Miracle de Nostre Dame de saint Iehan Crisothomes & de Anthure, sa mere; franskt skådespel från det fjortonde århundradet efter en handskrift på National-Biblioteket i Paris för första gången utgifvet af Carl Wahlund
Google 


This is a digital copy of a book that was preserved for generations on library shelves before it was carefully scanned by Google as part of a project 
to make the world”s books discoverable online. 


It has survived long enough for the copyright to expire and the book to enter the public domain. A public domain book is one that was never subject 
to copyright or whose legal copyright term has expired. Whether a book is in the public domain may vary country to country. Public domain books 
are our gateways to the past, representing a wealth of history, culture and knowledge that's often difficult to discover. 


Marks, notations and other marginalia present in the original volume will appear in this file - a reminder of this book's long journey from the 
publisher to a library and finally to you. 


Usage guidelines 


Google is proud to partner with libraries to digitize public domain materials and make them widely accessible. Public domain books belong to the 
public and we are merely their custodians. Nevertheless, this work is expensive, so in order to keep providing this resource, we have taken steps to 
prevent abuse by commercial parties, including placing technical restrictions on automated querying. 


We also ask that you: 


+ Make non-commercial use of the files We designed Google Book Search for use by individuals, and we request that you use these files for 
personal, non-commercial purposes. 


+ Refrain from automated querying Do not send automated queries of any sort to Googles system: If you are conducting research on machine 
translation, optical character recognition or other areas where access to a large amount of text is helpful, please contact us. We encourage the 
use of public domain materials for these purposes and may be able to help. 


+ Maintain attribution "The Google ”watermark” you see on each file is essential for informing people about this project and helping them find 
additional materials through Google Book Search. Please do not remove it. 


+ Keep it legal Whatever your use, remember that you are responsible for ensuring that what you are doing is legal. Do not assume that just 
because we believe a book is in the public domain for users in the United States, that the work is also in the public domain for users in other 
countries. Whether a book is still in copyright varies from country to country, and we can”t offer guidance on whether any specific use of 
any specific book is allowed. Please do not assume that a book's appearance in Google Book Search means it can be used in any manner 
anywhere in the world. Copyright infringement liability can be quite severe. 


About Google Book Search 


Googles mission is to organize the world”s information and to make it universally accessible and useful. Google Book Search helps readers 
discover the world's books while helping authors and publishers reach new audiences. You can search through the full text of this book on the web 


atlhttp://books.google.com/ 


j a : AA | & 
NAND i VR | 
I | aM SE | 
FL fl 


[I | & 


E 5 5 i 7 ae 


'kå = 
FÄR 
NE 


| [ 
Ar eE | 


SS I FAS EE 


fr EA 
ju Li I 


I set | | | 
| ss | S 
6 SR IN TT AAA 


Digitized by Google 


Digitized by Google 


MIRACLE DE NOSTRE DAME, 


DE SAINT IEHAN CRISOTHOMES & DE ANTHURE, SA MERE 
FRANSKT SKÅDESPEL FRÅN DET FJORTONDE ÅRHUNDRADET, 
EFTER EN HANDSKRIET PÅ NATIONAL BIBLIOTEKET I PARIS 
FÖR FÖRSTA GÅNGEN UTGIFVET 


AF 


CARL WAHLUND. 


- 


STOCKHOLM, 1875. 


P.A. NORSTEDT & SÖNER 
KONGL. BOETRYCEARE. 


er — —— rm  — PN 


MIRACLE DE NOSTRE DAME, 


DE SAINT IEHAN CRISOTHOMES & DE ANTHURE, SA MERE; 


FRANSKT SKÅDESPEL FRÅN DET FJORTONDE ÅRHUNDRADET, 


EFTER EN HANDSKRIFT PÅ NATIONAL-BIBLIOTEKET I PARIS 


FÖR FÖRSTA GÅNGEN UTGIFV ET. 


AKADEMISK.AFHANDLING, 


SOM MED SAMTYCKE AF 


VIDT BERÖMDA FILOSOFISKA FAKULTETEN I UPSALA 


FÖR FILOSOFISKA GRADENS ERHÅLLANDE 
TILL OFFENTLIG GRANSKNING FRAMSTÄLLES 


AF 


CARL WAHLUND, 


FIL. KAND. AF VERMLANDS LANDSKAP, 
PÅ ÖFRE FILOSOFISKA LÄROSALEN DEN 22 MAJ 1875 


KL. 10 F. M. 


