vi: ned med 
utlänningen! det är forrädareD! stot honom — . 

'Töll min Bruce?^ 

-Hertigens folk tlref bort oss, omslöt nidingen 
och tog honom i sitt beskUrm. 

"Gå ut riddar Axel, ha! — tag hit mitt svärd! 
«- min sUicIshiugst till tältet » . är hären upp* 
ställdr 

Ingen svarade , men derute skalf trakten* 

'^Magous! Magnus!'" återskallad^ heden. 

Bort med konungen , innan han långas! Sex 
liddare med lansar ingingo i tältet, togo Wal- 
demar emellan sig, ledde ut honom och.saUe honom ' 
på en Iiäst, h vilken de föide emellan sig. £u af 
riddar ne tog äfven den lilla Sofia framför sig i 
sadeln. De foro till vildmarken norr om iiamun- ' 
^daboda. 

''Håll; sade Waldemar och satte udden af 
sin värja emot sitt bröst, jag rider ej längre — 
ivingen J mig unnu ett steg, su går denna udd. 
genom mitt harnesk, och of ver Er kommer blo- 
det. J skolen svara mig: ären också J nidin- 
gar? ämnen J mörda mi^? ären 3 skickade af 
Magnus, att föra mig fången till något fäste?" 



Digitiiica by Google 



Hermitaget. 

Ädle konung, sade en af de scx, hvem ingif- 

dig sä mörka tankar om ^s7 För dip ^kult 
.och våi-, hafva vi fört dig från lägret, att ej her- 
tigen under förvirringen mätte kunna gripa dig. 
Dä vore du förlorad » och vi, som varit dig trog- 
ne. !Några andre af våra föra äfven JjoiL drott- 
ningen åt Wermland. 

''Om sä är ~ 'jag rider i alla fall ej längre» 
I denna viidmart är jag säker, lemnen deu der 
flickan ät mig» Skynden J tillbäka att försvara 
väl t lager. Hvem satte Ni i spetsen för väi* häi 

Torsten Esbjörnson samlade folket, emedan 
hans röst hördes längst. Befaller konungen, alt 
någon annan tager befälet? 

''Jag stiger af här, var allt hvad Waldemar 
svarade* Jag känner vägarne i denna skog. Riden 
J skyudsauu tillbaka. Sedan befaller )ag, att en 
uf Ei återkommer hit och gifver mig underrät- 
telse om hur det titlgär.'' 

De sex riddarne ailägsnade sig på denna be- 
fallning. Natten började utbreda sig hög och vild 
öfver* Ramtmdabodas nejd. Mänen uppsteg åter i 
sitt rötmånadsflor, soi^^iigt, stort, rudl, flaiuinan- 
de, förfärligt. 

I denna trakt hade träden samlat sig till täta, 
nästan ogenoailrungliga skogar, men vidlöfliga, 

kala - 



Digitized by Google 



kala berg reste emellan dem naki)^ Sdc branter^ 
som i syunei^iQt ^yot^ vilda^ när från himmeleti 
ett bidigult si^eo. Qedföil, såsom nu. W aldenuir . 
hade länge setat tigande ittider en alm^ fiirsSnkC * 
i 9i% aiU öde; men nu stirrade han upp, och 
fle)^ förekom, I^^om^ att han hörde någonting från 
en af å^if^ limater, som på ena sidan voro faU« 
kpngdigjt; jp[|$l*k;9i men upplysta från himnielen på 
den an4ra<^ Han steg upp och giek dit med sak*- 
la steg. Ingen uf lät hora sigi ingen raf skrek* * 

Vid den half upplysta brieinten stod fdr Wal-* 
demars ögon en lång, smärt skepnad, slöjan flöt 
ifrån hnfTivlet ned öfver armame, hlott fingernas 
spetsar syntes. — Fanräl min Waldemar, sade Nun- 
nan, och upplyfte doket till hälften med högra 
handen* 

''Nattens luftiga barn, jag känner dig ej «^ 
ar du detta bergets drottning? men mina knän 
darra icke?' 

Din Judith har jag varit, men nu farvSL 
I»ångt bar jag rest, bit ville jag komma. Him- 
melska jungfrun vare lofvad , — denna gång möt- 
te jag dig sjeif , ej den törniga busken — o rysligt 
månbegjiitna, fordna Augustinatt! du och ditt liaif- 
sken öfver stillastående, dunkla Busken.. e| dör 
du i sjelfva^itt döende minne* 

8 



1^4 -HsBMlTiiGBt. 

''Sval är denna aommoroatt, du ande af mm 
fordna lyeka! bar dii bnitit din kropps bojor , 
oeli lennat ditt tom ? rälkoimaea ^ o framiaroa vän , 
i dag har Waldemars krona sjunkit djupt i hafvet/' 

Jag är Icke dSd, konuiiiBp. Jag har rest ifirån 
Sofia, min systei*. Dig vilk jag äonti träHa, och 
saga en gång åt dig: vi ti ä ilas aldrig mer. 

Waldemar satte sig vid föten åf ett bc% rönn, 
och stödde sitt hufvud emot den. 'Hvarfor är 
denna förskräckliga natt likväl så Ijuflig? dofta torn* 
rQB09 genom de hemska klyftorna omkring mig har? 
jag vi«te ej att violer stodo i svarta skogen • 

Här stå ej nattvioler, min Waldemar, men 
höll du mig kär en ging, så räek mig nu di» 
hand* Mäktiga skyav segla kring aflägsna toppar 
på beden, oeh vittna, att nu är värt foiimad 
(pibu Föl) mig, tvätta dina händer, du som fagy 
i en skogsrännil härfiamme mellan Läsfel ocli 
alm; der sönderbrister hjertat lättast Kom. Del 
• iiemligt knutna möi^kgröna bandet oss €x^eiiau 
uppknyter jag! Jag har låtit insy vår signatur i 
dukar och kappor, helgiKle åt &i Clarg, så skall 
det vai*a bäst för oss. Men höv mig: iörmår du 
en qvall vid himmelrikets port Återfinna våra 
skeppdirutna insignier, då Waldemar «* Och hör! 
skulle det., skulle verkUg^ dödskallen vid foten 
af vårt blå krucifix en gång synas upplifvad mtd 



Digitized by GoogIe 



Hermitaget. 



\ött och b vit bud, med bucUigt båi* pcb glimr 
loaaode sanna ögon^ dä, di * • • Men nu! hvar 
jbar du deo lilla jSofia ? hqu skall iojja bort med mig» 

VBort? ocb hegge — ajia — ailt!^^ ~ Wal- » 
demar sprang upp, "mittsTärd! tuiU^da^ldl^ 
ropade bau i genom ocknen. 



ne ba£ lllid^genom landet löper <elt !fllLimran4f 
vattendrags «om nordost-ut i Murraj^vikeii Yi4 

staden inverne^s förenar sig jned Ifoidsjöni ocb i 
sydvest vid lovarlocb^astie i trakten af Morvern 
kring Fingals forDbes|un^«ia öar ocb 'Skar flytev 
« tillsammans med AtlunUbka hal vet. Konsten har 
i sednare tider gjort vattendraget sammanbungan- 
de och segelbart genom Caledonia-kanaleny som 
i synnerhet upptager tvenne aflänga sjöar eller • 
breda strönunar, XiOcby ocb iNess. Vid de roman»» 
tiska stränderna af deji sistnämda ligger nu In* 
vermorison; i dess 'gi*anska|> fordom Robinhay. 

bottet, by^dt i bog ocb stolt stil, men* en^ 
kelt till sin ardiitcktur, tillkännagaf i vår Berät- 





8* 



1 76 Hermlitaget. 

telses tidehvaif rikedom hos sin egare , visade aii«* 
blicken af majestätisk mildhet, och lockade med 
lin torovimpel enslige bergvandrare redan på wtJL 
mils *) afståud. En aaseaiig egendom lydde under 
Kobinhay, ängar och betesmarker voro ypper- 
liga, klippor med fönindransvärda uts%ter kunde 
ej räknas: men midt i en dal, genom hvilken Mo« 
rison flöt 9 låg ett ensligt soromarhosy omgifvet af 
en tät lund och norruf mörka , stupande berg. I 
detta heriQitage sattSir John Bruce, ej långt från 
honom Beatrice , och vid hennes sida den ader- 
^onåriga lady Sofia. Äfven några fler voro när- 
varande. Patrik Andrews gick fram och tillbaks 
med en qvist geranium i sin högra hand, och en 
oskuren ritstift i den venstia, — Grefvinnan var ute. 

Bobinhays invånare samlades ofta och ger- 
na i detta älskvärda skogshus , och deras olika 
lynnen smälte alltmer tillsammans i den lycka , 
30m blir menniskam, nar hon efter storroarne 
lärt sig förlåta andra och sig sjelf, byter ut for- 
tjänster, ofverger att vredgas och låter en ura- 
nisk luft omflyta sina vSnner och sig. Detta gods 
tillhörde en af Bruceska ättens yngre grei\|ir, nu 
återkommen och mäktig i Skott land« 

"Så Patrik — drag ej längre i betänkande att 
Engelska, min Herre. 



Digitized by Google 



Hermitaqet» i^^ 

uppskära l iutiften. Att Ni 'begruudai*, och se- 
der inei'a 4terigen b«gi*UDdary må si yara — fort- 
for Beatiice — meo hade er farbror | Sir Johoi 
använd t så mycken tid på hvar surskiltl aaiägg* 
ping^ här 9 då skulle ännu ingenting TacLert sy- 
nas på de beundransvärda platser, der Moiison 
glänsande gjuter sig i Ness. Ni svarar mig icke, 
melankoliske vän, Ni ler ej en gång — nåväl^ 
)åt då stiften vara, som jag annars hoppades suait 
skulle begynna våra svenska Taflor. Lägg den en 
gång ifrån £r, och låt oss hellre foitsätta våra 
gärdagssanatal — Ni vill kanske kalla dem tvister? 

om er italiska konst. £r långa söderländska resa, 
och det ovanliga ändamålet, då väl knappt en SkoUe 
-forr rest ut för aunal än krigiska' bragder — ** 

Krigiska bragder? inföll ynglingen, sådana 
utfäktas äfven så väl emot det fula och nedriga, 
som emot fiender med kött och ben. Jag förstod' 
^let icke förr, men på Italias helgade grund bar 
jag lärt det) i Pisa och Floiens liar jag funnit 
det. Mi skulle bafva sett några verk af Andreas 
Tosi eller GiuntaPisano! lii skulle halva känt ti- 
dens under, Giovanni Cimabue, ocli bctiaklat hans 
pensels bragder i Santa Maria Novellas kapeller! 

''Gode äir, härom vai* icke våx* strid ^ jag- 
ärar konstnärens hjeltemod så mycket som ridda- 

■ 

rens: och om Bruceska ätten utsändt flere andra 



Uigiiized by 



i-jS Hermitaget. , 

af sioa barn i främmande land att gä i blodig, 
lek och Häda härsköld, ikall den ide beroinm& 
tig mindre af Er, som lärt att yinna vackrare^ 
men kanske ej lättare segrar genom färgeis sälla 
utgjutelse- Sått Er, Patrik Brace. Ja, elter gi 
|hun ock &ter^ men se blott icke så sorgsen ut» 
Har Ni icke ännu upptäckt skönJietsj^rmiden? 
Kr M an l&ngre tvefaågse om orsaken, hvarför 
menniskoma ej åsämjas om hvad egentligen skönt, 
hvad fult äi ? Nej, härom är Patrik Bruce vissl 
icke mera osäker fift — *^ 

Och, om )ag ej skulle vara så fullt säker i 
denna förfärliga fråga? ' , • 

*'Sk hSr t« ex. en qvinnaé infall: Den menai^ 
ska, som en seraf kysser^ då hon ligger i vaggan , 
blir i sina dar en skön Blennlska* Den målare, 
hvars penselskaft en ängel under arbetet kysser^ 
gör ett skönt Ycrk/' 

Stolta bd y , Ni bar löst del Skonat butgrund-^ 
lighet blott genom en ny gåta. Hvem kunde med 
denna regel bilda sii^ till konstnär? hvem tränga till 
den hemlighetsfulla grunden? hvem veta, när haa 

ens vore der? 

''Ingen kan tniga sig, tror jag, till en kyss^ 
af ^rde, minst af éö osynlig Silfid, Cherub, el- 
ler — kaUa din odödliga vän hvad du vill. — Men 
skänker hon din stift en kyss, så lyckas ésk!^ 



Digitized by Google 



* 

HERMITAGEti 1^9 

* « - 

• Om jag ock iiuge tlea sälla seraf-skänk, att bil-» * 
da hyad skönt vore — elfer , om jag sjelf irrån vag^ 
gan erhållit ea skon foirni ior min egea varelse — 
mån icke menniskorna ändock i tusen tyister skuU^ 
söndensHta mitt käraste», min gladjeZ nAgre skulle cr« 
Ikänna^ andra förneka det^ alla vaia osäkra^ och jag ? 

''Du bedrar dig, tror )ag, om det $i9na är 
logen tvist) har aldrig varit, och blir icke. Der' 
d^t finnes, står det e[ under enskiida tyckens makt; 
det har en enkel ^ himmelsk förmåga att intaga, 
liksom det allmänna, djupa Samvetet att öfverty- 
,ga» Med eller mot våra tänkesätt, lexor och priu- • 
ciper^ -fattar det oss,, höjer och eger oss — ^ frän 
den siwid nem%en^ då vi märke att det är. 
För mången menniska ar det Skona icke till, hon 
.Idiffér det ^ varse; det är då mler för henne > 
.hQjpi fornekar det också dä ej, .hon tvillar ej dci- 
.tun^ hön blott vet ef dei*afl Detta underbai*a ar 
antingen för dig hvad det ar^ slLÖnt| eller är 
.dig ännu omärkt,^ ofupn^st^ ofödt, o — * 

Hurii kilade , om så Sr^ nånsin ea tvist uppstå ? 
''J9g veiicke, Oca efter hvad jsig hört af cd^;a , 
.^ider, löia de det vackra^ Här äro tusen foi-* 
..mer till i hvars mans ego, giUade af sOmlige, 
: ISrka&tade af ^andie efu^r.nyck. el ler ^ smak. De 
äro tillgängliga för alla, lig^a under hvar men- 

. mskas Mn&ande omdöme^ hyllas således ^oUka i^f^ 



Uigmzed by GoogIe 



r8o Heumitaget. 

ter tänkesätten. De bero af tycket och ijidivi- 
duen, kallas fula af den de misshaga, eljest vach^ 
VBu De måste ej vara obetvingliga, som det skor- 
na sjelf ar. Har jag orattj Paliik? men mig fö- 
rekommer , att det vackra i konst står på samma 
höjd blott som största delen ai det cwUa i La- 
gen, hvilket far rätta sig efter tider, folk och 
länder, och är bra annat an vissa Öfverallt oef- 
lergifliga punkter i crmmaZ-statuterna. Det står 
ock på samma höjd blott, som det rika aulai 
ficholastiska sattser i vettenskapema, h?ai*om fag 
på eu tid böi t ej så litet talas af resande från 
Frankrike. Deremot — vän och målare! — synes 
mig det Sköna i konst, som samvetet i vetandet» 
det är raensklighetens, ej menniskojinas; det rår 
om oss ifi4n den stund vi se det* Men det Vack- 
ra och Fula äro de enskildes hemmanslotter, icke 
slägtets. De gå ej en gång öfver tidens gräus kan- 
hända — de ega ingen odödlighet — '* 

Is griper mig, sade Patrik, och hans unga 
spleenfulla ansigte blef härvid än blekare; jag har 
ofta tänkt åt detta hålL O himmelska härar ^ 
hui'u mycket kommer då ej att dö och rent för- 
intas! Många af mina vänner i Pisa hyste sam- 
ma meningar och upprepade ett heligt språk: 
' ^'det onda skall dö den andliga andra döden och 

-del |ala med delP Uvad hopp om evighfet hafr^ 



Digitized by GoogIe 



Heamitaget* i d i 

då vi och ^våra verk? vi, som knappt hafva aa- 
språk på det vackra, an mindre på det skgna? 
ja^ våra arbeten skola sjunka i förgängelsens rys- 
liga armar, ej ett sant lif, ingen varaktighet , in* 
gen odödlighet v&ntar dem! 

^'Det goda samvetet är evigt ^ rads- ieke Pa- 
trik — och CD stund, du icke anar^ torde nog en 
osjnlig van kyssa ditt pensélskaft.'' 

Ki hänvisar således konstens grund Ull ett 
mysterium? vi skola vänta på en andcdrägt iirån 
silfidens läppar? förutan den skulle vi vara intetf 
ej något kan på menniskosätt inläras? 

''D^l iurckommer mig, att det vackra och fa- 
la kan man lära sig Uttgöra, men förmågan af det 
sköna är en skänk, ett lotto. Om det vackra eller 
fula blott äro dödliga ämnen, fångna under tider 
och spridda tycken, så kunna de väl falla eller 
stiga, glömmas eller läras, försummas eller inhem- 
tas. Men Sr icke det Skona i eder konst, hvad 
Kåden i religionerna?'' 
^ Vi hafva då tillräckligt skal att. förtvifla. 

"Ja — eller att vara fullkomligt glada. Jag 
tycker att i det sköna sjelf ingåi* ingenting af re- 
ligion, ingenling af samvete egentligen; men det 
är dock likt både nåden och samvetet deruti , att 
gilvas för intet när det gifs, och vara oomtviste- 
Itgt, nar det iins, som de. Men, hvad tänker jag . 



Digitized by 



1 83 HfiEMlTAOtT. / - 

då om arbete, lärdom, flit ocli taleuL? jo, jag- 
tänker , att eo menniska genom dem kan tillvinna 
fiig fönnå|{a i allt det vackra , sy »tematiska ^ %ur- 
*iiie$siga, utför-Kga, renl mångfaldiga — hviiket sam— 
manlagdt -väl utgör en omätlig verld. Har Jhon 
nu genom kuoskap och hög färdi^et vunnit all-* 
makt cifirer den verlden, då bänder ^ att hetmes 
osynliga van ~ om hon har en ^ med rin kyaa 
låler en glimmande blixt slå ned uti arbetet , 
Skonhet står fram , och Ja , det ' händer sS^ 
^ger jajg ; ty mången gång bänder det också icke — 
stundom viunes med arbete intet, men stundom 
finnes.'' 