STOCKHOLM, 1875. 


P.A. NORSTEDT & SÖNER 
EONGIL. BOETRYOCKARE. 


5 (ov 2 - 
3 
Fe5/3 /!F 
8 
Harvard University 
Lowell fäsinurnal Liurary, 


ke Hu ie (PER ” bed 


mn? on 
1 


HARVARD 
UNIVERSN Y 


LIBRARY 


TILL 


MINA FÖRÄLDRAR 


EN GÄRD 


AF VÖRDNAD OCH KÄRLEK. 


Handskriften n:is 819 och 820 (förr 7208" och 
7208", fonds de Cangé 13 och 14), med titeln ”Miracles 
de N.-D. par personages”, på National-Biblioteket i Paris 
är, så vidt man vet, den enda i sitt slag och måste an- 
ses vara af synnerligt värde, icke blott derföre att de 
40 medeltidsskådespel, den innehåller, utgöra ett rikt 
prof på Frankrikes dramatiska literatur för ett halft år- 
tusende sedan, utan i synnerhet emedan de äro nästan 
allena stående minnesmärken af dramatisk konst från 
det århundrade, som såg dem uppkomma. De bidraga 
till att fylla den lucka, som finnes inom franska drama- 
tikens historia efter Ludvig den Heliges tidehvarf, hvil- 
ket i literärt hänseende jemförts med Ludvig den Fjor- 
tondes, och intill dess Frankrikes första teater öppnades 
af Passionsbröderna i Paris år 1402. Har man nemligen 
uti de forntida dikter, nutiden eger qvar, följt det franska 
dramats fortgång från dess upprinnelse och dervid sett 
det trettonde århundradet frambringa utom öfriga styc- 
ken ett religiöst skådespel i le Miracle de Theopbhile af 
af Rutebeuf, ett mera verldsligt i li Jus de Saint Ni- 
cholai af Jean Bodel, en första franska komedi i li Jus 
Adan ou de la Feuillie af Adam de la Halle, som äfven 
kallades ”den puckelryggige från Arras”, ett tidigaste 
herdedram i li Gieus de Robin et de Marion af samme 
truvär, så möter med det fjortonde århundradet en i 
poetiskt afseende fattigare tidrymd. Ojemförligt för- 
nämsta källan till kunskap om denna öfvergångstids dra- 
matiska diktning är just den enda handskrift, här ofvan 
nämnts. De andliga spel, den gömmer, ega alltså den 


II 


betydelsen, att de inom franska dramats utveckling bilda 
öfvergången från näst föregående århundrade till det 
näst efterföljande, till tiden för de egentliga mysterier- 
nas blomstring, då bröderne Arnould och Simon Gres- 
ban, Jean Michel d'Angers och före dem andra förenade 
inom en ram de mångfaldiga, på samma gång rörande 
och uppskakande tragedier, som färdiggjorda erbjödos i 
den heliga historien. Genom att sålunda ej längre, så- 
som skett, inskränka skådespelets ämne till legenden 
om det särskilda helgon, hvars dag skulle firas, möjlig- 
gjorde de spelandet af samma stycke, när helst så ön- 
skades; och genom att tillika vidga skådespelets form 
förlängde de äfven tiden för dess uppförande till flere 
dagar, ja veckor, och det var detta, som ledde till öpp- 
nandet af en ständig teater och dermed till ett nytt 
skifte i dramats historia. 

Nämnda handskrift utgöres af två volymer i mycket 
stort qvart-format, inbundna 1 rödt saffian. Den är skrif- 
ven på pergament och, såsom det synes, af samma hand, 
är tvåspaltig med ungefär 40 rader på spalten och är 
prydd med fina miniatyrer, till antalet lika med skåde- 
spelen, hvilkas förnämsta uppträden de också framställa. 
Denna literära skatt, hvilken franska staten lyckades 
förvärfva år 17383, hade kostat sin förre egare, J.-P.-G. 
Chåtre de Cangé, den anspråkslösa summan af 200 frangs, 
efter hvad en anteckning af hans egen hand i början af 
hvardera volymen utvisar. Paulin Paris!) har i sin be- 
skrifning öfver en del af det stora franska bibliotekets 
handskrifter äfven redogjort för denna, men har ej något 
längre dröjt vid den, ”utaf fruktan”, säger han, ”att få 
svårt att sluta”. Likväl har han lemnat en fullständig 
förteckning på de dramer, som der inneslutas, 22 i den 
förre och 18:i den senare volymen. Samma förteckning 


1) A.-PAULIN PARIS, Les Manuscrits francois de la Bibliothéque du 
Roi, leur historie et celle des textes allemands, anglois, hollandois, 
italiens, espagnols de la mé&me collection; Paris, Techener, 1836— 
1848, 7 vol. in-8”. Sjette delen, 1845, sidd. 331— 340. 


III 


offentliggjordes redan af de Beauchamps ”?), få år efter 
det handskriften sjelf blifvit offentlig egendom genom 
att införlifvas med ”konungens bibliotek”; men af dra- 
merna hade ännu hundra år efteråt endast ett blifvit 
tillgängligt i tryck och blott i ett par hundradetal exem- 
plar, som närmast voro afsedda för en fornminnesför- 
ening i landsorten, då Jubinal ”?) sökte leda den literära 
allmänhetens uppmärksamhet på denna värdefulla urkund 
genom att återge samma innehållsförteckning. Han 
omnämner visserligen icke, att den förut fans att läsa i 
tryck, men äfven med kännedom häraf måste han hafva 
ansett, att en ny och ordagrann uppgift på öfverskrif- 
terna till de stycken, denna dyrbara samling omfattar, 
icke skulle blifva 'gagnlös. Han hoppas nemligen vid 
uppräknandet af dessa öfverskrifter möjligen vidröra 
ämnen, hvilka med förkärlek omfattats af lärde, de der 
på så sätt kunde förmås bringa flere af skådespelen i 
dagen. Också blefvo under de färre än tio år, som följde 
på detta Jubinals väl beräknade meddelande och till Pau- 
lin Paris' ofvan anförda upplysningar om ifrågavarande 
”mirakler”, flere än tio af dem mångfaldigade genom 
pressen. Sistnämnde författare uppger antalet af hand- 
skriftens tryckta stycken till elfva, men han har ej med- 
räknat tvenne, som funnos utgifna bland en med gam- 
malgötiska bokstäfver och med annan ålderdomlig ut- 
styrsel tryckt samling af franska medeltidsarbeten (Col- 
lection Silvestre). Sedan hafva ytterligare två befordrats 
till tryckning, så att hitintills utgifna uppgå sammanlagdt 
till femton ”). Slutligen finnas ännu några bland dem, 


2) DE BEAUCHAMPS, Recherches sur les Theatres de France, depuis 
F'année onze cens soixante & un, jusques å present; A Paris, chez 
Prault, Pere, 1735, 3 vol. pet. in-8. Första delen, sidd. 234—240. 

3) ACHILLE JUBINAL, Mystéres inédits du quinzieéme sieécle, publiés, 
pour la premiére fois, d'aprés le manuscrit unique de la biblio- 
théque Sainte-Geneviéve; Paris, Techener, 1837, 2 vol. in-8". Förre 
delen, företalet, sidd. XXIV--XXVIII. 

1) I sin nyss omtalade förteckning yttrar Jubinal uti en not vid le 
Miracle de Guillaume d'Aquitaine, eller såsom det i den ursprung- 
liga texten heter, le Miracle de N.-D., de Saint Guillem du desert 


IV 


som väl ej fullständigt bekantgjorts, men som temligen 
utförligt skärskådats af Onésime Leroy "). 


Ofvannämnda, ur ”Miracles de Nostre Dame” hemtade 


stycken, som af trycket utgifvits, äro, uppräknade i den 
ordning, de utkommit: 


1; 


Hå 


Miracle de N.-D., de Robert le Dyable, publié, pour 
la premiégre fois, d'aprés un Ms. du XIV" siecle, 
de la Bibliotheque du Roi, par plusieurs Membres 
de la Société des Antiquaires de Normandie; Rouen, 
Édouard Frére, 1836, in-8:0, fig. (i Hdskr. n” 33, 
vol. 2, f? 157 r9—172 v?). 