John Bruce, som e} deltagit i samtalet, eme- 
dan han, sittande i skogshusels dorr med dager 
från sjön, läst David Murdochs undermttelser om 
boskapssjukdomar i Argyle, hörde nu händelsevis 
något af det sista, lade handskriftea undan, och 
sade: ' jag vet icke om Beatrice och Patrik anse 
deras öi verläggningar för ett arbete, men säkert 
tror jag att dermed ingenting vinnes/' 

Arbete kan det val icke vara å min sida, 
svarade hon, då jag egentligen blott upprepat 
eller oniklädt några brutna ord af dem jag hört 
MV de vänliga .tvister, Patrik sjelf anfört iiiun sitt 
.älskade Florens Men Sir John bör icke undra 



Digitized by Google 



Heumitagst. i 83 

fortfor hon leende, att dylika strider nu intaga 
min sjul, ty de äro den bästa utvexling emot dem 
vi förr hade att kämpa i vårt nordiiga Yiidlaod* 
En Stuai't, äfven på qvinnosidan , älskar kamp 
såväl som någon Bnice: men då vi haft nog af 
kroppsliga I blodiga fejder förut, innan det åter- 
fallna arfvet och lyckans lotto bjöd oss hit till- 
baka till våra fädei*8 goda Skottland | så har' det 
uu på ett mystiskt sätt roat mig, att i vår fred 
ändock ega krigsämnen , ja , och af ett främre slag: 
Patrik roar mig med dem dess mer, som jag i min 
tid aldrig liört derom, det är något alldeles pytt 
i InvernesSy tycker jag. Emot den djupa glädje 
han således skänker mig, får han i utbyte kän-> 
nedomen om våi^a öden i molu täcka Sverige; och 
ar det ej alltid jag, som härom underrättar ho- 
nom, så gör väl en annan af mitt kön det annu 
rikhaltigare, fast stundom kortare, såsom jag emel- 
lanåt af honom hör klagas. 

"'Jag gillar nog Patriks mening, sade John 
Bruce, att med historiska skilderier pryda vara 
väggar* Han gifver så en gärd af ära åt vårt. 
kära, förflutna Sverige, som i landskapers un- 
dratisvärda tycke ej har sin like utom vid Lochys 
strand. Han giiver ock der med det bästa intyg 
på hvad han vunnit al sina söderländska resor 
£tt önskar jag blott, tillred färgerna snart" 



1 84 Hermitaget. 

Utkast och plan måste först ooga öfvervägas^ 
sade han med litstirten. 

'^Sir Patrik landskapsmålare Lar till sluts rätt, 
ingen klok man förhastar sig, tillade Beatrice. 
Men, efter vår gemensamme vän^ Siv John, nu 
sällar sig till våra betraktelser, och han ar ea 
Yigtig person i vårt hus, hvad säger Pati*ik? skulle 
det icke vara rådligt, att med honom uppgöra 
planen för de till&mnade svenska taflörna?'^ 

Härvid steg en glans i den äldre Bruces ögon, 
det var som vaknade barnet i honom. Han bort- 
lade Murdochs manuskript, nalkades sin broi^soa 
och sade: jag har hittills så flygtigt hört dina 
tankar, att jag om dina målningar vet ratt intet, 
mer än att det skulle mycket fagna mig se Sve- 
1 igc öfver mina dörrar och kaminer. Men för- 
klara mig en sak, Patrik Andrews, kunna de i 
Floreas aiaiåla hästar ? jag meaar icke små klippa^ 
re, utan ståtliga gångare? 

''Giunta Pisano har ... jag mins icke ratt • • « 
.helgon, menniskor och intagande landskaper sys^ 

se Isa Lie oss niCiit." 

Går ul ven au — jaja, det torde väl vara oaiojligt, 
att rätt se, märka och afleckna allt på ett så 

behagfullt djur, och hellre än att du skuUe måla 
ca äUid^liiagst illa, vill jag icke åe ca skymt der«i 



L/igiiizeo by 



Hermitaget. i 85 



af. Men säg mig» hviika^ ämnen liar du annars 
tänkt taga för dina taflor? 

''Jag har först, sade Patrik Andrews, ämat 
framställa den förskräckliga anblicken af det Jbiin-^. 
nande Syartyik, påtSndt af de hertiglige parti-^ . 
gangarne» Midtemellan Kgorna står Beat]*ioe Stu^ 
art, öfvergifveo af sin egen riddare, som rest till 
'konungen, men omgifven af sina barn. Hon bil- 
ler ett kort svärd i sin band, och beslutsam går 
hon IVain mellan röfvare, häftar ocli spjut ^ ilid- , 
'dar sig och sin ätt undan eld och mord. Sko- 
gens mörker skall herrska i fonden, det var deui 
som emottog liciiue. Efter min tanke kan jag 
knappt genom någon ypprare tafla förherrliga 
denna branche af Bruceska slägten, oiu den c] 
snarare tillh6r den Stuartska. Men min andra 
målning skall ej eftergifva den förra innehållets 
* * vigt. Här ville jag franislalla den scen i nej- 
den af Ramundaboda, sjelfva bataljdagen mellan 
konungen och hertigarne, då Beatrice , efter den 
svåraste och hjeltemodigaste vandring ifrån sitt 
förstörda hem genom otaliga orter Härader 
heta de ju der i landet? — slutligen framträngt 
bit, och Gnner riddaren omgifven af svenska 
knektar, beskyllande honom för förmderi, skäl- 
lande honuiu ior utlänningen. Hon står fram 

med hotande ställning ; pekar med . ena handen 



Digitized by Googie 



1 86 Hermitaget. 

pä siaa baroi med den andra på Svenskarne^ ocji 
säger: ''Siv, de hafv« skäl, som begabba dig! 
)ivi skulle du spilla blod foi* ett annat rike, äa 
jtlitt eget folks? men återgif rätta fosterlandet åt 
dessa barn/' — Ifrån den stunden var er resa 
till Skottland besluten, som jag tror, och om är« 
▼en min faders bud till Er sedan lättade, kanske 
{låskyndadé öfverfarten ifrån Sirerige, ville jag lik-^ 
väl med penseln fatta just det ögonblick^ som af» 
gjorde vändningen i ert öde.'* 

En af taflorna måste skildra mötet i Warn«- 
hems skog, inföll lady Sofia, som hittills bibe— » 
bållit tystnad. 

John Bruce syntes ej ense med sig sjeif^ om 
han för sia brorson närmare ville hafva samma ii- 
banget förklaradt, liksoni han för Skottaroe i all- 
jnänket förtegat flere af de sednaste tilldragelserna 
* på fasta landet. Under de är, som gått, sedan 
han lemnat Skottlands vålnad , eller nattliga TviN 
lingssyster så brukade han kalla sitt i blåiga 
minnen töckenomdarrade Sverige — hade liaii 
tid eflier annan fått underrättelser öfver hafvet; 
De biikräftade hans dystra förmodan ora Wal- 
derosirs fortfarande gång allt utföre — ej blott 
, i lycka, men i seder. Slagen, berättades han al^ 
drig mer hafva bekommit kronans myndighet i 
sina händer ; knappt en tid hennes halfva sken- 

t. » 

r 

Uigmzed by GoogIe 



Herxitaobt* 187 

glans om siaa tianiDgar. Om honom tala de Sven* 
skes bSfder, huru haa i sin tid varit utmärkt för 
manlig fagi^ng^ liksom Juditlis skönhet forliknas vid 
en himmelsk ängels*). INu cgde han blott titcluuf 
Oölarike, och äfveoden hade sedermera förs vun* 
nH. Waldemai'S ki^iugsväfvande ielnad '^*)9 bland 
annat föranledd , sade man, af hans fienders plan 
att i någon okänd , men för honom högst smärt* 
sam afsigt nalkas främmande kuster; hans idrsök 
att ikied dansk hjelp ånyo eröfra sitt rike;* hans 
elastiska uppsprittande vid hvarje nytt missöde^ 
men stiara försjunkande åter uti... John Bruce 
kfinde dessa och än flere skuggor ^ men af kärlek 
till sin aldrig förglömda ungdom hade han skänkt 
föga och enda«>L brutna delar af händelserna ät 
in vänarne. i sitt hus. Likväl meddelade han små- 
ningom mer och mer* Ju äldre olyckan blir , dess 
mer blir hon historisk. Hon stiger fraai ur det 
sörjande hjertats kamrar, hvars väggar samman- 
' sjunka till ett kuiabcl öfver smärtan. När Olyc* 
kans nymf så m* bröstet tradt ut i dagen, upp- 

*j Herr Hiiiro mins knnskc den **gambla och viidljrfT- 
tige Rijoi-Kruiiikajis** -verser om henne: " ' 

Tlicn tijflh hon til SwfM-ipo kom» 
Tlin war lion icke utliau som 
En Engcl wurc alf Hiinmcfrijk 
Swa war hon stoiU ok. iiufweiik. 

Furst i sällskap med sin dr(Htiii ig Sofia, och deras 
gemensamc son 1 I^r^narfving^o, prins Erik; sedan cnsaoi. 



I ö8 HEilMITAGET. . ' 

tage» boa a£ Tecknaren , och af henne bildas eo 

''I Warnhems ftkog?'' frågade Patrik Brae^ 

med en bhck på den Djrnf-lika ilickan vid Ceatri- 
ces sida. "Jag trodde, att lady Sofia icke nelLat 
inig någon tråd i sina. skiftens väfnad?' 

Det var, inföll den unga Svenskan ; några dagar 
efter Ramundabodas natt» Jag gick ensam med etfL 
okänd qvinlig gestalt, sedan hon och jagaflägsnat 
oss ifrån en annan rakvuxen manuafigur, hvars 
flammande ögonkast fag^ aldrig förgäter. Jag visste 
ej då, o helgon, hvad dessa två hade alt betyda 
for mig och för hvarann. Men vi hade iedaii ile- 
re dagar skilt oss ifrån honom. Måla tttt,aehPsi« 
trik • ett högt berg med mörkgrön moö^bevuxca 
^ets . • rSdgult skimmer fi^n Augustimånen . . utför 
ena kitppsidan en fors med vi^eda, brusande vat«* 
len, som bryta sig med hvitt akuin motiyraupp-' 
skjutande hvassa lanter. På venster der bredvid 
en Oubbe, liggande med sänkt hufvud ochandent 
åyddy bloddroppar från hans tinningar hoppande 
bort på forsens fradga. 

''Amaurys fall ? är det ej hvad iSi förr en gång 
namt, då han på hala klyftors väggar ej bäfvade 
att söka örter åt £r och Grefvinnan?^ 

Ja, han vur den^ som först txäifade ossbåda^ 
mig och den ({vinliga skepnaden . . föx henne ficl^ 

■ 

- ■- v 



Digitized by Google 



Hermitaget. i 89 

jag snart ett mmn • • ja, hon äi* ock deo, som* 
lii har hor lallas the Gountess ... i Hemlandet 
har hon en annan titel begrafven. Förökad fata 

omgaf oss efter munkeDS död, blommorna sulo äa 
i hans hand, men vi voro utan god ledsagare i 
öcknen. Teckna scenen i den blink, då vi för-» 
gäfves sökte upplyfta lionom, men, vid ett ljud 
pi afstånd, vände våra ögon åt höger 9 och vid 
skogsstigens ytteista slut i månglansen varsehlefyo 
iommande figurer — 
''Hertiglige fiender?" 

Patrik, nej* Jag såg riddaren, min foster-* 
-fader, och henne, som jag ifrån minnets ursprung 
ach anda dittilb kallat mor. Åfven alla dem, 
som jag kallat syskon , såg jag. Tåget nalkades • • 
den dcepnads majestät, som de funno vid min sida, 
var dem icke obekant • • blickar af • • tankar öch 
ord vexlades • . jag förstod då ej mycket, men ifrån 
denna stund hafva vi aldrig åtskilts. Grefvinnan 
följde till Lödöse kust, och öfver hafvet hit till 
våi*t nya land. Svenskarne trodd — * 

Sir Braces blick mulnade — 

Men äoiia fortfor: Svenskar ne trodde henne 
i Varbergs slottshvalf. - Underbara minnen från ku- 
sten, innan vi gingo till segels • # men jag bar icke 
nog qvar för en hel taflas drag, Patriks, en för-»- 

farlig grotta I meamskoiåDga^rinnaiide ljus oM 



» 



Oigitized by 



igO HfiRMltA^OET» 

benrangel mins jag.» kvad Svenskarae talade eller 
trodde der , står i förbleLnad aflägsenbel • * sydt 
€9 konuDg skulle » ^ 

''Damiana giiäggar, lady!'* 

Vid diea djupa tonea af dessa ord for Sofia 
tilUaoimADS^ teg tvert, och sug med hastig skrackr 
på Sir Broce& itvip^ bårföslet ända till hakan mörk* 
nade aosigtai 

Beatrice förstod varningeii af riddarens be** 
kanta-^as^ den han brukadet^ när för mycket 
blifvit sagdt eller var pä vägen att sägas* Hodl 

upptog samtalets, d^^rrande trad. 'Xj ijuft, ej riitt 

8r att påminna om allt^ sada hon» ££ker en pana 
tillade hoQi, med leende åt den sidan af xuminetp 
der Sir John befann sig: ''Taflor måste vi ändå 
kafva. Jag föreslår^ alt till de ofrig« komponera 

en^ hvars innehåll jag öfyerlemnar till £r allaj» 
cm det kan kallas sorgligt, lohn Bruoe kommer 
ihåc sin gamle gode )i*gare^ '"Lordens ludna vaoj^ 

.Älea Patrik skall förstå min mening med tafJan^ 
och derfore begynner fag vid början» Ifrån Waro^ 
hems skog till Yiken^ såsom svenska haMustea 
låter kalla sig, hade vi en dryg väg. Hela laudet 

. var uppfylldt med stigmän och ströfvare^ än J^t^ 
tiglige, än kunglige; försigtigbet b^ef oss nödiga 

^kvar främling vi ti^äffade, kände vara farlig. En. 
dag kommo vi på ta slätt, i ett sbire^ som kallas 



Uigmzed by GoogIe 



Hermitaget* 191 

0 

Westergötland| och funno en man i sorgligt skick 
wndra sin väg fram 9^ en kraftig pfik han 
dock» Måla ett antat hästar, hvarpå vårt sällska|^ 
befinner sig^ och midt framfor dem en trasig man , 
aom, det ögonblick haik htfr traf bakonksig^ vri~ 
der hufvudet om. Hans verntra fot är redan upp-* 
lyft till flykt, men hans högra öga fasf nar på den 
lillaL Sofia y i en blink fattar ban betslet på be»» 
nes häst» och vi tvingas att stanna* ''Hafva Qdina 
kx>rpar sjungit for dig? släpp hästen! '^ropade Sif 
&*uce^ är dn en vansinnig!'^ ~ Mef^ en kuoglig^ 
en flykting (svarade han)^ men sel Damoyseiles *) 
iMst skall fag aldrig lemna» ^fce delen af bana 
«asigte visade så mycken godhet, som den nedre 
öarraktighet^ vi förmådde dej-före ej vredgas, men 
ålade honom att snabbt gora besked för sig. 
^Odins fåglar hafva ingenting hviskat mig, sade 
Iban, jag vore annars visare r Thors bätte vet jag 
icke af, |iag vore Annars föraämare: Friggasskritt 
såg jag aldrig i^ ^g vore aunais rikare» Dock må 



*j| Damojrsel, cHcyallcresk I^cnänming pa en ung, for* 
näm man. Damoyselle (domiceUa) en ung, ogiit 
^imuK af bord; i sednare tider Dame» ifven Madame» 
soni na vil mest njrttjas i<5r fnur# men äfven kaa 
mvändat för fröknar» på samma sätt tom Lady. — 
Om Herr Hugo en gaug ville för oss afhandla rätta 
språk-förhållandeL eoieUaa n^edelUden» Doaiipeiia och 



Digitized by Google 



193 Heemitaget. 

jag tiga, och e} tala så I jag är cIiris(eO| slog* 
raktare, döpt till namn, huskarl , Tapenksekt åt 
åhjiUslageB berre«< Si f mm riddares boifg har bUf- 
vit sköflad, milt eget Lus uppbiändt, olycksbå*» 
dande bud fi'åii Kunsaborg och Stockholmsskar för* 
kuunade så^ mia hustru har iieode stungit iiii döds^ 
dotter och son stupat, dock är jag en kunglig! och 
jag'går~hvarthän2 hvarihäoär mig obekaot. Mes 
— helgooaoiakterl denna Ulla Dam har jag ånyo 
trSSaty benoes åsyn väcker min vördnad och beun- 
dran ^ här står jag i mitt öde 9 och jag stannar/' ~ 
Sofia påminte sig, hui*u hon förr sett denna ädle 
välvillingy då hon, andra gången rofvad tråsk 
Svoitvik af hertigliga väpnare, skulle föras till StS- 
kesborg; mQu Uslu kysste hennes slöja ugli nekade 

, ♦) Andra gSngen? Den upplysning, som här händel- 
sevis undsliippit handskriftcus författare, är oss gan.* 
fika välkommen, Herr Hugo. Hela den i fiermita* 
gets föregående höcker befintliga berättelsen om 
fifts bortrOfvande frUn STartyik, ipötet med Erasmns 
och befrielsen vid Stäksundet, var således icke det 
fSrsta företaget af denna ^irt emot henne, utan ett 
sådant måste af hertig Bengts skaror hafva akett 
förut och äfvei) misslyckats > ebtira der6m ingenting 
vidare förmales i denna tradition. Då blir det äf* 
iren klart, hvm de stimplingar med Brefvexlingen 
o. s. v., som omtalas i början af sjunde Boken, kun* 
de hinna utföras emellan Sofias för åta bortförande» 
och Jöran Porses ankomst till Hans atanför Svart^ 

vik» HäfdeA är ofta dunkelt men kan doek redas» 



Digitized by Google 



Hermitaget. iqZ 

all tjena hennes, röfvare. Vi hade föga talat 
med fiämlingen på faltet, då ett bulier frånnord-* 
ost oroade oss^ en rote af rofiai'e, prydde som 
folkungar y kocnmo efter oss. Na är det som den 
främmande med skaf kan kallas lady Sofias kame- 
pe. Sir John - hade nog af att försvara sig och 
vår venstra flank, men främlingen utdelade kring 
3ofias hasl så kraftiga påkslag^, att ingéh vågade 
nalkas henne; utan bryn ja och sköld likväl » fick 
hau mänga djupa sår^ och eii ring af hans blod 
på marken omgaf hennes häst. När stigmannen 
jflytty satte han sig utmattad vid hästens framfötter^ 
nien ri stego alle af, och Sofia giet af ömhet for 
»in försvarare, hon ref stycken ur sin slöja och 
förband hans sår. Då for en glad glans öfver den 
sittande främlingens uppsyn. '^Jag har varit osall 
nog under himmelen, sade han., |ag har- mistat hus** 
bonde, liiis och hustru, men nu ^cfver jagenstor 
Stund, jag får hålla denna adliga duk i mittahän<-. 
der^ och en ung, förnäm qvinnas ögon glimma 
fur min skull af vått! Men gråten ej, J af Va- 
pen ; gråt ieke fruar, fröknar och barn , j^g dör ickti4 
Jag skall ännu lefva, jag känner på mig, att min ba-* 
na som vaktai*e af skogsmark är förbi, men jng skatt 
börja och fortlefva som vapenkunnig! ja, jag har i 
dag gjort profvet — skall Ni neka mig, alt följa 
Er som en vänlig skugge, en pdmjuk rådgifvare^ 



Digitized by Google 



tu dugtig karl?''— ^ So&a, tillhvUkeD haqegentU* 
gen vandt sig, log, men STamde intet. Snart deiv 
efter iosomoade den tappre 9 ock hoa uadandrog 
sig ej att hålla hans hufvud i sitt knä, hon smekte 
sin försTAfares gråiprSiigda liår* Vi måttf} lunge 
rasta. Hog Patrik ^ ¥iU Ki se originalet till dea. 
iränliga skuggen, så finner JMi kouom på Robin-* 
hsLy. Han upphörde ef att vara trogen Sofia, ooli 
vi funno rätt nyttigt i dessa oroliga tider, attbaf^ 
▼a en så rättskaffens följeslagare, äfven öfrer 
hafret." 