. Miracle de N-.-D. et de Sainte Bautheuch, publié 


pour la premiere fois, d'aprés un Ms. du XIV” sieécle, 
par E -Hyacinthe Langlois du Pont-de-V'Arche. Ut- 
gafs såsom tillägg till: Essai sur les ÉEnervés de 
Jumiéges, et sur quelques décorations singuligres 
des églises de cette abbaye; Rouen, Ed. Frére, 1838, 
in-8”, fig. (i Hdskr. n? 34, vol. 2, f? 173 r?—191 v?). 


. Miracle de N.-D., df'Amis et d'Amille, utgafs i Thé- 


åtre frangais au moyen-åge, publié d'apres les manu- 
scrits de la Bibliotheéque du Roi, par M. M. L-J.-N. 
Monmerqué et Francisque Michel (XI'-XIV'" siécles); 
Paris, Auguste Desrez, 1839, gr. in-8”, sur deux 
colonnes, sidd. 219—264 (i Hdskr. n?” 23, vol. 2, f? 
1 r9—14 v?). 


etc.: ”M. Thomassy, ancien éléve de F'€cole des Chartes, qui se 
propose de publier prochainement le roman d'Ayraeri de Narbonne, 
va nous donner bientöt ce Miracle qui se lie accessoirement au 
sujet du poéme. ”Denne M. Thomassy har visserligen skrifvit upp- 
satser om Saint Guilhem du Désert under de närmast följande 
åren i både Mémoires de la Société des Antiquaires de France 
och Bibli théque de l'école des Chartes, men miraklet måtte ha 
uteblifvit. — Det skådespel, hvarmed handskriften afslutas, och 
som handlar om Saint Alexis, lärer enligt personligen gjordt med- 
delande till utgifvaren af hosföljande skådespel vara att förvänta 
utaf författarena till arbetet: La Vie de Saint Alexis, textes des 
XT, XII, XIII et XIV" sigcles, publiés par Gaston Paris et Léo 
pold Pannier; Paris, 1872. 

ONESIME LE RoY, Etudes sur les Mystéres, monumens historiques 
et littéraires, la plupart inconnus; Paris, L. Hachette, 1837, in-8”. 
Andra kapitlet, sidd. 40 - 109. 


10. 


11. 


12. 


”) 


V. 


. Miracle de Saint Ignace "), i Théåtre fre. au moyen- 


åge, sidd. 265—293 i Hdådskr. n”) 24, vol. 2, f”? 16 
r?—26 v?). 


. Miracle de Saint Valentin, i Théåtre fre. au moyen- 


åge, sidd. 294—326 (i Hådskr. n? 25, vol. 2, f? 28 
r?—37 v?). 

Miracle de N.-D., comment elle garda une femme 
d'estre arse, i Théåtre fre. au moyen-åge, sidd. 327 
—364 (i Hdskr. n? 26, vol. 2, f? 39 r9—51 v?). 


. Miracle de N-.-D., de I'empereris de Romme, i Thé- 


åtre fre. au moyen-åge, sidd. 365—416 (i Hdskr. n? 
27, vol. 2, f? 53 r?— 68 r?). 


. Miracle de N-.-D., d'Ostes, roy d'Espaingne, i Théåtre 


fre. au moyen-åge, sidd. 431—480 (i Hdskr, n?” 28, 
vol. 2, fol. 69 r9—83 v?). 


. Miracle de N-.-D., de la fille du roy de Hongrie, i 


Théåtre fre. au moyen-åge, sidd. 481—542 (i Hdskr. 
n? 29, vol. 2, f? 84 r2—102 v?). 

Miracle de N-.-D., du roy Thierry, i Théåtre fro. au 
moyen-åge, sidd. 551—608 (i Hdskr. n? 32, vol. 2, 
f? 139 r9—156 v?). 