Det måste då utao tvifvel vara samma per-* 
ton, inföU Patrik Bruee, som är s& road af rår 
•kottska jagt efter grSlsvin, och som hÖU det nan^ 
aktiga biulloppet? 

"Sti^ det är |ust denne ja*gare pi Aobinhaj, 
som vårt folk kallar Lairdens ludoa vän, äfven 
Tuppen. Det är han, som ingen högtidsdag luter 
vildt fattas på vårt hord, men i köket bestämdt 
förklarar: "stek hur Ni vill, men denna (han pe- 
kar på sin fetaste fågel) skall blott ätas af deo 
adeligaste ibland £r (Sofia).' ^ Det är han , som al-* 
drig upphör, att hvar helgdag gå i en utsliten ^ 
bjömskinDsmössa, och deri satta guldvifvor om 
sommaren, eller en tallrisqvist blandad med tupp- 
fjädrar om vintern, emedan iinissan ur den enda 
klädespersedel han eger qvar från Sverige , och på- 



Digitized by Google 



HBRMITÅMtV 195 

Uninner honom om den tid, dä han på stora utmar- 
lier hysté så myciLen omsorg och kärlek fSv taHar 
och skogsrosor. Det fiittas. faooom icke hufvud** 
bonader och nya kinder, Patrik — nej! Sir Bruce 
liar så mycket fagtgagn af honom, och hyser 
€Q så egen liktning för sin svenska antika att han 
skänker gubben alla dess behofver af rätt fint ^ 
^lag. Sådant nyttjar mastar £rasmU8 dock allenMt 
om h vardagarne y men, näi* han vill vara präktiga 
tar han fi^m rin barslitna 

Skämta ej öfVer min Svensk, sade riddaren» * 
TÖr Sfrigt dansade du sjelf rätt innerligt på hans 
broflopp, och jag mins, du sjöng dervid flera STen* 
4ka visor, med ögon, som — 

''Ja, älskausYurde Patrik, så gör alltid John 
Binice* När jag beslår honom med hans underliga, 
dunkla tycke för aiU svenskt, vänder han sig*strax 
emot mig med den anmärkningen, att jag sjelf * 
hemlighet hyllat* det sällsamma o^fandet ty jag 
kan på allvar ej kalla det ett land, och om jag 
Skall hålla af Svenskarne for något, så Sr det 
for deras uppriktighet, att kalla ett af deras vid^ 
sttåcktaste härader Oland. Men, John Bruce tror 
mig icke, hvad an jag säger. Jag mins dessa hygg* 
liga ynglipgai*, som en dag kommo till Svartvik, 
då jag hade ^lumnålat en oingaidimjg, och fiå- 
gade hvad jag tänkte på? Men, som de fingo det 



Uigiiizeo by GoOgIe 



infallet alt slicka pfl stalettt och fuano fargéfi 
beskf medgåfvo d^, att mitt foretag vore klokt 
DOg for att aiiiåila liuudar och annat okyooesf^f 
$om brukade med tmgan påhelsa allt kvad da 
t4*ätfjBi| men emot folk tjenade det till iotet. Sk^ 
d^nt är i iinden Sveoskarnes hegrepp om behag 
# och konst 9 Äh de aro högst treftige* Dem skulle jag 
iUska? nå ja^ hvar man har sin smak. Jag muo^^ 
Patrik 9 när JN i furst kom Hem frän Florens ^ fråga* 
de Ni mig en dag^ huru det stod tiU oied det 
)urtistiska i det land, hvarifi*ån vt kpmmit, i 
obygderna. — I hedentiroa var hos Svenskar och 
Goter den sed att e| falla för bräcklig död, men 
antingen stinga sig med spjut, eller från branten 
af en Sttestupa stortå i klara famnen af en kil* 
lås glas. Var rättvis, Patrik, och medgif ** 
^tt detta är ock en Koo^tl Att välja en frisk un- 
dergång framfor en sjuk — att i Döden sjelf kun* 
na se ett skönt det är svenska lynnets ione* 
burna konst, livad säger du deroui^ artist? Lif-- 
Tets och dödens forfarliga eller åtminstone out* 
säjliga konst skall ingen tid upphöra att ^a >ina 
idkare i kamparnes . • ända till hemskhet tysta . . 
Tålnadslika hemvister . . och ändock rörande 
ömma, om du vill Patrik • • jag älskar af deras 
Yisor många . , deras unga flickor hafva ansigten^ 

likt 



uiyiii^ed by Googie 



HfilUtllTAGEt. 

likt hennes här vid min sida, se hit . . deras gos- 
aarsbardu aldrig sett! Men tjstnom, PaUik — allt 
det der Ullar icke du konst, och med skäl. Konst- 
närer i din ineniug kunna aldrig gifvas i Sverige 
Jo, tyst jag har hört likval, att af ålder funnos 
der Holskalderj män, som hade den vanen att, 
■Sr de slutat sina strofer, ii ett smycke sig tiU- 
kartadt feéa Honom, sMn de besjungit Hur gillar 
du det? Konstnär af kärlek tilj konst allenast s% 
jag der Snnu ingen. Men, rätt eftertänkt, vore ej 
omöjligt, au ock sftdane der kunde uppstå. Ty 
det skuUc liU innehåll och öde i Sverige vant det- 
•amma som min, kastaade sig i ättestupa — och 
hviiken sed är mera egentligen. svensk?" 

Fåiangt dätfer Beauicemed undeihga ord sin 
»änskap för vår ungdoms gemensamma land. De 
hertigliges rote var dig förbaUig med skal, men 
för Öfrigt säg du dig glad omkiing i våra obyg- 
der. Tala som du vUlI — ett aimat bevis ger 
du dagligen — och tack för det, min Beatrice — 
ett bevis på aktning för nordisk fallen storhet. 
Vår gäst — hon är nu ute — den höga Gäst, 
du här för de underbaraste vådor söker bevara 
— du skulle ej visa dig en så god, så fullkomlig, 
«å klok vårdarinna eller rältaie vaktarinna af 
henne, om ej vördnaden, nej det är iör litet, 
om ej i^ärleken — . 

9 



Uigmzed by GoogIe 



Med hastigt besiauancle och Dastan blek upp* 
tt^; BeatricjS: ''Hon «r åtl^ iitel~ kvad? — dock 
— ne) Bruce, denna gäng k»n det farliga ej yara 
i fråga. Hon ili endast i ett af sidoi uiiinieii, jag 
hörde nyss den oéfterhaffilili^ takten af hennes 
steg, och några sakta cittexslag. Dessutom tord« 
våra farhågor ej tara alldeles grandade, ti bära 
ej lägga för stor vigt pä kusthoernes herättelser, 
och folkets forklaringssätt TCt jag ej om jag kan 
dela." 

Älia satte sig^ ännu ett harmoniskt ackord 
klang frän nästgrUnsandc rum, ehuru så sakta ^ 
att det knappt var hörbart för annat an de när*- 
varandes innersta ton-aniugj man öfvertygades lik- 
väl deraf tillräckligt, att hon befann sij( inom - 
^husets forsvai", lugneis oeh glädjens känsta iler<» 
kom, och ingen återkom hellre till sitt, än Arti- 
sten. Patrik Briicé stide: "iäg icke bibtt gillar 
luiu lasters förslag%att göra en tafla af nraster £« 
rasmi upptäckt på Vestgöta-slalten ech^ians täp* 
perhet kring damoyselle Sofias häst| utan jag kan* 
■ ner en oöfvervinlig klst att af honom bilda fle- 
re skilderiar äfveti rörande hans tif i Skottlands 
Åtminstone miaste jag afteekna ^'Tuppens broiiopp 
•ch.derunder^^skrifya i ord sjelfva hans frieri till 
sin Er^estine. 

''JNågra långa, blå och gula fjädi^ar ur en 



Digitized by Google 



H£AMITAG£T. * • '99 

tuppstjert hafva förskaffat honom det der nam- 
net, Patrik, men tro ej derföre, att vårt folk ior- 
aktlir honom/' anmärkte Bruces maka. 

Utlrycket '"svenska färgerna'^ har jag äfven 
hört göras af våra gossar och flickor med eu glad 
mine, men iogen känner o$8 r&tt, som ^ror för- 
akt Qcb hän ligga under vårt leende. Erasmus 
. sjelf misslar sig ej en gångderpå, och, om jag ej 
bedrar mig, finner han sig ihland oss ganska väL 
Men rain faster, jag har ett heit annat bekymmer,, 
fortfor Artisten. Jag har sett min hufvudperson 
i så många ställningar, i grupper, som ejtertrddi 
hvarandra. Hvilken händelse skall jag val ja? Jqig 
ville hafva alla, men det är Måhrieig obeskrifliga, 
oofvervinliga, odödliga oijcka, att Taflan ej kaa 
omfatta' mer än eH Nu. 

?'Hå, det är objeipiigt, tag det med lugn, 
min van/' 

Jag skulle vilja af måla folksamlingen under 

dcii iilora Allark»-eken, der un^omep på Robin* 
hsLj samlas att fir^ 5:t Dunstans fest och sluta 
med mälskjuXniog. få ena sidan sitta de gr^hå-» 
rigc of mankönet , och alla matronor pj den au* 
4ra^ för att bese och glädja sig öfver sina smurtia 
afkomlingar. Hastigt uppslår ett skratt och gn^: 
- '^Svensken kommeri Ti;i|>pen ikommerP' och de täf- 



200 IltUMlTAGCT. 

lande bortlägga sina bAgar. På framträder er bc- 
pi*öfvade Jägare i sin ludna mossa/ utmärkt den*- 
na ^&ng genom dubbelt så många guldvifvor och 
höga tuppljadrar. Han går rakt fram på den sto- 
ra platsen under eken, der all ungdom tystnar , 
ger vika och betraktar bonom. Nu bugar hau 
sig ridderligt ocli ganska vördsamt till venster för 
matronoma, till höger för godsets gubbar , kring 
Uvilkas mungipor bruua skynklor redan sam/a sig 
i halfcirklar^ likval ler ingen ännu uppenbart. 
''Jag är från utländska långväga haf, säger han, 
"tilläten J, att fifven Utlänningen firar denna dag 
för sin egen räkning?" ^ Allmän spänd tystnad 
är ett ja på hans ii aga. "Ja, fortfar han, jag är 
en ärlig maii, men olyckans drakar hafva med 
ettergröna b ufvuden flugit omkring mig och mitt 
htis. 3 mine Skottar begripen, att en Svensk 

* kan sörja. Jag har haft en hustru i Stockholms 
skär, förträfflig fast icke adel ig, utan fattig bon 
som jag. Mina dagar med henne, de voro min 
tids Stjernor, såsom klerkerue säga^ de voro eu 

-tkSoldager, och afven en Månglans. iS^u lefvermitt 
bröst i Höglands*snö, och inina ögon hafva inga 
ögon att möta, när jag är i kammaren. J mine 

' Skottar firen denna dag som en högtid för Er; 
jag vill fira den som en högtidsdag iör min af- 
gåugna hustru^ och uppresa henne till axtt ea 



Digitized by GoogIe 



åminnelBe alt alltid bafva framför mig. YäDner! 
jag. vill gifta om mig. Yörduadsvärda flickor I och 
äldre gummor! låten mig ibland Eder pä delta 
ståtliga rum midi ibland målskjutningar och förnä-> 
ma fuictag utviilja mig en grå, uii varsam och iir- 
1ig en, lik mig, som vill bo hos mig och sköta 
mina saker i min kammare. Fordom, den tid jag 
▼ar gift och egde barn omkring mig, redan då var 
jag betänkt att utse min andra hustru, och i henne 
hafva en rask, ung och bui tiger en , emedan hon 
skulle ansvara för barnen. Men sköflingens eld* 
örn fann mig, och krigets gam har icke skonat 
mina barn — jag behöfver nu ingen ungdom i 
mitt hus. Långt helke önskar jag mig nu en ma«» 
trona, helst enka. Vänner I jag vill iiaivaen, sona 
ji mig föreställer sig sin döde mans hamn ja, 
jag önskar en sådan, helst enka, som, när vi 
glade sitla tillsammans i ro i vår kanmnare på 
Kobinhays jagthus, i mig ser sin afledne älsklingji 
spuke, och tillika låter mig i henne ^ en vahiad 
af min aldrig förgätna, första hustru. På sådant 
vis skola vi lefva, trefligt, underhålla oss med 
samtal, och fullkomligt bereda hvarann till. .slu- 
tet! till det eviga, stora lifvet, der vi, utom Her* 
ren Gud, äfven skola råka adehge änglar och 
ridderlige andar alt gå i tjeosl hos och vara bland 
deras husfolk i alla tiders tider." — På denna in- 



Digitized by Google 



I 

I 

203 ' UeRMITAOÉT* 

♦ * 

ledning följde intet svar. Ingen éS qvinnorna, al • 
gamla de an kunde våra, syntes vil|a h\\ ett äU, 
skadi spöke åt Erasmus* Men Svensken afskiäck- 
tes ej af tystnaden. Han gick objuden fram till ' 
- matronornas bänk^ och räckte sin hand åt Ev-» 
nestine, hon som i yngre dagar vavil ortens fykt-^ 
baraste skonfaei, enka efter Walter Stoarls page« 
"Tag min hand — . sade jägaren — Ernestine, du 
har Tarit af behaga jag har liStft det af t^irav-* 
dige, Afven jag — så tror jag — i» i grundcu 
ej elak, ej ful; jag har ett godt bord i Herr Johns 
tjenst, jag skjuter säkert, du skall hafva villebråd 
pä din ålderdom : och y om du vill berätta mig 
historier om qvällame, låta nrig ilbka dig som 
ett minne, låta mig anse dig som Marmor n of* 
vanpå min hustrus grift *— så stig upp från bän- 
ken och säg inför folket, att du så vill/' Erne* 
stiae hade den skottska egenheten att ej uiis&ha- 
gas af en sådan slags kärleksförklaring. Hon var, 
när bon log och uppsteg, verkligen så hvit i an- 
sigtet, att hon ej illa kunde liknas vid en mar- 
moi prydnad, efter jägarens ord; hennes ^onbiyn 
och ögon voro de enda mörka dragen på detta mo- 
nument, Kvilka kunde Kknas vid inskrifVen, ty- 
dahde på begrafven , men ej förgängen kärlek* ~ 
Hela samlingen på fältet omringade med bifalls- 
rop de ganala, som lofvade att hafva tinga lijer* 



Digitizec 



HjCaMiTÅGET. ^03 

tan. Folket har kallat Imnfllckeii "fiarnem forloft^ 
ett Mn^9 «am jag gkall sälta undei* deana 
^nipp på laflAii. l&agye fi*ain teckoar jag [elt dior 
i Kobiiiiiay^ sioU^yrkä, der lägger abjbaten deras 
liälHltir i Uvaiauiii ,vigselu iorriittas, och sjeifva 
fru Beatrice, som funnit sin iUgnad i att enkelt^ 
men på det utsöktaste prjda sin Emestiney står 
Imkoni henne i kyrkan såsom brudframma. Bea- 
4ricel jag iär då tiUfölie att eröfra edra anl^ 
,drdg åt min taiiui me» jag bäfvar för den konst, 
som här erfordras. Er blick — jag mins det gan* 
ska val «— innebar hur löjligt JDii fann hela bröl«* * 
loppet, och Ni såg likväl på Ernestines gestalt med 
en stor ömhet, intagen, jag vet ej af hvad» 
J^rudcn , slåeode ioföi* .ett altar, som syntes min- ' 
4re åidngt in hon sjelf , var likväl tiU anblieken 
Sudan, att vi måste upptaga bi*udgummens tale* 
.siitt och kalla henne Skönhetens haiaa^ jag ur- 
«ar skrifva tffieelFiim jmlelu^lMådimå under denna 
^cl af iaflan. Deiefter koiuiner den tredje grup- 
pen -r^ högtidens slut, dans, gästabud, spörsmål, 
Ifikar, kapplöpning, målskjutning, skåldrickni^g 
— allt af lord liruce äuda till öfverflöd föiaa- 
staitadt att lagna hans underhafvande och hedra 
^h^s svenska vän, hvars stolta bi*öUopp ej snart 
går ur folkets miooe/' 

Och likyåly inföU lady Bruce, skulle jag 

% • 



M Heemitaget. 

t 

i 

nästan hellre, än aUa mimlra taflor ofvcr Erasnm^ 
ic Er Ledra och foreviga hanom genom den piti» 
tor«5kft scen i loverary» berg, <k han till all 
' lycka på ett otroligt sätt. genom fintlighet ocb 
ki-oppsstyrka »aSgsnade de tre svartklädde, fråa 
kusten komoe ~ 

''Daraiana gnUggar, Beatrice I**^ 

Pati*ik oeh Sofia sågo hastigt upp på lor- 
den och hans fru, förvånade att höra om cn hun^- 
delflc, kvilken var dem i>cgge aildeies obekant* 



Av du en slägting till' dem 
skjutiuif «å viaa mig tI^ 
gen Ull fiuinecna. 

Sasoii den bleknande, men higna aftonen efier 
en het, färgrik dag^, så var lefnaden i Skottland 
för Jttdiths historia. Minnet af Sverige stod för 
kease med drag af fägring ^ men ofta forskrSckH. 
ga. Detta aftonlif v^r i dea fordna prinsessans, 
sjäi' en klar,, men blek spegel, skinande moL de 
hr osande vågor, som svallat förut derinne^ 

Med folket i orten stod hon i nästan ingen 
beröring, hon talade e) landets språk. De sågo 
ofta på Mngt håll den fina, höga gestalten vandra 



Digitized by Googie 



f 



Hermitaget. . 2o5 

* 

bort åt Mealforvony-Lergen, och återkomma der- 
- ifrån > men anblickens majestät, i synnerhet när hon 
utgick, höll atla så på afstånd, att hennes åsyn 
aldrig upphörde att förvåna. De vidskepligare vo- 
ro ej fria från den tanken, att den obekanta så 
kallade Grefvinnan måhända i sig sjelf vore ett 
skogsrå. En i orten gängse saga hade i långliga 
tider underhållit den förmodan , att vid någi*a 
hemlighctsrulla ruiner i den inre skogen på Mo- 
lisons venstra' strand skulle tid efter annan en 
varelse visa sig. Yalihjon i flere generationer ha- 
de emellanåt hemkommit med berättelse om skogs- 
fruns utseende, hennes långa hår och hvita drägt. 
En fragtnentariäk historia ^) i detta åihundrades 
smak lopp äfven, rfirande råets ursprung och oi*sa<- 
ken till dess vandriogar. I längesedan förEulna, 
okända tider och i ett obekant land skulle en sådan 
der varelse, som icke ansågs tillhöra de aflidne, 
cj heller vanliga Icfvandc mcnniskor, emedan den 
ti'oddes vara utan själ; med ett ord, ett Skogsrå 
skulle hafva vunnit en Enkekonungs ynnest, biif- 
vit hans gemål i andra giftet, men hemskt beta- 
lat hans kärlek genom förföljelse mot prinsarne, 
hans söner. Hvaruti råets illbragder bestått, om- 
talades olika, men hamd hade slutligen drabbat 

Folksagor, liksom folkvisor^ Toroofta gemensammai 



Digitized by Google 



ao6 H£a]iiiTåGE<r. 

henne — och sist m&te hem &terg& titt sitt vSitft 
heai| ödemaå*keroe, der hon ännu Ibrtfor att yi^ 

stas, iiicictidcls i djurhamoy roen stundom i men- 
niskoskepnad. Till minne af sin förforade storbet 
sades hon vid en hrusande back midt i s^kogeu 
'genom trollmakt hafra skapat ett slott, till föi^ 
lustelse, eller sorg* Ruinerna af en antik hyf^'^ 
nad funiios verkligen ännu i Moiisous DoidUgarc 
skogstrakter^ och ehuru de lärde, i anseende till 
flere af brutna pelares klassiska skapnad, bäiledde 
byggnaden ifrån Romarnes tid si behöll dock- 
folket, efter vanan, heUre sin tro p& akogsriel 
och dess byggnadskonst. 

Pik ten var nära iKirlglomd, emedan intet zi 
på inånga^ år visat sig, då den åter i Invernm 
Upplifvades genom '^Svenskans^' vandriogsir. EEen- 
nes i lång hvit drägt höljda bild gaf en skymt af 
det nuui LeiätLat oiu rået,, ocU hvad hon hade 
att göra 1 skogen i Miealfbrvanys bergstrakt sk 
ofta, så ensam, så tyst^^ s^ajtes, cj kunna fä någoa 
bättre lorklaring. Husfolhel på Robinhay forsakm'-^ 
de väl henne vara en Utländska från något nordiskt 
land, troligen Svea eller Daua väldi;^ men det 
äkade snarare tron på hannes identilet med skogs^ 
frun, emed^a legenden om dejoi elaka stjufdrott- 

Mången ti'or> att Aoiaarae sidfig trängt fik låii|t 
vpp i nerdenjt^ som till Inveraessr. ^ 

# 



L/iyiiized by GoOgIe 



nuigen. afven omtalade ^ buru hoa huserat i ^tt 

helt annat land än Skottland, enen att hon biif- 
irit dömd till Inverness's skogar genom St. Inisba- 
nes outgrundiiga makt. likväl yppade sig en^ mot- 
jisjjgelsc, som tarfvade utläggiiing af sagan, deri, 
att den svenska Grefvinnans ^köoa di^g ej lätt 
)i^unde förljJ^as med styggao i ipgendcui. Dfi i hi^ 
i^torien bä^t bevandrade vill^ till förklaring häiiaf 
påminna sig och sina åhörare, att deo vid rtii^ 
pema sedda qvinll^aslepnadea sluudoui vcrkl^|pw 
TOre en äldi*e — sjelfva stjnifdrottningen ; stundom^ 
de^emot en yngre^ nemligep. en ^engående prin*- 
S€Säa, skogsråets för följe rsk a eller öfvervinnerska 
emedan hon ryckt sin olyckliga siägt undan d^ 
^lakaS' tyrauaij»ka hunder.. Pe begge vai:&idernc 
pästodo de initierade — jLunde aldrig åtskiljas. 
f& ryggen, der de endast visade eit lång^,. sid,, 
blek drägt; men hvar oeh en, soia sett dera fram* 
till, hade studsat undan för uaderbarhetea af l£ 
Ddika anleten. 

Be^nnerligt var,, att Judith sjelf af husfolket 
hos sia värd^ lord Bruce, hört sägen oiu den 
tvetydiga Morisoosskogen, inen det oaktadt ej tog 
sig till vara för att vandra bort åt de klippiga 
nejderna, just der ruineuHi iago. Hon stärkte der- 
igeaom det vidskepliga ryktet. Hon kunde ej vara 
^kunnig om sjelfva saken; man omtalade t ex. 



3o8 Heaiiitaget. 

huru hon af hört en af stottsflickornas beslrifning 
på Råets atseeade; huru dess smärta skenad bra« 
kade sitta eller stå vid foten af den högsta peTa- 
ren, der en greo af bäcken skurit sig fram éa 
egen väg och bildat en källa; huru rået deröfvcar 
lutat sig i mörk åskådning af vattnet o. s. v. 

Men ehuru Juditb genom sma täta promena-^ 

der gaf de skrockfulla berättelserna ny luit ock 
utsatte sig for m&stanken att icke vara menniska, 
kunde bon dock hafva anledningar, som förmådde 
benne att ej ogerna se den dager, hvari hennes per- 
son kom att stå. Hennes älskade ensUghet btef 
derigenom ostörd, och hon kunde väl hafva med* 
fört från Sverige hvad som sysselsatte henne — 
Fru Beatrices tanke? ~ ett så klart förstånd, 
$om hennes, måste likväi på tolfhun dra talet icke 
bafva varit alldeles fritt från att dela folkets tro 
på skogsi^ået, och, ehui^u hon cj sammanblandade 
Judiths person dermed, var det möjligt för henne 
att hysa farhågor for ett särdeles hemskt mofé. 
För öfrigt kunde den ädla irun hafva kunskap onoi 
andra, mera naturliga, men derfore ej mindre 
hotande faror* 

På den unga Sofia måste rjktena göra ett 
melankoliskt intryclc* Prinsessans-nunnan hade med 
ingen, ej en gång med den unga telningen vid 
^sina fötter, varit rik pfi ord^i Inappt medde-» 



Uigmzed by Googie 



lan4^. Nägon gäng häftade sig hennes blid, län- 
ge ock dunkelt flammande, Tid Sofias kär. Den, 
som händelsevis då blef varse hennes ogon^ märkte 
tit outsSgligt begär, ett leende, liksom lilte kon- 
sluta "eller inforlifva den unga ladyns skimrande 
hårbucklor med sitt väsen; men man hade ofla 
anmärkt, att kon skydde för att länge ockuthåK . 
lande betrakta flickan i ansigtet. Antingen min- 
net, genom dragens likhet med någon, och en der- ^ 
sned följande kemtig förebråelse taiade för starkt 
derur, eller ett heligt löfte af höll henne ifrän den 
IjttfTa anblicken af sitt barns ansigte; men följden 
af hela förhållandet var, att Sofia ej af sig sjelf 
kunde intränga i ett närmare förtroende, ej få 
Teta kvad kon önskade, e| yama, ej kjelpa» . 

- * 

Sofia beslöt att utspana ruinerna. Mod hade 
aldrig fattats ett folkungahjerta; hennes likketmed 
en konung sträckte sig ej blott till de böljande 
kårlockarne, munnen ock ögonen; hennes ålder 
rar också nu ej barndomens» 

Hon Tatde en dag, då lord Bmce med hehi 
sin omgifning, grefvinnan inberäknad, gjorde en 
fäid utmed Locliys slrändei* till södra delen af 
Inverness, dels att försöka tvenne nyss inridna fS>* 
lai*, än mer att förströ sin höga gäst, ock mest 
kanske fölr M, politiskt ändamlL. Sofia blef kemma» • 



Digitized by Google 



- • » . 

caHgt egen ytUad änskmi och for att öfver dfiir 

5fäda Moriora Bruce iiafya en vakande upjp^tt 

Sedan det talpika och lysaDde följet afrest 
före 4i|giiuigen| att, iopan qviiUeii kuoDa kii^ 

tiUbcikas, vaknade Sofias tankar på ruinerna. LiUa 

liariora flkulie äonu flere timiniur föngslas af slum«^ 
meriis geiuer^ Sofia k^Uuk ett velaupn of ver sijg. 
ndi slLybdade ut. 

Lundarne biefvo snart tätare ottkriox hennc^ 
klipporna vildare. Hon gick på måfå , ingen väg 
ledde heone^ endast riktningen w henne lie^^ 
ItMut* ~ Innan solen up{|gått| breder sig en haif? 
; dager öfver tingen, likväl mycket olik . aftonens» 
Med rysning s^g sig <1» unga beirgvandrerskan 
hastigt i en trakt ^ der enda^ svarjta klyftor ined 
djupa gap omgåfvo henne, och nattfåglar med 
uggei-iikt,. hest skri flaxade upp, störde i den 
idmn de nu först fimnade smaka, emedan soien 
^Untades. Sofia kände en ny förfäran, dä en ovan-^ 
ligt stor uggla uied en sur mine, som liknade af- 
sigkommen förnämhet, upptog skogi n och det bo^ 
j[a Mealforvony vidt och bredt med ett xyshgt^ 
Tredfullt läte, och vid flickans oväntadcj oange- 
näma ankomst flyttade sig tre^ fyra steg hogi^ 
itpp på klippan, der hon satt, herskande öfver 
ne)den* Sofia påskyndade sina steg, drog slö|an 
täta&ve igen öfver pannan , och kom J^ckligt ifrån 



Digitized by Google 



HmuiiTAaET. all ^ 

♦ 

» W. så hemsk slig. £n skog af miDdire stJiäft ut«- 
seende mötit liemie på andra sidan om de e|fifti 
avarUi klyjtortm y en J^enäniniog lion hört af fol* 
ket otSk nu ansåg måtte betyda de uggelnästen^ 
hmn nyss trängt S&vhL Vid inträdet i den nja 
trakten klarnades hennes tankar; de förljufvadeft 
^enom en afläg^n* käcks sorlaiide, ooh den första 
stcimioan af morgonrodnaden började i en sned 
linie genom skogen stänka rödt öfver kanterna på 
iöfven« Hennes Imst gjorde, sig fi*itt genom ett 
långt djupt andedrag, och hon gick så Soxi att 
hon nästan sprang. Men en annan ock ny syn 
itejdade henne. Hon såg på afstånd vid ioLen af 
tveune ekar ett stort djui" liggande, som hon 
de ifreniga hornen domde Kam en Dof h)QrL Hon. 
.ansåg det ej iiendtligt emot menni^an^ nalkades 
likväl med klappande kferta ooh balfva stag. -'Det 
sofv^*r h vilket vackert djur!" hviskade 5oha och 
.tordes gå närmare, då ipgen rörelse märktes på 
det emot trädens rötter hitade httfvodet, eller p& 

' , de uudcr bringan sammandragna fraoifötterua. 
''Ach én {ni! dof hjorten är skjatenJ mån ej jaga- 
-jren är när att bemta sitt rof Flickan vågade 
gå ända Ixam. "Ja, jag ser det, redan iångtsedan 
iiar pilen träffat, det är ieke skedt i natt, här. 
' torde ingen jägaic vara. Hviiken glänsande vio- 
iet^ftå hud .det .finaste hår! men thjimen 



Digitized by Google 



2 1 2 HeAMITåGET« 

ilar, jag mfiste vidare, ocli vet icke livartut* 
Pai*Täl, fallna djar!'' fortfor Sofia med en niefc, 
^'jagaren har du undflytt här i din aflägsna fri- 
stad, men pilen fSrdedu med dig— -ach^ tiffhvad 
ändamål sk jntes det så säkert och träffas det så raft^ 
när ingen liemtar iofvet, ingen — ingen 1*' Ett 
starkare sorl af forsande vatten drog Sofias upp- 
miiiksamhet tiU höger om en kuUe^ der hoppade 
ett hjortkid fram mellan buskarne, ttehågse och 
skyggt. ''År du en slägting till den skjutna, så 
irisa mig vägen till ruuierna," sade flickan utan 
att mycket betänka till hvem hon talade^ Den 
högben ta och förskräckta ungen såg på henne med 
ett par stora, blå, sorgsna, vatlenfyllda ögon. Men 
snart for den häpen af åt sidan» Sofia gick efter 
åt samma håtl, hon såg ej mei-a till det KUa vil- 
lebrådet, men fann sig på branten af en hög trakt, 
der vildmarken öppnade sig nedauföi^ hennes fötter. 

I detta ögonblick steg sokn upp på hori^01^«■ 
ten midt framför henne, och kastade färskt guM 
på en smal skogsström, h vilken i tre kaskader 
nedgick ifrån traktens stSrsta höjd» De stråbnde 
vatteudropparne samlade sig åter nedanför, hvarje 
skummande kaskad , och då Sofia följde biicken*^ 
fat*t med ögonen, såg hon längst bort i dalen 
Stenblock af ovanlig skapnad. Tvenoe murgrönom- 
virade half va kolonner gåf vo henne snart lillkSa^ 



uiyiLized by 



HBUnTAG«T« dl 3 

na, att Kon hade målet för sitt besSk framfor 
sig 9 och bon skyndade ulföre. Vid sjelfva kanten 
af stenblocket raao bäckcD förbi y och så stilla, att 
den här liknade en Källa , hTamti de bredvid 
stående kolonnerna återspeglades. Hon ingick med 
rörelse bland de åldriga lemniDgarae, hyarTid ung 
mossa älskat att iUsta sig^ och kom till en del af 
ruinerna, der ett rum med tak ännu bibehållit 
sig. Kammaren liknade en bönecell, fast likaså 
mycket en rustkammare, och flere nya, icke vägg- 
fasta saker tillkännagåfvo en lef vande menniska 
som egare. Flickan igenkände åtskilligt, det var 
prydnader, tillhöriga Judith. Hon besåg dem med 
förundran, hon kunde i boi^n ej inse, hvarfore 
grefvinnan icke så gerna omgaf sig med dessa fa- 
remål hemma på Robinhay- Med varsamma, nä- 
stan rädda steg framträngde hon längre i grot- 
tan, såg ett tveäggadt svärd, en dud^^kalle, en 
jernkedja af två menniskolängder, och • • • hvad 
hon vidare såg, låter e) beskrjfva sig. Skygg 
Tände sig konungadot^ea bort ifrån détta mörka 
hörn, och dröjde med lättadt bröst vid ett km- 
ctfix , stående mot en hvit marmorhäll i en annan 
del af kammaien, e) långt från kolonnerna vid 
källan* '^tiär har hennes, mun andats böner och 
Ijufva suckar/' hvidiade SoCa, men ganska tyst 
iör sig, emedan en obegriplig fökrfiu*an kom henne 



dL4 UEliMiTiLGfiT. 

mit fnikta n&got åtcrsvar pS aiiia ord från ådk 
iiu^e af ceUe&* Med s^aunaiiJa^ppU Jaändier nal^* 

kadi^s liou det stora kruciilxeti iDtagen af den 
knodmn alt co näog få göra sin aadalt ock vid 
samma kors. Men när Uou jdamkum lili $teiil>Qi*- 
det, drogs hennes upfiaiärksaBilket ifiiån b5oetan«r 
karne Uli ett litet akria, stöidt vid sjeiiva Lorsets 
fot, liksoia till ett oflfer. Skrinet syutes brändt , 

som Msdet varit utsatt £ir vAdeld; nen det vckkte 

fiofias rysning, att se mSå^ken efter fiograri in* 
svedda få flere stallen af locket. 