Miracle de N-.-D., coment le roy Clovis se fist cre- 
stienner, i Théåtre fre. au moyen-åge, sidd. 609— 
668 (i Hdskr. n? 39, vol. 2, f? 262 r?—279 v?”). 
Miracle de N-.-D., de Berthe, femme du roy Pepin, 


nouuellement imprime a Paris, Silvestre (iImprimerie 


J. L. IDELER, Geschichte der Altfranzösischen National-Literatur 


von den ersten Anfängen bis auf Franz I, nebst zahlreichen Sprach- 
proben; Berlin, Verlag der Nauckschen Buchhandlung, 1842, in-8”, 
har meddelat bland språkprofven (sidd. 253, 254) två ”Rondels du 
Miracle de Saint-Ignace”, hvilka lånats ur inledningen till Mystére 
de Saint Crespin et Saint Crespinien, publié pour la premiere fois, 
d'aprés un manuscrit du XV" siécle, conservé aux Archives du 
royaume, section historique, par L. Dessalles et P. Chabaille; å 
Paris, chez Silvestre (imprimerie de Terzuolo), 1836, gr. in-8', orné 
d'un facsimile, Avant-propos, sidd. XVI-XVII. Den senare af 
dessa rondels är ej hemtad ur le Miracle de Saint Ignace, men 
väl ur det nästföljande stycket i handskriften, le Miracle de Saint 
Valentin. — Ideler yttrar om dem: ”Sie erinnern lebbaft an den 


Prolog im Himmel vor Götbe's Faust". 


VI 


de Crapelet), 1839, in-16, éd. goth. (i Hdskr. n? 31 
vol. 2, f? 117 r2—138 v?) 7). 

13. Miracle de N-.-D., de la marquise de la Gaudine, 
nouuellement imprime a Paris, Silvestre (imprimerie 
de Crapelet), 1841, in-16, éd. goth. (i Hdskr. n? 12, 
vol. 1, f? 115 r9—126 v?”). 

14. Miracle de N-.-D., de lP'empereur Julien, utgafs i 
Origines latines du théåtre moderne, publiées et an- 
notées par M. Edélestand Du Méril; Paris, A Franck, 
1849, gr. in-8”, sidd. 305—353 (i Hdskr. n? 13, vol. 
1, f? 127 r9—138 v?). 

15. Miracle de la nativite nostre Seigneur Jhesucrist, i 
Or. lat. du théåtre mod. par M. É. Du Méril, sidd. 
304—389 (i Hdskr. n? 5, vol. 1, f? 46 v9—55 r1?). 
Bland de stycken, för hvilkas innehåll Onésime 

Leroy redogjort, träffas tvenne, som ännu äro outgifna. 

Ehuru handlingen i begge dessa är förlagd inom klostrets 

verld, hafva de dock föga likhet sins emellan. Det ena, 

hvars öfverskrift är: ”une femme nommée Théodore qui 
pour son péchié se mist en habit de homme, et pour sa 
penance faire, devint moine et fu tenue pour homme 
jusques aprés sa mort”, har vunnit sin granskares synner- 
liga beundran. Måhända inlägger han likväl mera hän- 
förelse, än sanning i yttranden sådana som: ”C' est lå 
le sublime de IF'humilité, de la pénitence chré- 
tiennes. Vous ne trouverez rien dans lP'antiquité 
profane de comparable å cette situation”, eller 

”La poésie antique est ici retrouvée avec tout 

ce quy ajoute de sublimité le christianisme"”. 

Om det andra skådespelet, hvilket skildrar, huru ”une 

nonne laissa son abbaie pour s'en aler avec un chevalier 


7) Af detta skådespel har KARL BARTSCH intagit en liten del uti sin 
Chrestomathie de Y'Ancien Francais (VIIT'—-XV': sieécles) 2:e éd.; 
Leipzig, F. C. W. Vogel, 1872, col. 433—438. — Att alla tolf, 
hittills uppräknade styckena hemtats ur den senare volymen af 
handskriften, kan förklaras deraf, att den förre (enligt hvad Fr. 
Michel upplyser i första noten på sid. 216 i Théåtre fre au moyen- 
åge, 1839) då vara förkommen från Biblioteket. 


VII 


qui Pespousa, et depuis qu'ilz orent eu de biaux enfans 
Nostre Dame s'apparut a elle, dont elle retourna en 
s'abbaie, et le chevalier se rendi moine”, säger Leroy, 
att det är ”une pigce un peu gate, qui n'a guére 
de rapport avec celle-ci (Théodore), et parait avoir 
été faite plutöt pour un chåteau que pour un 
couvent” ?). 

Några enstaka stycke i samlingen torde sakna an- 
dra skäl än språkliga att utgifvas af trycket. Åt minstone 
finner samme, meranämnde författare le Miracle de Saint 
Jehan le Paulu vara både föga tilltalande och dess utom 
svårfattligt. Åfven Francisque Michel yttrar om det 
samma, att det ej eger tillräckligt värde att intagas i 
det hufvudsakligen af honom utgifna arbetet Théåtre 
fre. au moyen-åge. 