Så mänga ämnen 1*11 dunkla betrakJLeUer Jouar 
tid v kade sig > böljde nu den stigande solen alla skep<» 
smder med aa ai Idbnr odb glad glans, att ^idLan 
iiaarjckt besåg det oadiggandc land&kapets bebag 
oeh den »^n^torda byggnadens ildla fiyirament 
''Jag bar sett mycket ^ oeb låfkptackt intet — ac» 
tideu uppfoidioi' laig, jag måste ålci till Maixoia. 
Höga ocb stora handlingar ^ heliga »-<)Uer, jag 
vet icke upptaga visst här — visst — Må mig 
ISriåtas, att jag inträngt hit." 

Med dessa ord aASgsnade ^ig Sofia , nen gicå. 
ej vägea uppal bergen igen, ulan nedåt slätten, 
der hon CSrniodade sig finna en vida lättare, om 
an längte^ångstig hem till slottet, llon började 
snart kanna igen sig. i)å hon kom ned åt ungarne , 
såg hon hum folk, tidigt utgäogne till slotter, pe- 




Digitized by Google 



fiERBUTAGCT. SlS 

dån på stolt a&tind VarMUefro heoiie, staaniMkt 

i arbetet och korsade sig^ och, om hoa ej cU-agit 

sig undan i en bokhage ^ torde hon hafva jagat bort 

1^ 

dem, —> Hemkommen y fimn hon allt i bastå skick ^ 

dagen f6']:£löt i den lilla Mariora Bruces 6aliäkap*| 
hon hesfig med sten* glädje Patriks teduiingary af 
h vilka fem eller sex tilldrogo sig hennes bUckas 
framför de öfriga^ och hon beslöt fråga honom 
Meningen af dem Tid hans åt^rkomit Deremot 
"ville hon ej för någon omtala sin ruinvandriug. 



''Skara himmel , 4^ kan ej! Serafer, itnnea 
migV' dessa ord höi de Solia undfalla grefvinoan 
«a dag, 4å hon betraktelselttU trädde öfvor iiå^ 
gra sandgångar i Kobrnhajs tiägård^ men^ emedan 
eillskapel åter nSrmades och hon ingick i dess 
krets, afbrot hon sig sjalf» 

Meu, väckt till uppmäiksamhet, följde SoHa 

4enna dag alla grefvinnaos rörelser* Jlfot aftonen 

» 

såg bon henne med en. lampa —7 ehuru det änna 
-var full dager — lenna hSrnet af siott^jggna^ 
^len, obemärkt af alla, utom af äoha, som gjoiv-, 
-de sig beredd att på afståod följa heuuc. 

Prinsessan-nunnm gick den lägra viiguu 4t 
skogen, som i flera omväga» ledde till kolonner*- 
-sa, densamma ungefar som Sofia hemgått der-* 
ifrån. Sedan Judith inkomn^t^ vågade den spSda 



Digitized by GoOgIe 



2%6 UEEMITAGfiT. 

foljeslagerskan likväl ej äfven inträda inom Ruiner- 
nas ^eotUga krets, emedan bon ville vara obe- 
maikt; hon stannade derforc på det släta sten- 
blocket bi^csdvid källan y deri pelarne spelade sig , 
och hvariiiåQ hon lätt kunde se in i hvalfVcn. 
Hennes beslut var att snabb skynda till biståmd^ 
om hjelp skulle fordras. 

Men ingeii Ljelp behöfdcs. Sedan Judith der- 
inne ställt lampan J ett aflägset mörkt hörn, och 
åter framgått, salte hon sig vid krucifixets fot och 
slog slöjan undan* Hon blickade ut åt en del af 
nejden I 30m emellan kolonnraden syntes och ännu 
«ken af aftonsolen. Hennes armar hvilade Sfver 
Skrinet vid krucifixets fot: det var^ som^innehöU 
det allt hennes goda» 

^'Skära nymfer i denna skog • • ne} • • höga 
serafer i skära himlar • • jag kan ej . • unoen 
Judith detta enda . 

Hon afbröt sin monolog och hennes ögon 
vände sig liksom sakta bedjande uppåt kruciäiket. 
]Vur hon derefter åter såg ut åt landskapet, boi'<- 
jade hon knappt hörbart sjunga, som om hennes 
betraktelse för ögonblicket klädde sig i en ton. 
Småningom steg Ukväl- rösten: 

^'Hvad önskar vinden — - hvad önskar anden 
-»- hvad önskar själen? — • ett enda trad att axk^ 
das pä* . ' I 



Digitize 



Hermitaget. ' ^t*j 

'^Hvad klagar vinden — hvad klagar braden 
~ hvad klagar Judith? — eo enda ros behålla 
13 • • ' ^ 

''Wcj intet får hon — ej något skall hon — 
cj någon bandros? — den är det sista ändå, ändå*. 

Ljudet slutade, förtynadt* Men hastigt reste 
hon sig och gick bort efter lampan, hon ställde den 
Tid korsets fot och uppläste skrinet. Hela hennes 
gestalt syntes darra , när hon derur upptog det 
tada^ som deri fans^ en Bandros, mörkgrön med 
violettblå kanter. — ''Förrädiska drägt, döljande 
cn konung . . förrädiska natt i tredje viikten . • 
loiTädiska prydnad på drägten • • o cfaerubim! 1" 
utropade hon, och ansträngde sig att närma till 
lampans låga det hon höll mellan fingerna. Men 
knappt hade det ytte^^ af bandrosen nalkats el« 
^den, fönan hon, betagen af fasa, med andra 
banden slog till lampan, att den for bort i grot- 
tans innersta hörn och lågan släcktes. Ännu höll 
bon sitt minnes allrasista klenod oskadd i venstra 
handen, men af den häftiga rörelse, som skakade 
hela hennes väsende, fördes hon till motsa l ta si- 
dan af bvaifret, der Sofia med fälld, skir slöja 
stod på stenblocket, lutad emot ena pelarfrag* 
mentet, öfver källan. Judith blef varse gestalten: 

''Höga fra af minerna! sade hon — vilda Rå, 
elkr hvcm du är, ursäkta mig jordiska q vinna 3 



ai8 HeRMI TÅGET- 

dierf<drog jag in i dia besittning, ursäkta kvad 
njrss du sett. Äi* du sjelfva det elala räet — el- 
ler nej 9 du Ur den andra! råets föijesiagerska^ 
förfuljcrska är du — da lutuiide, tysta ^ spuda, 
rimka! hör nunnans ursäkt 

''iiej — fortfor Judith efter en kort, men 
djup begrundning, ock fastade sina ögon gltmmande 
på skepnaden — du är icke Rået, jag vet hveoi 
du ar. Du är icke heller Råets fui i(>Jjarinna , 
nej, men hvem du är vet jag. O Judiihs Seraf I du 
steg ur buulais gåi'd , anbefalld att se ned på mig; 
Men 9 af nåd, ba*ätta ej Lammet den svaghet du 
här har sett! Snöhvita väfnad, du känner icke 
Judiths alla skuggor — hade din dom vant att 
födas till qvinna, ach, du skulle veta hvad bröst, 
hvad hjerta äi* att bära lätt bränna vi e) tiil 
aska vår sista • • vår allra si$ta ros! 

^'Gå' för mig till Lammet, du min varelses 
ängel, lätt hvitnar cj iiiia roduad, du ängel bed« 
Jag kan ej, Seraf!. — förmår ej tända umen 
last flamman visst — hvari hon brunne ~ mi« 
«gen brand till svalka släckte. 

''Gå föl* mig till Lammet, du min betrakier- 
•la, lätt hvitnar ej min synd* £n Kung var lik 
xnig i toner, furg och väsen — och honom Jaf - 

vår synd ej slutas lätt — vi höUo kärt det 
som oss tillkom , det oss var likt. 



Digitized by Google 



HsRlIITAGfiT. 2 IQ 

'^Seiaf, om mig du värnar, än mer för min 
skull ^Itrna min Sofia i.haf henne kar med sträng- 
het, kraft och tanke. Sänd ut ett iSpö^ke, som 
finkar henne, att hon sin liké ej hur må älskal 
. — I di^a gärdar, du Ijufva snä, pm der en Like 
åt hjertat ilnues, mån han får fiskas., furhan?'* 

Flickan vid pelaren, svigtande vid känslan 
att anses för ett högre väsen, och kanske än mor 
Tid den hatande bönen om, att ett dylikt måtte 
komma och skilja henne sjelf ifrån sin vai^elses 
SUkade like, kunde ej bibehålla den orörlighet, 
hon föresatt sig för att icke upptäckas* £n vift*» 
Din£» med handen, en nick, som ej gjorda hennes 
stäliDiog ofver vattiwt i aftondagern mindre melan- 
kplisk, förrådde att hon icke vai* ma^*mor, icke vai* 
en romarlemning, ej blotta bildstoden af eo Nymf. 
Juditfa^ som i sin svärmiskt milda tanke tilltalat 
en seraf, hvarför haffade hon pu, när den him- 
melska tecknade ett svar åt hennes fi^åga? Trod- 
de hon då verkligen ej hvad hennes tauke ut- 
tryékt, eller förskräcktes bon att se sig tagen efter 
oi*den? eller höU hon nicken Uk ett nekande svar? , 

. Vid gestaltens Ilandyiftning gick fiost genom 
Judiths ådror, hon flydde från pelame, (ill sko- 
Ipen, till bergen. 

t 



Digitized by Google 



HfilLtflTAGET» 

— ca svart punkt i skummet. 

Ofta har jag funnit gamla handlingar behäfta- 
de med den egenskapen ^ Herr Hugo, att Tara 
nog Tidtyftigei der man Sr mindre angelägen om 
ord, men ai brutna i det vigtigaste. Så stöter jag 
nu på fragmenter i min handskrift, ehuru jag 
hyser den tanken, att upplösningen nalkas ock 
man borde iå veta allting riktigt. 

h 



Hemma sitter Judilh, skygg för dalen — vill 

icke dit — 

Borta är lord Bnloe^ slåss med Engelsmän 

— irill icke hem — - 

Stolt rider nattens fru öfver fästet — « kol- 
mörkt kring flyglarae ^ månen? kommer ej upp 
förr än längre fram 

Harposlag ~ hästhofvar? ^ klockljud? — - 
Yallhorn? — * lyssna ej, Judith akta dig till 
fönstret att gå stig ej öfver tröskel och tilja. 

Tre i svart rustade män — och de mjöikhvita 
haslame fyra? --Flyg raskt öfver fors och brant—. 



Digitized 1^ 



HeRMFCAGET. 221 

getton* sibog och snår — utåt fiod och kust $å 

långt som det bär — hon är det, på denfjer- 
de hästen* 

I sjeifva hafskanten, rakt öfver bränDiogar- 
' ne, på den huncfatiTahis höga, lodräta klippan ~ 
hvem^ jätte eiier menniska, bar bär byggt ett 
näste? ~ ett iUste för Skottar eller NoiimäD? 

''Stig in, stig fram till • * , du som en gång 
Tara ilr»fliimgr, do eller syarjP' 

9fen Juta svarade: Sanakonungens dotter var 
ej van alt se sina bänder fjilttrade. Biddare fiaa 
mina land! aSnken edra hlå lansar i en q vinnas 
harm , eller sänken dem till golf vet^ det qvittar 
mg lika. 

''Lösen hennes händer, sade den förnämste i 
svensk drägt klädde Anföraren. Tag ock af hen- 
ne hufvan, att håret må fladdra framför blossen 
i detta taklösa rum så vidt bon sjeli önskar. — 
Rädei du e) an och lyder?" 

Då logo de henne och satte på tinningen af 
den yttre borgmuren på klippan» Hundrade al« 
nar rakt derunder röto Hafvets mörka gap^ och 
öfver omkring gick blåsten. Men silfv^ hade 

lO 



Uigmzed by GoogIe 



månen nu &t tiagt», »tt w soH «« 

half dagk 

"Nu står Juta fri som hon önskar — ^ M randk 
omkring dig, se! och hör! — Men räde$ dt» nu^ 
så svärj — eller ock skall vinden bäia dig till 
hafs. Ran Mingrw rfWr 4ig; BtttI Sngret {A 
niii lans-udd och svärj , att ung Erik Waideinai*--. 
son är dm sonj e^ drottning Sofias!*' 

Herr Waldemar, TJppsvea-kung, han 5r visst 
icke dé0y som sändt £dei* tUi mi^ 

"I Nyköpings torn siUer Waldemar bung. 
Men Magnus» det är Svea och Göta Lpnung> haa 

äskat* din jsdJ' 

Långt blåser vädret r- deniere tala hafvets 
dunder — fr&ga och lyssna på dem efter svar^ 

tj fåfängt far du ord utaf mig. 

"Nog talar vinden, och under n^aker hafvet» 
men ock du skall tala och svara med ed, oui 
junker Erik ar din eller DmttniAgens son." 

Det må Sofia besvara *^ och botunn. mån J 
fråga, vingklyppta fågeln i iSykupings bur. 

"Nu svarar ej di*ottning Sofia, till muUen är 
hon tryckt af sorgen, af dig. Och honom i tor- 
net, det vore en trolös man att fråga." 

Jrojäs? — ju ~ han är det tUl skenet hlaf- 
ve a — det kom sig deraf — deraf — att — 



Digitized by 



'^uflM, jag Lräfvcnr dig den sUla g&of^ 8alt 
fingi^et på min Jaiis-udd ock syäij, att juak^* Erik 
ar din, €j droUningens* Fartfar han att anses 
för drottningens,, då skall hans blod spillas med 
hast på Stockholms torg.'' 

Blod? (Del var den ioisU gång, att. Jutas 
hufvud sjönk. '^Oskyldiga syster! (hviskade iien* 
nes tanke} ditt I jufva blomster hotar stål — hrasst 
stål! si, den rfittmätige sonen ar farlig for 
Köfvaren! ~ vore Erik mm — hal — haos ådrors 
doft krafdes idie. O Sofia^ di» son kunde jag 
tädda ~ ne) • . en mened, o- J alla helgon 1 — 
förr fruktade Judith icke så — o C2icrubim, ett 
råd på jorden! ett råd i natten! hjelp för Soåas 
son • • bjeip • « hjelp • • men ej • • ) 

*Tort Nunna, ett svar — ett viast svar! — 
Ma lyssnar öppna hafvet och vinden väntar san- 
ning/' 

innu reåte sig e] Jutas hufvud, tigande stod 
hon, det svindlade forögoaeu. Det svartnade fSr 
henne midt i månens sken och blåstens hvirfvel 
kom« Liksom för att fatta ett stöd utbredde hon 
sina armar, och slöjspelsame viftade på dem Jikt 
ilnga hvita vingar » • • 

• *»♦• 
Ja viisl sago vi hafs^-prneu — i långa, vida 
ringar dykande från höjden till djupet — se, 



saltgrona Tattneti hoppa hc%t yid mötet af den 
nedkommande 4 v 

Häpne riddare på borgen, k vad stan J. och sen 
efter? hvad blicken J ned åt hafsskuramet efter? 
vUlen J A långt ej dnfya ert verk, blolt ert hot • • 

De Tre i stålkaskar satte lansarne å sido emot 
månbeglänsta muren , sti*ackte ut förfärade halsar 
efter sitt förlorade i*of , och ögonen Tilie springa 
ur hufvudet, så skarpt sågo Ue ned i halvet — • 
der märkte de intet> de sågo blolt en srart piinLt 
i skummet • * 



^WVWWWXV^-WVWWWVWN^^WWVWWW^ 

Tolfte Boken. 

Ljud fråa det inre af tragirden 

störde dem, det lät som steg. 
De voro ej spökrädde» men 
Pfttrik Andrews tystnade» 

Hvad jag kan upplysa i anseende till fragmen-* 
tet, Herr Hugo, inskränker sig blott till den er* 
inran, Svenska Historien lemnar om denne prins 

Erik, konung Waldemars och drottning Spfias spn, 
att en hotande halshuggning med honom 'väl nu 
ejblef af^ men fångenskap i stället. Hade Sveiigeå 

« t 



LJigilized by 



HeAMITAGET. 325 

•d&vårande behemkare kaahSnda gerna sett, cm han 
pä något efter den tidens seder fullkomligt trovär* 
digt ^tt kunde hafva Att prinsen ansedd och ede-* 
ligen jforklarad ior Nunnans son, samt således, som 

Taubördig till iionan ocL icke fruktansvärd, skona 
honom? 

Eller skola vi — i stället för denna politiska 
förklaring af det förflutna uppträdet på hafsku- 
sten ~ snarare tro hvad som är beraltadt om 
SL Agnes* banerförare, riddaren Gudmund Axel- 
son Platå, huru han, fordom i kärlek af en Prin* 
sessa hånad, aldrig h vilande i efterspaningar, med * 
lågan bytt i agg, slutligen fann henne och, ho- 
tande med dikten om en kunglig budsandning, 
ville hamnas genom förfäran, om han ej kunde 
vinna en mera strålande glädje men den kung-* 
liga S vanan flög ifrån honom? 

Eller slutligen måhända — i dessa för Skott* 
land sjeif så stormiga tider (ett förespel till de 
hemska striderna med den engelske konung £du- 
ard, hvilka dock efter John Baiiols fall ärofullt 
slutades med Bruceska ättens .upphöjande på 
ftkottska thi*onen) under dessa oroligheter, hvaii 
John Bruce af Robinhay e) tog en ringa del 
måhända något strufparti ville oroa hans slott ^ 
.och ^enom bortröfvandet af den bekanta Utland- 
skani vid hvilken hans eget tycke eller intresse 



Uigmzed by GoogIe 



sia6 HEaiiiTÅGET« 

så underlMurt fastadt^ gom en diTérston i In- 
vei nessy soia slmlie tvinga houoia sjeif att draga 
«tna Höglandare tillbaka ifrAn andni puakler af 
riket ^ det* lieodeo önskade lu>Dom borta? 

Vi leinna bade den föi-^ta, aiidia och tredje 
Utläggningen ) ehuru trovärdiga de än m& aktas. 
Vi nalkas beiii e med angenämt beliag till ett ställe, 
der vi se tvenne unga Yanner i sttflbet ock gläd|e 

tiUsammank 

Det är i Sir Patriks aielier på Eobinhay. 

Hur latt och ljuft för målaren att måla, nar 
uiam honom en ande lefver, som har ett hjerta 
för de drag han tecknar? nät tvenne ögon finnas, 
som «e bana pensels dikter odi k af ffirme 
se hans tankar och foi&lå dem ijuft? 

Lady Sofias^^^ilfidlika figur stod wl sidan a£ 
den sniihike och vacki« målaren Bnices ritstiiU 
ning^ men hon afbrot limuMn icke Lou loljde 
med npptttäriisamma o^n da sista drag, h^arige^ 
nom hau på en taiia fulländade hafsvågor och en 
ikåt Tid kusten af en ö i fjerran. 'Här fattas 
någonting, sade han och säg upp, men jag vilL 
icke afteckna Bergdaroen sjelf tydligare, och den 
lycklige Fiskaren ioke alls. Xag lår se/' tillade 
han, tog hela teckningen och satte den bort i ett 
fcöm af sitt ^rtietmun. "Den skatt £1 hiUa titta 
iridarei men nu 

biyiiizt- 



Tag< fimin idin serwi ^ du kallar ju deo så? 
sade Soiia ~ af aiia dina arbeten är det de fem 
styckena jag mest älskar» Med rörelse och aning 
>beti^ktar jag dem.» ektti?u devas meoiog ej ^r mig 

I ii 1 1 bekant. Hvarförc kallar du dem en series? 

^'Ty de utgöra ttUsamflaaps ea kedja eller rad 

af ett enda ämne/' 

. Hvad som utmärkt skiljer dem åt sias> emel- 
lan likväl, tycks vara den olika iargi som utgör 
den heiiskaode b.ufvud-dagem Sfver hvai dei a? » 
fiMit syntB mig fåra regementet pfver deo der^ 
m» dat icke så, fatrik? ^ Gult råder i den liär — ^ 
Grönt • • bar jag misstagit mig? 

Ynglingen uppstega och en viss förtjusning 
Rimmade i bans anlete, som endast en konstnär 
Iebxi fatta. ''Da har förstått mig — > o Sofia 
*~ jag bar fä^*s6'kt att lösa en i kolorit-m^ing 
ganska svår uppgiftf men jag har lyckats , ty du 
har begripit mig. Acb^ att arheta i en ängels 
anblick y det är att kunna våga, kunna försöka 
, någonting! Om edk ingen i världen förstod mig 
mei* än du y i hvilk^t tillräckligt univeimun Idf* 
W jag ej?'* 

Men Herr Bugo^ att i en beruttejte ^7<1U8^ 
förklara hvad Sir Målai*e menade med sin serie, 
ftn mer, ait gör^ hans egen hänryckning begrip* 
lig jag iradUar^ att det är cn låfi^gtsvårare upp- 

# 

% 



Digitized by Google 



22^ HeRMITÅGET. 

gift fur liistoiieskrifvaien. Fioge jag här, mer 
an TOnligt, påräkna Herr HogOB odi det ofiriga 
sällskapets icke blott undseeude ~ utaa egiia 
imagiuation^ kärleksfullt inläggande i sakerna myc- 
ket mer 8n mina ord förmå uttrycka ^ då skulle 
jag våga en exposé raisonne af den omtalade Serie a. 

Af alla pä Robinhay omfattade ingen öref- 
irinnans hemlighetsfuUa öde med en djupare, en 
iiäötau mystisk känsla, un den unge svartögde 
* Sir Patrik y och det hade utgjort hans nöje , att 
aiinåla henne | utan att hon sjelf viste det^ i mån- 
ga olika ställningar. Men det Tar ämnadt så all- 
deles för hans studier, for hans enskilda, artists 
ska lust, att han icke ville hufva dessa taflor i 
den samling, hTarnied Fru Beatrice prydde slottet. 

JFörsta iafLan, Stupande, förfärliga beigs- 
trakta, svarta af natteiiA skuggor, endast påspel»> 
sarne ljusare af en dager ifrån hinuneleja, som 
mellan romantiska skyar kastade en rudt iiajm- 
mande stråle, åskvigglikt, på deoL Om man vkl ' 
betraktelsen af stycket intogs af den egna senti- 
ment Patrik gjutit ur sin själ derofver, glömde 
man likväl hastigt allt öfrigt, då man upptäckte 
en flick-gestalt , rak, något längre aii vanligt, 
drägten purpur«röd och ett rubui«<diadem kring 
håret. Hon stod i en ställning, sopi vore hon 

qelf en orörlig klippa bland de andra» Alan kunde 



Digitized by GoogIe 



■v 



Hebmitagbt* aaö 

t] foVUara hvad pä den unga gestalten A fang-e 
siade åskådarens blipk, då ansigtet icke syntes. Pet 
tycktes blott vara den slolU hållaingco, än mer 
befallande Sn sjelfva branterna omkring henne, 
som väckte häpnad» Ena handen höll hon ut- 
striickt och pekade framåt, som i mening att 
bana sig en oemotståndligt fri väg genom alla klip* 
por och fruktansvärda stigar. Troligen var det 
Purpurfärgen på hofvadbonaden, dunkelt fladd- 
rande omkring henne, som gäf alla omgifvande 
föremål ett återsken af samma kolorit* 

II. Här hade Patrik låtit sin bildrika för* 
ipåga alstra en utsigt af solens lyckliga, vulsig* 
nande makt öfver jordens växter. Taflan var väl 
egentligen en trägård, middagssolens guld glänste 
Öfver alJt. Se liär en parterr af ymniga, stora, blom*- 
rika växter — utan många blad — ett antal gula 
Tulpaner i alla schatteringar från mÖrk brandgul- 
het ända till ljusaste paille. Calendnla offieinalis, en 
trägårdsprydning, som den, tiden mycket älskades 
— Sammetsrosor, Aurikler, Caprifolium. - Se der 
en rad fruktträn, likt Herperidernas fornbesjung* 
na gåidar; på hvarje qvist gyldne äppku, lockande 
till måltid, päron, pommes d^oranger (pomeran- 
ser), citroner, moreller. «-» Längst in i trägården 
tågs åter den qvinliga gestalten, men nu litet äl* 
dre. Grefvinnan ISrekom här i sittande ställning* 



Uigmzed by GoogIe 



Patrik liade sSkt yttra sin Lonst i tttmålningen af 







T» 





figuren sågs kladd. Det fordras större talent än 
nan tror^ att gifva kläder, i syimerliet af siden, 
SID rätta lustre i måkiing; ock det är underligt 
nog,. att han på Tolfhundratalet kunde väva så 
långt kommeti häri. Oda. kennes drägt var på 
ett snillrikt sätt utflHrd. Men kunde den vara det. 
enda, som så uteslutande drog ögat till henne, 
att man glömde det öfriga på taflan? Hon satt 
med ryggeu vänd mot åskådaren* Slöjans veck 
Öfver ailame voro sådana, att man fann det den 
Tar tillbakaslagen från ansigtet — men man fick 
ej se detta ansigte! Figuren satt framlntad på sin 
trägårdsstol, så att man måste tro, det hon fram- 
för sig hade ett inål lur sia särdeles uppmärksam- 
het; man såg icke hvad. 

IIL En enslig, mildt grönskande Lund — • 
eeh åter samma' Dam ^ men stoltheten icke. 
Utstiäckt på gräsets matta låg hop med hufVu* 
det tankfullt stod t emot armbågen. Här såg man 
anletet: allt grönskade omkring henne, men 
ögonkastet tillkäunagaf ej h<^p. IKr man ifrån 
hennes anblick åter såg på häckarne och trSden 
i lunden, ty dite man den glädtiga dager Tara bort-, 
doflad, som man funnit den ega, innan man sett da- 

n«h s}elf — nu kunde man e} afhålta sig att mSrka 



^lyiii^ed by Googl( 



liksom tit Otti af SåFiinmdi iortjrniog^ dvaget ofm 
l»ela den tjusande gruudLaD. lD|[a tåruÄ* syntes pä 
liguresa kinder, men åsLidaren markte sig sjelf 
<>föniiodadt ega sådana, »igra soaderiifDa blad 
lågo gräset, på dem fuste hon sin blick. 

IV. Sk Fatrik liade målat en f)erde tafla, 
en biå hiiumel, ~ Man såg ingen )ord eller fast 
land därunder, endast skyar drogo sig nedom 
det mäktiga ljusblå hvalfvet* Han hade affattat 
molnens mörkblå massor i sådana konturer, att de 
tycktes fems af en vind fram ofver firmamentet* 
Midt ibland skyarne sägs en gestalt | så genom«- 
skinligt xnåiad, att den blå dagern med många 
-atfemor syntes midt igenom den. Det Var samma 
dam — fciljde kindens fai t. 

V. H&r yttrade sig målarens fantasi pi eU; 
aStt, som \i ej skola soka • f ärklara« iS|elfva taf-** 
lans gmnd var alldeles svart, ocb det gjoide eu 
^igem ^Eekt, att derofvanpå se en löfsal, hvars 
alla blad . och grenar glimmade fullkomligt hvita* 
4Såsom icke natmr var detta vSl en nyck af konst- 
näien, ej att efteibärma* Emellertid fastades ögat 
af de sammanböjda bvUa grenarne, hvilka bildade 
liksom ett vänligt tak. Omkring hela löfsalen 
sväivade dimmor, äfven bvita^ de gömde foten 

^ eller rötterna , si att traden iyékieB stå i snoflon 
Inuti lo&aien åtei* samma Fru^ men blott hennes 



Digitized by Google 



öfre del syntfis, hufradet,* bröstet och arBmmet 

det öfriga, liksom träden och löfyen^ försvuaset' 
i sno. Till ansigtet och heki gestalten syntes horn 
icke geoomskiolig, men hvit som lofverket of- 
Tanom henne ^ hufviidet något sänkt, och håi-et 
Slskyärdt, men i svanhvita lockar flytande kring 
halsen* Hennes ögoo voro öppna ^ men ur dem 
gick ingen enda blick , ty de hade icke pupiller! 
— SHår Patrik fullbordat taflan^ hade han känt 
sig försänkt i en särdeles beskådning af dessa 6'gon^ 
som syntes honom förskräckliga ^ emedan de ej 
kastade någon blick ifrån sig; och likväl innehöll 
allt det öfriga i skepnaden och löfsalen mycket 
både vänligt och djupt dragande. Han hade un- ^ 
d^r sin framställning ritat JudUhs namn: men 
under det han setat på en gång artistiskt och 
melankoliskt försjunken e| biott x denna Yerlds 
under, utan i många andra okända sferer, hade 
det hastigt ' fallit honom in hTad Erasmus sagt 
om Ernestine på skämt en gång* Detta hade då 
fSrekommit Sir FMrik mer innerligt^ l|uft och 
allvarsamt 9 än han först förmodat — och han till'^ 
lade under sin taila bredvid Judiths namn dessa 
ord: ''Skönheten» spöke.'' 

Större delen af hvad jag sagt i min exposcr, 
Herr Hugo, har jag funnit yttradt i dialogen mel* 
lan den målande riddaren och hans vackra be- 



IhsMTkom/ 333 

tralLtaiinna i den ateKer, som min faandskrift si 
utförligt beakrifver. 'Hon sade; 

'^Pio serie utgör ju verkligen en pittoresk 
Iiefvei*Desbeskrifning öfver henne ^ som 

Ja^ Sofia, ditåt måttade väl min pensel. Men 
ach; att en seraf hude kysst dess skaft! 

''Och| fortfor hon, det förekommer mig ej blott 
som. en biograix ufver IieDne, i koi ta drag fattande 
hennes lefnads fem hnfvudtillstånd — det synes 
äfven vara ea lefv ernesbeskrifning öfver Färget*. 
TJr det första dunkla tidehyarfvet, endast af rödt 
genomijungadty bryter sig i andra perioden ett 
gult lif frcuD, ett sol-lif med himmelsk glädje. Ett 
precipitat ur gulheten blir sedermera lifvels grSaa 
tidehvarf» hvilket ej eger så mycken glädje, men 
stor sentiment Sedan det herrskat i sin cykel, 
uppstiger verld$-tycket i hlåtif och — — Meö 
när slutligen den stora Krisen, Domen eller i^tskill- 
nådens epok inbryter, då ryckes det, som innc^ 
håller saminanfattmngeu af allt Järg-sU^ff^ ma- 
teria (svart) ^ ifrån det, som innehåller samman- 
fattningen af all färg (hvitt}; och det föiTa blir 
ett iundament, livarpå det sednare himmelskt älsk- 
TaiHlt hvilar och — . 

Six Patiik vai* ej sen att upptaga den tråd 
hans elev kontemplativt lemnade , och de fullbor* 
dade tiUsammaw en symbolisk eller mystisk ut« 

■ 



Digitized by Gi 



UggmiiBkgf sådan 9. som i tifeiioiide seklet ofIUi sys» 
telsatte varipa sinnen. Ätt lyssna un längre på 
dmt flmntai tknlie tissI, Hen* Hugo, vara det. 
bästa sättet att erhålla en kai^akteri^tik ufver den 
tidens tänkesutt i inånga filosofiska ämnen. Men 
det skalle sfiga foga af intresse för if&ra nu lef» 
irande medaaenniskor} knappt en gång för yårt 
*falda sälbkap på Jaglslottet,^ ufVen om )ag an* 
tege det, af alla i Sverige,. vara det mest recep- 
tiva för hvad jag berättade. Glad uivciit-iiinai* [ag 
derfore hela furgäninet åt Jnlianus och Frans en- 
samne, som skola göra mycket derai*, I^de genom 
egns, kunskaper, och än mer om de stodera bo* 
ken: de eo/orvbics, eamanfise eamfemim noU^ 
libu^ SC pulchris affinitate naturali *), 

''Men, sade ahitligen iady Sofia, Bmoar éa 
ej till des«a fem målningar loga den der uts^ea 
fifver hafsvågoma, båten och ön^ såsom den ^ette 
. i serien?^' 

Icke. Den Sr rent historisk och målar ett 
Tisit^ sSrskiidt uppträde* 

''Jag tiUstår, aU den, tiii skillnad från de 
fem, skulle vara rent historisk, om kataslrofpn på 
skottska hafskusten och räddmngssöttat vore all'» 
deles utredt" 

^ ♦) Om Färger, och <3cras i naturen grundade furTant* 
skap med ädelt aköaa QvABner*** 



bigiuzeo b) 



Kan du då uuqu tvifla härom? sade laan på 
étVegetf men omt sätt föreixråeiide. 

N 

Nu börjades en tvist dem emellan, den enda 
af det slaget, som vi känna. Tvisten röixle tiU 
en del Erasnius. Denne man hade alltid ansetts 
£Sr en skicklig jägare; stor kunskap i att fSnga 
£sk tillerkändes honom också, han kallades af 
kustboerne den lyckliga Fiskaren, ja, liau beröm- 
des som lika flink att styia en farkost mellaH 
bränningar, som att på fast land visa vägen rael* 
lan vindfällen. Men kundé han derföre uträtta 
öfvernaturliga ting? 

Ett obestridligt faktum var det val , att Gref- 
▼innan, nyligen sväfvande i en stor fara, under- 
bart blifvit räddad ur böljornas djup. Ål* i kom- 
men till sans bade hon befannit sig på en ö', och 
ej långt ifrån sig sett master Erasmus, sysselsatt 
naed' fiskredskaps iordningställande i sin svarta Air- 
hosU Han hade efter slutadt arbete med tigande 
och ödiiijuk omsorgsfullhet bragt henne sjelf om 
bord från ön; mellan nät, segelduk ochharpuner 
^doU henne för möjlige spejares blickar, och rott 
henne i land, men till Miirray-kilSten , således åt 
en led, motsatt emot Sutherland, der branten med 
den himmelshöga Kufvarborgen var belägen. Ifrån 
Qriioeska godset Slgia i Ihirvay hade han sedan på 



Oigitized by 



aZ6 HmmTÅQM. 

omviigar fört kcnne öfvor det skogiga Managli» 
Lea hem till Robinhay, 

Me© om egentliga sattet huru Judith först 
blifvit frälst ur afgrundernas famntag (sä vida hon 
ens kom dit ner), hade Erasmus bibehålJit en 
vördnad&fuU tystnad, förUarande, att utan hel- 
gonens makt ingenting skett eller kunnat ske: 
"St Christoffer bar en gång Herren-barnet genom 
▼reda forsar (yttrade han med sänkta blickar) — . 
St. Agnes af Roskild har Lai varit kraftfull i nud 
och bistånd for en sin saknade , högättade Van — 
mig, af stoftet, må icke tillaggas något verk af 
värde.'' 