De två dramerna slutligen om Saint Lorens och om 
”un parroissian escommenié que N.-D. absolu”, ett i hvar- 
dera volymen af handskriften, hafva vid afskrifningen 
ty värr lemnats ofulländade. De näst efterföljande bla- 
den på båda ställena äro oskrifna och voro afsedda att 
mottaga fortsättningen. 

Närmaste fråga att söka afgöra angående handskrif- 
ten vore att bestämma, när den först sett dagen. Att 
härutinnan ernå full visshet är förenadt med stora svå- 
righeter, ty äfven för den, som eger mycken vana att 
läsa pergamentskrift från medeltiden (och paleografien 
är snarare en vana än en vetenskap, såsom Léon Gau- 
tier ”') anmärkt) är det svårt att med säkerhet sluta till 
en handskrifts ålder af dess yttre egenskaper, dess all- 
männa utseende, af formen på dess bokstäfver, färgen 


5) H. TIVIER, Histoire de littérature dramatique en France depuis ses 
origines jusqu'au Cid; Paris, Ernest Thorin, 1873, in-8', egnar ett 
helt kapitel (det sjunde. sBidd. 157— 188) åt Les Miracles de N.-D., 
men de stycken, af hvilkas innehåll han lemnar kortfattade gkil- 
dringar, återfinnas alla -- med undantag af de båda om Théodore 
och um Robert le Dyable — i Théåtre fro. au moyen-åge. 

2?) LÉON GAUTIER, Quelques mots sur l'étude de la Paléographie et de 
la Diplomatique, 3" éd.; Paris, Auguste Aubry, 1864, pet. in-8”. 


VII 


och tjockleken på dess pergament, och dylikt. De grun- 
der, man dervid följer, äro nemligen icke säkrare, än att 
de kunna leda till misstag på ett helt århundrade, såsom 
också medgifvits af författarena till Nouveau Traité de 
Diplomatique !?). Dock gör man sig efter all sannolik- 
likhet icke skyldig till ett så stort misstag, om ens till 
något, i fall man antager förevarande handskrift vara 
skrifven, eller åt minstone författad, inom den ardra. 
hälften af trettonhundratalet. 

Till stöd för ett sådant antagande skulle några, om 
ock ej fullt bindande, s. k. yttre bevis kunna uppsökas. 
Då !!) +t. ex. linierna, som uppbära de skrifna raderna, 
från »och med fjortonhundratalet företrädesvis drogos 
med rödt bläck, äro de i vår text ritade med silfverstift, 
såsom förut varit vanligt. Vidare, då !!) man under fem- 
tonde århundradet såsom komma använde en punkt eller 
ett snedt streck, har man under det fjortonde deremot, 
liksom oftast i den handskrift, hvars ålder nu är ifråga, 
begagnat mycket finare och mera upprätt stående streck 
till skiljetecken !?). Eller vidare, då !!) bokstafven Ah 
mestadels i skrift från de tre århundradena närmast ef- 
ter år 1400 skrefs såsom vårt långa s, förblandas der- 
emot ej lätt samma bokstäfver i fornskrifter från före- 
gående tid, lika litet som uti det prydliga arbete, afskrif- 
varen af les Miracles de N.-D. skänkt åt efterverlden. 
Några andra iakttagelser vid de enskilda bokstäfvernas 


10) (D. Tassin & D. Toustain) Nouveau Traité de Diplomatique, ov 
Pon examine les fondements de cet art, on établit les régles sur 
le discernement des titres et lI'on expose historiquement les carac- 
téres des bulles pontificales et des diplåmes donnés en 'chaque 
siécle, — par deux religieux bénédictins de la Congrégation de 
Saint Maur; Paris, chez G. Desprez et P.-G. Cavelier, 1750—1765, 
6 vol. in-4'. Andra delen, (Caractéres extrinséques des titres, hi- 
stoire de Pécriture, €léments de Paléographie) sid. 354. 


!1) Enligt L.-ALPH. CHASSANT. Paléographie des chartes et des manu- 
scrits du XI" au XVI1"” sieécle, 6” éd.; Paris, Auguste Aubry, 1867, 
pet. in-8”. Sidd. 97 och 98; 15, 74, 76 och 98; 11. 