Kär den förftuliga händelsen hemma blifvit 
bekant, och Sir Patrik, sjelf rustad och åtföljd af 
^ talrika väpnare ifrån sitt eget gods Invermorisoi^ 
kommit titt kustcu, hade han. vid anblicken af 
den utomordentliga höjden inom sig afgjort, både 
att en menniska derifrän slungad mot vattubry- 
net omöjligt kunde fortfara att lefva, — såväl 
som ock att hon, nedsänkt i de hoppande vågor- 
na, bla omöjligt al mennistohaod kunde uppdwi- 
gas derutur. Varm i sin himmelska tro på un- 
derverk, blef han genom det fasansfuUa perspek- 
tivet än mér stärkt i öfvertygelsen om Helgona 
vaksamhet och nådfulla meltankomst iSr älskade 
menniskor. Han hade derföre tagit Erasmmnoe» 



Digitized by G( 



efter ordeDi och hemma i sin atelier på taflaii 
ofver denna manbegjutna ^alUccn låUL St. A^ues 
med hlåhTifta viiigar sräfva i vinden och iofa sin 
van i etlieriska anuar till en närbelägen fiskartö , 
ntaii att horn ens nåddes af Uafvets efter henne 
hungrande och hoppande gap* 

Men Sofia, en ilicka af svenska Norden^ der 
kathoifik lära väl var antagen , men tankmne mer 
tjusas af en verklig naturs hebag^ än af under veriLs 
kr^ — Sofia ville icke har gå Öfver till Patriks 
mening* Sfelf af ett blod, som gladdes åt iaror, 
såg ben nes inbildning ett hopp i Hafvet ej med 
häpnad, ja, ej ens som något dödbgt; hennes 
bröst, tvertom, var nära att vidgas vid tanken, 
derpfi, och hon började draga andedrSgten likt 
en Yalkyci«h Att Judith viorkligen gästat hos JELan*^), 
ville hon derföre ej betvifla — och att Erasnaus 
kunnat eröfra henne ur Baas like, utan annan 
tillbjelp än sina egna starka arnaar, det var för 
Sofia så mycket mer trovärdigt, som hon på mo* 
d^t och raskheten hos sin gode vapendragare rönt 
ganska stora prof. 

Det, var derföre med stillatigande snarare än 
bifall hon sett St. Agnes tecknas på Patriks tafla^ 
och när en svart punkt i skummet, liknande en 
farkost, slutligen af aitisten sattes in bland vå- 
^) Yiuil A6re i hskiyeU 



aZ8 fifiauiTAGET. 

goroa angaiplgea för hemresan, om ^ föir a»» 
nat — , hade hoo mildt uiLiusUt: "O Patrik, 
om deoM fiaocs, hvad gikes dig då af St Agoss 

Häröfver hade i *^Iiobinhajs atelier samtal 
▼telaU mellan dem, ieke <å få gåiiger. Ocb ka»* 
ske var det ett af de stchrsta ynne&thevis Sofias 
bfarta gaf , då hon slatligen lor konslnärens skull 
utan mMMÖje såg helgonet på hans arbete. 

Deiföie, då han i dag trott all fi'åga härottu 
ttllSktad, men &>ia nu ånyo benSm&d(e räddatng»» 
•äitet ' outredt,'' ropade han, ej utan en foixhrå-^ 
Oifeåe ton: kan du då ännu tnfla hänom? 

^^Brucel — svarade hon med en mild, men 
ovanlig stämma — henne, åt hvilkeju du har det 
irat&ra Jbruket att gi(^ éå måi>É[ft munb, Berig^ 
>li'ua, grottoroas Dam^ OrelVijQoan *— • henne, iivars 
ifitta namn, hvars fSrsta tätla egenskap och 
du kanske ej vähbetinkei* henne skulle iSK 
Agnes iildda?" 

Konstnären teg, förvånad öfver sin älskami-> 
nas bleknande hy* , 

^'Tro e|, målare du, tro e) att jag fviåar på 
undret. Helgonet har makt. Men ^ ar det san* 
ning 1 din målning, säg, att helga Agnes af Hos- 
kild skuile rådda ^ vilja rMda ieime? Se hit, 
o raliik, Avem beskådar du med dina widrande 

4 

I > y 



Digitized b\ 



t 

I 

ögon? ach en 9 som sLygger Tid den lanke^ hon 
^If föå* din taflas sannings skull nu fam d% 
. måste päminnEi omY* 

Han aig på henne länge ined genovtriitt- 
gande, nästan flaniinande ögon. ^Soiia — * o 
, flkka af del snöiga landet] ~ om du hade wit 
dex* jag hal' varit, då skulle du känna hvad ett 
helgon /dr f då skulle du ej tala, ej nisstro så. 
Si. Agnes ja jusl Si. ^ffwafJtedUUar, hor 
Tarit, och skall evigt vara den Ijufva, mäktiga, 
iStta riddarinnan for henne. Sofia, du skygga 
dMrrande blomnMi på loibjuden rot, stode du nu 
un vid hetmes sida såsom sjelfva den^IefTOndo 
btUoD af hennes föiwkade löfte, af hennes flykt 
från Helgouet-patrone&san — jag skulle ändock 
smra dig: Agnes har aldrig upphört aithafya de 
vingar utstiäckta, med h vilka hon, såsom du här 
på min tafla ser, slutligen nått och etheridLi OM»- 
£aitat sin flydda Slunna. 

'^JViåiaie, liviiken tanke väcker du? ur så ett 
helgoas sätt och sinne? då hörjar jag förstå och 
ana, då synes det mig vackert i helgons tjenst.'' 

Återkomna rosor prydde hennes kinder, hon 
misstyckte ej, att den jnörkögonlnrynAde Artisten 
fattade hennes hand och smekte de iiaaäte af hcu- 
nes h)ckar« 

— - 

v 



Digitized by Google 



U£AfltITAG£T« 

Det år, som innehåller epoken för denna hi- 
storias sluty nalkades medlet af sio sommar, Utsig- 
terna höjde sig i fägring till den grad, att invånar- 
ne på sjelfva Aobinhay blickade omkring sig hän^ 
ryckte. — Grottornas Dam såg man ej mer vandra 
bort till de ode ruinerna. Hade hon uppgjort 
räkuiogen med lifvet och sig? Åtminstone satt en 
ljufvare frid med hvita yingar om hennes tinningar ^ 
och ögonen glänste såsom af ett hopp^ — full-* 
liomligen förlorad t ändock odödligt. En häf- 
tig katastrof går till sin verkan stonddm likt ett 
åskslag genom sinnet; hvad hafsvågorna än ut- 
rfittat ~ men, hemkommen derifrän, hade Sun 
diths lynne ^eia tycket af en ambrosisk sommar- 
natt. Den varmaste menskJiga känsla dömer Na- 
tnren ej sSUan att ligga dold , liksom förbiten un* 
der ytan uf JUaixUiet och tharpa, ja nästan under 
ett skämt, som synes kallt. Men niir historierna 
lida till slut I springa f)ättå*arna upp, det bundna 
hjertat kan ej längre tillbakahullas , brustet upp- 
låter det sig; skämtet tystnar, himibelska tårar 
komma, vintern ufvergår tiii vår och sommar* 
Man såg det man aldrig sett: Judith log. 

Lady Sofia hade sina fönster åt parken. I>et 
är icke en skottsk, utan snam*e spansk vana, 
men som Sir Bruce^ hemma i utländska bruk^ 
härmade, alt skona aftnar nalkas dc beundrades 



Uigmzed by Googie 



fönster» och gon deras ara bekant for luften , 
fåglame och vattnen. Patrik sjcing e]^ han spe- 
lade ej en gång ett instrument, så att bans före- 
tag icke kunde kallas en Serenad. Men ban hade 
en fprmåga att recUera, så, alt det ban uppläste 
eller sade, flöt som en intagande ton utan att 
V8U*a musik. Detta sätt v^r i Medeltiden fullkorn*- 
ligare uppöfvadt, än nu. Herr Hugo; det var e} 
en steril deklamations-fason. Det var natur, och 
af ett stort behag, ehuru prosaiskt. Han satt på 
en grässoffa utanför hennes rum^ hvad han sade 
var ej mycket: 

''Lugna qväll; du andas öfver täcka buskar 
derframme — men hvad vill du? ~ lugnare ^ än 
duy är Sofias syn. för den kommande, vackra- 
re är hennes hår än lofrankoma, och hennes 
vä&t^ mera smärt majestätisk^ Un diaa träds^ 
min park. 

''Jord, du lady af fägring! du bär lif vande 
och stärkande örter — men hvad förmår du? 
^ mera stärker Sofias hand, när hon fattar den 
kommande på bans stig^ Ufligare blir hans blick 
genom hennes, än af tusen frukters must Sofia 
ärljufvare än Jorden; rikare hennes ord, än nå« 
gon vinds röst.** • 

Ljud«ifrån del inre af trägården störde dem, 
det lät som st^. De voro ej spökrädde, men 



Digitized by Google 



Patrik ' Aodrews tystaadeb Det m Bergdamen ^ 

hoa hade hört honom | hoo ,koin närmare , raen 
niekade bifall* Hon stanDade tom fSr atl hon ' 
£MitätUiiog€D; slotUmarea^ fraasför hvilkea hoa 
f^>d^ var ganska svai t^ hoo sjelf fullkomligt ljus* 
klädd. Patrik, Tid heiiDCi åsyn betagen af * • , 
-fei*taatte ej* Hon aflägsnade &ig då^ som för alt 
icke fttora dem. 

'Hon ogillar oss icke/* var det första ord, 
de vexlade dagen därefter. Vid Bergdamens an- 
komst om aitooen hade den tanken hastigt fat- 

• tal dem , att Amaurys lära och utsigter öfver lif- 
vet måste innehålla en motsägelse emot deras 
kärlek, och de viste i hvilken hög dager han 

^ stod hos damen. Genom nöjets vanliga- bekym- 
mer! nhei Ludv de förr icke tänkt derpå, nai* den 
kommande gestalten hastigt päminte och förfä- 
rade dem. Och likväl nickade hon åt dem så 
vänligt? 

Kär aftonen nalkades, di*og hjcrtat åter må- 
. laren under sin glädjes fönster. /Tästets duk är 
sält af sina stjernor, sade han, och säll är Patrik 
af Sofia — den skimrande forsen kastar perlor 
på sina stränder, pä mig strör Sofia perlor af 
hopp, fägring och ömhet.'' 

Grottornas fru kom ånyo, satte sig på litet 



Digitized by Google 



4 

I 

BMmå : oeh lyswadp iMd sft tydligt 1x^1» M 

Xngiingen utan fruktan^ fortsatte* 

Vi vilja ej up^Bttkåia dagia*nc8 ial eller qtH^ 
lairMs i^Vixigade $tuadefi 

Ea morgon vid ea källa i en aflägsen del af 
trigårdeB stodo dé IveDiie tiUsamltiaoSy lutade, . 
i Jiietraktelse af daggens prydnad. Hög^ från ea 
le6a^ kotn GrefviiHmn^ ho» narsMlde tig odi 
vqpplyfte slöjaa de stego tillbaka -^ hoa giok 
midt emellan dem^ 

'Klara stuålar flamme kring Er/' sade hoib 

/'Jag har sett ^ foi^tfiar Juditl^ — jag vet 
m Tisst^ alt> vackfer eld WVer hir. Jag koifi- 
ner att skitja Eder åt: här, der |ag slår^ skiljer 
ja^ Ei^. Mitt väsens äonu späda, darrande frid ^ 
omsväfvar Er, mitiå Tiogar omfikugga £r. 

''HosBr har evig, ovansklig kärlek sittkehag 
<^ tStX Sfeken J hvaratm ~ J skclén d^före Bkil« 
jas. Djupet vinkar och ryter! men Jorden skall icke 
skryta, att hon sett Eder förenas. Jagstår som en 
låga midt eméllaift Er; en sval, åtskiljande glans. 

''Sluten väl I ty J hafven börjat så. Patrik. 
Stournadan Eruce af Invermorison! bygg tvenne 
klosten Ett för män, till liknelse efter dig— ett 
annat för Sofia och sjåUköna qviimor , hvilka ej 
önska ett hälft, i mörker tynande förband , ett' 
gift, det gröna jorden erbjuder/' 



Uigmzed by GoogIe 



:i44 He&uitåget. 

JHeniDgen bHiBS ingiék i de ungig tenkårJ 
Damen tog dem hvita syskon*händer och lade 
tillMiimiialit. Om ett år derefter voro klortren 
Byggde I de hviiade på tveone berg i Éjobinkstyå 
skog. 

Midt emellan ligger en dal^ som af allastul- 

len i luverness •'varit Greivinnan kärast Hon 
dröfde der ofta under sina vandringar, hon arbe- 
tade dei* med egen band, bon sade att det Jik^ ^ 
nade en ort i Sverige, den enda som var henne 
angen8m att minnas från Norden , ett bermitage, 
der hon med sin syster planterat och tattnat* 

Efter döden begi*oft hon b8r, och en sten 
restes på platsen* Det var midt emellan dessa 
^gge Munk- och JKunnekloster , som i Skottlands 
kathoiska period mycket besöktes» 

En ful lättare ifrån den tiden ^ som begagnat 
sig af Patriks ord under en af hans taflor, har 
skrifvit på Juditbs graf: ''Skönhetens spöke ställde 
sig mellan man och qvinna på jorden. I ett him- 
melskt land f der skönheten ej ar ett spöke | vill 
hon åur förena dem.'' 



4 



Uigmzed by GoogIe 



VARGENS DOTTER. 



Brukar da sjunga « qvict 
Sgda gubbe? 



€lair^obscur 



nr 



NärTarande Tid, 



Xbtckt bos JoBAn Söaszag^ 

1 8 3 3. 



Uigiiized by 



Digitized by 



> 




VÅRGEN5 DOTTER. 



Jao bw . aldrig framställt nägoo spokscen f6> 
mitt Herrskap, ocli tycker mig häri hafva gjort 
rttt. Na ~ fortfor Aidhard — skall jag liUhl 
anföra något ditåt. . 

Man hör med skäl klagas ^ att våramedmen* 
niskor firo så utan rotnantisk stämning, sä bloW 
tade på varmt skaldelif och naturanlag for inre 
skonhet, att vår tid 'äfVeä häruti reser sig upp 
liU en ryktbar motsatts emot Medeltiden* Tro på 
spukeo brukas icke mer 5 förmodligen också myckel 
derför att inga mer Visa sig. Men hvarföre visa 
sig inga spöken? Det skall jag omtala. Ingen lef- 
vaude ähkar uuluiliden cn aDndn till den grad 
otttsäjligt, att han går igen af åtrå till ett utti» 
gånge, utsträckt öfver iifvets gräns. Man hyser - 
ttke betler så djupt hat, att man^ afliden, vill 
gCira sig besvär att plåga någon bekant. Ligg 
härtill våra dagars ytterliga trivialitet^ och jag 



Digitized by Google 



4 Vargens Dotter. 

-frågar, livilken själ skulle det väl intressera att 
återLomma och spcika i eo verld, dpr maa haft 
tå utomordentligt ledsamt , att döden utom all 
tvif?el var en vinning? — Jag spär^ att om vi 
skulle få ett tidehvarf angenMmare, ungdomsfri-- 
•kare,- modigare ; finge vi menniskor, större i kir^ 
lek och starkare i vrede; finge vi, kort sagt, en 
Jord intressantare att gä pä, så skola nog spöken 
också hitkomma. 

Emellertid äro vi ej fullkomligt loitlosa* Hvem 
har ef hört hviskas t» ex. om Landals händelser 
pä ifin studentkammare i Upsala? — eller om de 
hegge vännerna på Ekliamn, som en julhelg hör- 
de osynh'ga fjät rysligt spatsera öfver golfvet^un- 
der det de läste i Svenska Historien om framfarna 
hjellar? — eller om Jen Koogl. Hofpredikanten, 
som, när han steg in t sin kammare, med häpnad 
såg sig sjelf redan sitta der läsande i predikan, 
emedan han olyckligtvis hade hhTTit cn dubbel 
person Naturen Sr finna icke alldeles afslöjad, 
fast det yäl snart sker. Yi vilja derföre ej komma 
i förväg med förklaringar, dem vi anse onödiga« 
Hufvudsaken var att veta, hvarföre na några * 
få osälla liäiidelser afräkoade det icke mera 
spökar: och orsaken härtill hafva vi uppriktigt sagt 

Alldeles utan poeter äro vr ej heller. Under 
en resa genom granskapet af YV"ingäker, hörda 



Uigmzed by GoogIe 



• 

t 



t 

{ag 6D bäodelse, som då för elt eller aonat decen-^ 

Dium sedaa inträfiat^ ooh fyllt alla med bestöi tniog. 
Kärlek brann emellan tvenne, flickans föräldrar 
gillade den ej, de unga funno utväg alt befria 
sig frän tvåoget j en Skald, lifvad af liändelseuy 
sjöog derom « bvad vill Herr Hugo mer? 

Jag bör ej berätta med mina ord. I socken* 

Lyrkao fann jag en Spögubbes substitut; d. v. s. 
den ordinarie mannen låg sjuk , men hade förmått 
socknen af barmhertigbet låta en stackare af tve* 
tydigt förstånd göra tjensten i hans ställe* Den 
antagne uppfyllde kallet manligt och såg ej illa 
ut* ty ban var under tjenstgöriogen klädd i sin 
Ordinaries rock och slollor. Sedan jag alhuit 
gudstjensten och qvarstannat bland de siste att 

m 

bese kyrkans märkvärdigheter, nalkades jag slut- 
ligen Spögubben, b vilken sjelf till hälften gick 
emot mig och sade: ''vill du lyss på en säng?'^ 
Jag betraktade honom från hufvud till fot, och 
hade den ohofligheten att ej svara. Han vände 
' sig då ifrån mig till några återstående försam- 
lingsboer och gjorde samoia fråga* Tigande och 
med en viss ömkan drogo de sig undan, likväl 
ej med en mine, som om de föraktade hans poe- 
si; men — bvad jag sedan fick veta — de kän- 
de så mycket deraf, i|tt de fruktade h6'ra det 



Digitized by GoogIe 



6 Vargens Dottee* 

Tulare. Jag nalkades dä åter titl SubsUtutet och 

frågade: brukar du sjunga ^ qvickögda guiibe? 
''Qvickögd — ja koooy konilV 
' Jag följde hoDom. 
Men utanför på norra sidan af Kyrkogården 
stannade l^an och sade: 'Icke nu skall jag sjun- 
ga, nej. Gä först och ät din middag, främman- 
de gosse : jag skall äfven hem och bita i oskrädt 
bröd hos min Ordinarins. Jag hör dii är gäst hos 
bönderna i Unavi, du får då en riklig middag, 
jag känner den byn, var säkei , bättre hvetc växer 
ej i sjelfva stora Wingåker. När du bryter Una* 
vi hvetebröd, så länk på riiig. Men — fortfor 
han, och såg med stora, glänsande oCh liCetfor* 
virrade ögon pä en' gräsbeväxt hög däto oss 

klockan fem i efLcVmiddag koui, ocli jag skall 

spela för dl^ om vargen och hans dotter**^ 

' Klockan fem? men hvar skall jag träffa dig, 
. min spögubbe? 

"Är icke detta ställe godt? nej icke godi, 
här är uotTa sidan, här ske inga ärliga begraf- 
uiiignr, säger Ordinarius. Se dock pa dessa beg- 
ge trän! märker du att det ena är en hög gran 
med en afbuggen qvisl? det andra då? det är en 
*smirt björk, främling. Skulle vi icke här kunn'a 
^sjunga och lyssna? JNéj, jag skall säga dig, vi sköv- 
la låta bli det, Henrik vredgas. Möt mig påsö- 



Digitized by Google 



. VARGEKS DoTTEft. 7 

dra sidan ) der gräsvallen gär ner emot sjöslraa-^ 
den.'' — Han aflägsnode sig tned en nick. 

Gubben hade rätt^ bvetkakorna l^os mitt värdi»- 
folk smakad» förtpäfiligt. Middagen bland dessa 
muntra menniskor var sä angenäm, och jag för-» 
djupade mig så i betraktelsen af deras kiädebo- 
nad groteska väggskåp och siratliga stolskarmar, 
att jag bortglömde substitutet. Bönderna hade en 
dragning på sig, iiksom hölio de sig i sitt slag iuriia* 
me ; men icke^ som Herrar. De voro snarare litet 
adlige i deras sätt, och påminte om ståndets förd** 
na iui håliantle till i ikeU lurnäaista stånd. Som cn 
märkvärdighet bör jag nämna, att flere bland de 
äldre bönderna egde elementar-kunskaper i litte* 
ratnren, kände länderna i Europa ^ deras lage och 
hufvudstäder. Åtskillige gingo reguliert till pastor 
att läsa avisor. £n och annan hade i ungdomen 
passerat halfva Gymnasium; nägre kunde vers 
utantill, som genom målningar och ulti*jck visa<" 
de att de ned U ang t iiVåu högre kretsar. 

Men klockan slog tre qvart till fem, ooh jag 
.skyndade ut. l^å nedersta randen af. en bloin^ 
rik yall nära sjöu stod ett romantiskt klippstyc- 
ke ~ en stor sten, ihålig så pass, att man kun* 
de sitta derinne med JMyckelharpa. Jag steg eti- 
steg tillbaka vid anblicken af grottans öppning: 
mossa lindade sig vackert om den^ och saflgrona 



Digitized by 



8 VAaGENS DOTTER. 

alar omskygd^ stenens höga kanler — oien Gub* 
bea satt dciioue och förfärade mig. Hans stråke 
ynff större do jag fSrr sett brukas till dylika in-, 
strumeot som hans, af ett mörkt trädslag och sär- 
deles väl polerad. Men på honom sjetf hade en lång 
smutsgul jacka af åldrig snitt efterträds den lånade 
ordinarie-krocken, gråa yfviga lockar foro kriug 
hattl&a bofrudet vid hvarfé rSrelse — om bjrxor, 
skor och strumpor låt mig icke tala. Munnen 
sken ännu med h vassa blauka tänder, hvilket i 
fiSrejtiing med hans figurs bruna gulgråhet såg ut 
som vålnaden af en Varg i menniskohamn. Likväl 
gjoriii hans åsyn ett intryck, ej utan öait behag. 
De ilammiga hårbueklorna lugo ordnade visst af 
ingenting mindre än händelsen elier ödet sjeif; 
b var flik af hans drägt var stygga men på den . 
fattiga armen hängde en harpa, mothvilken buf- 
^vudet nedböjde sig med en egen förnämhet och 
en konstnärs mine. Det hela gaf utseendet af en 
landets Skald, tvingad till s^tt kall af inre natt 

Näv han fick se mig steg han upp. ^Nsi sä 
kom nu vän, och lyssna/' sade han med ett tSr^ 
troligt, glimmande ögonkast. — Hej sitt mi)i far 
och sjung, svarade jag. Han gjorde så. Herrska- 
pet skall få höra hans rader 

Tonen pä verserna och Nyckelharpans åtföljande 
mu^ atcrgifver jag icke. Det ?ar ett sorgligt spel» 



Digitized by 



r 



Vargens Dotter. g 

SiormeD spelar i skogens kronor, 
Halfinån skiner så silfverbemskL 
En björk sin stam öfver blomster lutar ^ 

Häagaadep darrande, löf hon bäi\ 

Hvad menar den bjdrken ur Unavi skög? 

Bredvid står eo gran. 

£a gran vid sidaa af bjoikeo reser sig 

eller 9 om min Herré ttlltter» ett sorgspel, Tragedi. 
Det passade till grottan och skalden , sådan han var ; 
^ ingendera kan jag bitföra , jag rcciterar derfär blott 
haas Uaier. Hemkommen upptecknade jag hans 
stjcke: orden äro Jgfår, och måste temligen Tsra hans 
egna, åtminstone till hofyadssken och rythmen, 
emedan jag icke tror mitt minne mycket svek' mig. - 
De behagade mig, efter de, olikt sd många dikter, 
bevarade minnet af en sann^ ej längesedan timad 
händelse, och afi^ttats af en spögnhhe, Hans linier 
▼oro orimmade» dock ej ntan prosodisk tt^jA* Jag 
fann Tid efyerrSkning Ters-arten vara en TVframe- 
ter hvari versfötterna än utgjordes af daktylcr, 
än spondcer (stundom trocheer), och alltsammans på 
det viset varieradt, att så fort en versrad sliitat fe* 
minint» eller med ett tvååtafvigt rersmått, kom 
den nastf51jande nlait upptake^ så fort» åter, en 
slutade eiistafvigt s började nästföljande med upp^^ 
takt. Rytbmen är ganska enfaldig och latt af na- 
* turen gifven. Stilen har emellanåt sina omilda kon* 
soQantm5ten och hårdheter nog» f5r att inom Este* 
iiketts område skiUgen kallas rarg-artad. Bfen då 
formen dymedelst rätt nog af bildar iuaehålkti kan • 
jag icke klandra den* 

. Af /jrra versiaått (fjrrfotad y^s)* ^ 

y 

0 



Bak, och vild sora^en kätof es .$pjut« 
Men ach på högen vid stammarnes rötter 
JDo£ba lummljer i. JjufUg prydnad. 

Harpan, sä n gare, stäm vid insjön , 
Svarta glänsande stråken iör. 
Jag vet cliua sLiängar af guIJ ej iiio, 
Silfver ej heller, ej malm, ej jern. 
Men eger du sensträngar, hvita och röda, 
Spunna af flyktande hjortens nerv, 
Dä stäm!*, utur bröstet ångersam visa 
Spela för Unavi nordostvindar. 
Skåda i viken nådiga stjernorna, 
Sjung fSr dem, om förlåtelse • • • sjung. 

Si Henrik stod uti mörkgrön lund, 
P^en fattige bondeson, sveusk och ung^ 
f ögonen brann det modiga *) skenet 
Mörkt som en sol i lijeimaru sänkt* 
Men hvit var hans panna, och kronan af håret 
Svajade stolt för lommande Sunnan: 
— ''Dröjer du än på skogen, o Anna? 
Afskedets vindai; bOila sa snabba, 
Dagen har doppat i vågen sin mun, 
|Ivi j^rÖjjev fpin lAana ännu en stund 



Sv dt modiga. Hos Folket förstam med detta /?2oc/i^ 
dock ej en egenskap af bekiagelsefullhet^y' utan af en 
varm, chiM^dy^rislaleAheb ' 



1 



Uigmzed by GoogIe 



K.Q19 Uoavi-lliciaii i låogsaoacaa stegi 
Hon gick dfver hagen n vålnad Kk* 
^'J!fej Henrik du, ioke dro\es* jag na, 
Ej drpjde för dig jag i hela mitt lif| 
Men, innan jag stupar, så kyss mig en gång 

« 

Med lef vande läppar, det ber jag dig om«" 

Du Anna, var rike mans dotter, si 
Två hossor i bredd på den grSna grenenr. 
Krut och kulor i bröstet de bara* 
Hör mig^ skönaste hvitsippa, hör mig 
Anna; tag arme bondesons, hand* 
Få knä lät oss falla tillsammans här, 
, Att skiljas som rosor på ängarne stå. 
Omlindade begge, när lian $lår« 

Nu sänkte hon, Anna, sin panna hvil, 
Och böjde i guldvifvors rii^g sina knän* 

"Ja.Heniik, hapdija oied, hjärtat tag, 
I dag. är dM Söndag, 'detl^iata ^i.iviM^ 
Mia fadjer,:mio JUkod^w^ j^.faren qujivM! 
Till gossen gick foten, fast höll i liaiul — 
O S%åfri o moder ^ hvi dkäUde Hl Hfttrik 
>SiigaadQ haiy.var-eo fattig man^ . 
Finns gladaie guld i ea gosses ögon, ^ 

Aikare »7ar.t på en ung mans hårL . r.H 

Så går^j Kungen, som Henrik i hagen, , 

UveihKÖd smakar t] så sona hans mun/' 



Digitized by GoogIe 



12 Vargens Dotter. 

Då bppho|de Henrik ögat och sadet 
Hvad tänkte Anna i kyrkan i dag, 
När heliga Herrans liattvard du fick 

Oc^ PrestCD dig gaf af det dyra vinet? 

'^Mindes hur. Henrik, du »ig i loodom 
Manat alt bedja fa gå till det heliga 
Gads sakrament att njuta förlåtelse. 
Dig älven såg jag vid altarets rand!'' 

Dä upphöjde Henrik ögat ånyo: 

Anna, tänkte du ej uagot mer, 

« 

JKär Presten i syart skrud darrande gaf dig 

Nådenes bröd och förglöuimelsens vin? 

'^ag mindes så visst på mennisko-synd. 

Som Henen iui log med sitt mSrkröda blod* 

Men tänkte du ej, sarlf^ Henrik sakta. 
På OSS som i qväll ville döden kyssa? 

''£j — svarte Anua, hviskande sakta — 
Sade mig Gud att vår sak ir synd* 
Mitt hjerta jag såg och din blick, du Henrik 
Midt ibland folket djupt jag såg. 

Men altarets vin stod ej stilla i mun, 
£j stannade brödet för det^ min Henrik ^ 
Dä jag begrep att vi visst ej sjuda , 
Fader och moder härtill oss drif?a. 
Vandra vi nu till himmelens hus^ 
Ej yerlden tänder £$r oss sitt ljus/' < 



VAaCENS DOTTEE. l3 

Åt Anna log han Tid hennes ord. 
Och viodarne lekte i almar och hassel* 
Balfmån nickade liviU och bjöd dem. 
Sist foro tvenue skott ofver hedeii* 
Gräset drack af en ljusröd flod. 

Fader och moder gingo till skogen^ 
Anna sin dotter sökte de, funno 
Anna i Dödmans . slutande armar. 

Fadren ropte med åskor i uppsyn: 
Ve och fördömelse Henrik Jonsson! 
Ifekad hon var dig lef vande, men i 
Dödskamp Anna du famna djerfdes, 

■ 

ITnaTi-barmen till hjertat trycka! 
Skynden £r alla^ nidingen lK>rtryck| 

Anna ifrån honom skiljen — hentie ' 

Skall man i stengrift jorda nded ära^ 
Skogarnes korp skall på Henrik äta. 

Folket nalkades Annas fik/ * 
Då suto hans dö<ia TSmande armar 

Fast omkriog henne så stai kt som en stålring. 

''Akten Er väl, sade Annas moder^ 
Skaden ej flickan f späd är hon v^en> 
Hon har ej lyte, vank eller fel« 
Ej skönare glänser i viken en avan^ 
Än kinder och hals på min Anna gldtisai 
.Vaktea Er noga, o aktea Er yäl,** 



Uigiiized by 



1 4 Vargens Dotter, 

Han i^opflacriter: foi4>aitiiad dii^ 
Som fastat ring pä förbjudet finger^ 
^kynden Er ållå, snabbt heneié fiittai '^ • . 

"Sakla^ O Iiåll, sade Annas moder, 
Fast sitter sippaa i Dödmans man. 
Ach lemmarna lossna, sönder hon faller 
Förr än hon gir ur sin herrskares armar, 
Vakten Er noga, o akten Er Väl. 
I stycken må den se sitt barn, som yill. 
Men, Er jag CSrbjuJer, och ve den e) lyder, 
Hora iSr ingen min Änna mer." 

OchrFadren gick. Men en yxa tog hain^ 
Af högg . handen på Uenriks arm. 
SA Sppnade Dödmans famn nu bojan, i 

Trofa&t föll hennetf hur?ud doek mot • 

Herrskarea Henriks bofvaude baim. ^ 

Gick hemåt Mor att till graföl laga.^ 
Svart kom midnatt om hus och fönster* 
Fadren^Iåg i Kin sing Sn valen, 
Ganska tyst var det ini hans kammare» 
Hemsk Lan skådade upp — hvad såg han? 
tlög stod en hamn Tid sängens kant. 
I taket pannan skimrade lockig. 
Dunkelt brunno deas uppsyns källor, 
Upp emot fadren en arm ban bojdei 
SåradLoch af huggen, utan hand. 



Uigiiized by Google 



- Vargeks Dotter# i 5 

Ed Stamma kom, sSm dm bé^^ fijielmlirn 
Fjerran vräker på klippig stranä. '•'"•'^•'^ 
iOdi f&teft talåckj: »'hSr''att, iffl^atf,' \ 

Om morgonen giögo de tidig^t^^alla' ^ 

Upp for alt skota sitt htii bétHefar^ 

I sängen dod låg Fadrea i-- högra 

, ' ■ "* 
Handen han lagt pä sitt anisi^te sjelfl 

' ' * ' *^ 

Förs j unkna y ljusblåa , stirr&mdé, ^tréla ^ 

Ögonen Öppnä stodo i pannan , 

Kinderna luorkblä — andien flyktad. 

-Modrens, tårar. der rilniiÖ> nu. ' - 

De togo så vackert Hexurik och AntiAi 

Sörjande prydde i>egge tillsamman , 

Tigande grafiro cid gxilt; i aovxkistr cMl. 

Kyrkans iitur«e--^' - ' .'* 

'Der «m äe cPtupat sjelfanmt i dodeii^ : 
.Togos de tvenne träden or «kogen^^ ' i 
Togos med rötter, stuckos i kyrkvall. . 

Vagga nu ^Tänaste vipdar björkeni^j. 
Lutande lena lummiga hufvud. 
Växande der vid griftens kuUe* 
Stolt som en segerherre yid sidan 



Granen riesiiga grenar gungar. 
Rundtorn ro teii renaste åpga 
DoftaJ^oi^valjer i Iji^^^ 



I * T 



Digitized by Google 



1 6 YA&GBifs Dorm* 

Så om DoUren är sångeu slutad^ 

Kommer cn rost om Vargen nu. 

I sängen ju Fadren lågf och med dppmi 

ögoQ, och handen på pannan fallen^ 

Kinderna mörkblå^ • anden flyktad2 

Var icke Häktad, blott förhållen! 

Grafvens kista slot honom grafvens 

Is och spökenas dunder väckte 

Sofvaren upp, ur kistan kicf han, 

Steg ofver mullens hog, som om morgon. .« 

Dagen derefter täcka skulle 

« 

SvSfvande smog han, bort ifrån södra ^ 
Sidan han ville till Björk och Gran. 
Få norra vallen om kyrkan fann han 
Träden beg^ på barnens blomhög» 

Fort ifrån kroppen, som åler lefde, ^ 
Dottrens och mågens hus han smyckade^ 
Biedde sin skrud ofver oärlig graf. 

Flyende gick han den rike bondén^ 
tJnavi gård for han om ~ om — om — 
Han ej ville in mera, hustrun ej mer 
Skåda ville han, stugan icke. 
HandlÖs]^arm honom bortåt hämnande 
Framåt dref ! — O Unavi bonde 
Sprang som ett naket lik öfver marken* 



' Vargbhs I>(ot«!u 17 

Hemma de ärfde skendöde mannen, 
Visste ej 'ttådSHi det^ft^liatt lefder 

Säg jag på sol-los hed under natteii 
Bännil rinnft vid KytK>nba5ke. ^ 
Hur skall jag gÖra med buskens tornen? 
Hur méd Hess nypon , liiijr mectdess^bloinmory 
EänmIens'Ta(ten liur £or jéjg bruka? 
Tornet — dermed jag kroppen ridiujr^ 
Nyponen äter att ej förhungra, 
Blomntorna luktar jgeh sen förtrampar, 
liäuQilens vatten tar jag och Ivällar 
Syndiga hand| som hugget gaf. 

Så såg jag en gång på strand under natten 
Spelman sofvft yid Kyckelharpa. 

Hur skali jag göra med spelmans jacka? 
Härmed Kans ]Langorffiiar"aiecttkffnsint^ssa| 
Spelmannens harpa hur bör jag bruka? 
Jackan . • skall på min skuldra fainga ! 
Kängan foten — och mossan bjessan 
Trycka så alt ej håret ilammar! 
Spelmannens harpa tar jag på armen. 
Konsten kunde jag fordom redan, 
— Guldring bär jag på fingret än, 
Spelmans saker köper med den. 

Si stralTet skapade Henriks vredCf 

Skulle jag spelman blifva? skulle 



Digitized by Google 



i8 Yaegbiis Dotteiu 

Okäod bemgä, skida i tr«or 
Egna rikliga heoiDi^ts knutar. 
Stryka stråke på strängar i stormen 
Sjunga dc ungas ljufliga vilja, 
, Sjunga hur vargen åt deras kärlek. 
Gammal i bygden måste jag blifva, 
Får icke dö. förr in hundra vintrar 
Ked-^rt snö öfver hårets flammor. 




981887 