12) Likväl synes äfven en punkt vid bokstäfvernas halfva höjd någon 
gång tjenstgöra för komma i merbemälte handskrift. 


IX 


form kunde äfven anföras, men näppeligen sådana, som 
sprida något ljus i saken. Så bland annat tecknar nämnde 
afskrifvare nästan alltid e och t förvillande lika; han 
bildar under stundom e likt ett o, emellanåt äfven likt 
ett delvis utplånadt kort s; han ger ibland åt långa s 
formen af ett f; öfver i sätter han sällan accent, aldri 
punkt, hvilket snart efter kom i bruk, och hvilket likaså 
ansetts kunna bidraga till att bestämma en urkunds ål- 
der; han gör ej någon synbar skilnad emellan n och u; 
han låter mången gång haken på » gå in 1 påföljande 
bokstaf, hvarvid det får utseende af ett oaccentueradt i; 
o, 8. v. 13), Du Méril?!'), som anmärker om sistnämnda 
egendomligheter, att -de försvåra läsningen af texten i 
fråga, säger om skrifsättet i dess helhet, att det liknar 
det på slutet af fjortonde eller i början af femtonde år- 
hundradet vanliga. 

Någon ledning vid bedömandet af tiden för arbetets 
uppkomst skulle också dess miniatyrer kunna skänka. 
Det på dem använda målningssättet att indela bakgrun- 
den schackbräd-likt i små fält och fylla dessa med ett 
fint mönster infördes nemligen i miniatyrmåleriet om- 
kring år 1300, men aftog allt mer och mer under öfver- 
gångstiden 1360—1410, då i stället linie- och luft-per- 
spektiv började antydas !5). 


!3) Angående bokstäfvernas hvarandra liknande former se Chassant, 
planscherna III och IV. Jfr äfven de tvenne facsimile, som finnas 
i förutnämnda upplagor af le Miracle de Robert le Dyable och le 
M. de Sainte Bautheuch. -- Såsom prof på, huru denna likhet 
bokstäfverna emellan kan medföra olikhet i läsarter, må anföras, 
att Du Meéril (på ett ställe i le M. de Yempereur Julien) tvekar 
mellan läsarterna vinjeray och vivreray, och (i le M. de la nativite 
N.-S.) mellan sonplait och svuplait =- 8'ou plaist; Jubinal (i le M. de 
Sainte Bautheuch) tvekar mellan sussions och Jussions; Magnin (i 
le M. d"Amis et d'Amille) mellan jurée och virée, 0. 8. v. 

14) Or. lat. du théåtre mod. Anm. på sidd. 305 och 354. 

5) G. F. WAAGEN, Kunstwerke und Kiinstler in England und Paris; 
Berlin, in der Nicolaischen Buchhandlung, 1837—1839, 3 vol. in-8”. 
Tredje delen, sidd. 398 och 323. — Briefe 5— 8 (sidd. 193 — 398) 
i denna del innehålla nästan uteslutande historiskt ordnade be- 
skrifningar öfver handskriftsminiatyrer på nuvarande National- 
Biblioteket i Paris. 


Xx 


Hvad vidkommer det inre bevis om en urkunds ål- 
der, som dess språk alltid erbjuder, så har utgifvaren 
af le Miracle de N--D., de Saint Iehan Crifothomes äfven 
derutinnan trott sig finna en bekräftelse af ofvan utta- 
lade förmodan. Ty, såsom längre fram skall visa sig i 
den korta formlära, som finnes vidfogad efter skådespe- 
lets text, bär språket i sagda dikt likaledes pregeln af 
det fjortonde århundradet, af den öfvergångstid, då de 
närmare latinet stående formerna började att upplösas, 
och deremot de mera nyfranska att utveckla sig. 

De antydningar, som sålunda handskriften sjelf, ef- 
ter hvad vi sett, lemnar angående sin ålder, hafva i de 
särskilda kataloger, der den omnämnes, föranledt mycket 
olika uppgifter. Så t. ex. antages den af en katalog !") 
1 handskriftsafdelningen på National-Biblioteket vara skrif- 
ven under sextonde århundradet, medan deremot i s8e- 
nast tryckta katalog !7) öfver samma bibliotek den säges 
härstamma från det femtonde. Till det fjortonde år- 
hundradet hafva dessa skådespel hänförts i en skrifven 
förteckning !?) på deras forne egares, de Cangé's, hand- 
skrifter. Upprättandet af den förteckningen ombesörj- 
des af Pabbé Sallier, en bland de kärleksfullaste vårda- 
rena af detta samma bibliotek, bland hvars bokliga skat- 
ter han upptäckt Charles d'Orléans' dikter, liksom han 
medverkat att efter en dittills okänd handskrift utgifva 
den första fullständiga och texttrogna upplaga med ord- 
förteckning utaf le sire de Joinville's historia öfver sin 


konungslige vän Ludvig den Helige. 


16) Catalogues 1093, Bibliothéque Royale. Manuscrits Francais, 14 
vol. in-f.”, del 5: », kap. 43. 

17y Catalogue des Manuscrits FranqGais de & Bibliothéque Impériale, 
Ancien Fonds; Tome premier, Paris, Frimin Didot, 1868, in-4”. 

18) Catalogues 164, Catalogue des Manuscritzs proven" de la Biblio- 
theque de M"' de Cangé remis par M" L'abbé Sallier a M" L'abbé 
de Targny le 17 Janvier 1736, n:is 13 och 14. (L'abbé de Targny 
var då garde des manuscrits de la Bibliothéque du Roi 
och hade varit l'abbé Salliers företrädare såsom garde des im- 
primés der sammastädes). 


XI 


Mera öfverensstämmande sing emellan, än katalo- 
gerna, äro de utgifvare af Miracles de N.-D. och de för- 
fattare, hvilka yttra sig i denna punkt. Ingen af dem 
anser handskriften vara yngre än från början af fem- 
tonde århundradet, och ingen anger den heller vara 
skrifven förr än inom det fjortonde. Uti de anmärk- 
ningar, hvarmed det första tryckta stycket !"”) ur sam- 
lingen inledes, säger Paulin Paris, att det troligen upp- 
stått emellan åren 1340 och 1350. Han anför såsom 
skäl härför några omständigheter, som påpekats för ho- 
nom; bland andra den, att inuti skådespelet omnämnes 
ett mynt, som började preglas 1340, och som vår gång- 
bart under Filips af Valois regering. — Då Onésime 
Leroy i sin flere gånger nämnda bok ??) yttrar, att man 
tror dessa mysterier, såsom han kallar dem, vara skrifna 
före 1350, så hänsyftar han förmodligen på denna Paulin 
Paris' uppgift; så mycket sannolikare, som han åberopar 
den längre fram ?!) i boken. Sjelf gör han ”?) den iakt- 
tagelsen, att då la marquise de la Gaudine i skåde- 
spelet med samma titel föres till afrättsplatsen, åtföljes 
hon endast af riddare, ej af någon prest; men att ge- 
nom en förordning af Carl den Sjette 1395 lifdömde 
tillätos åtnjuta tröst af kyrkans tjenare. Alltså bör skåde- 
spelet hafva författats dess förinnan. I ett följande ar- 
bete ??) några år efteråt yttrar Leroy, utan att vidlyfti- 
gare orda om, när nämnda mysterier först framträdt, avt 
de skiljas af mera än ett århundrade från Ludvig den 
Heliges regering. — I sin kritik öfver det förstnämnda 


9) Le Miracle de Robert le Dyable; Rouen, 1836, Notices prélimi- 
naires, sid. XXX. 

29) Le Roy, Études, 1837, sid. 40. 

21) 8, 0. 8. 104. 

22) 8. o. 8. 100. , 

23) Onésime Leroy, Epoques de V'Histoire de France en rapport avec 
le théåtre francais, dés la formation de la langue jusqu'å la re- 
naissance; Paris, Hachette, 1843, in-8', sid. 139. Detta arbete har 
blifvit omtryckt 1844 under titel ”Histoire comparée du théåtre 
et des moeurs en France, dés la formation de la langue. 


Xl 


af dessa Leroy's begge arbeten instämmer Villemain ?') 
med honom så vida, att han finner stilen i de bitar, som 
anförts ur handskriften, vara af samma ålder som Frois- 
sard's dikter, d. v. 8. från tidrymden 1337—1401. — 
Achille Deville, som i texten till Robert le Dyable gjort 
Paulin Paris uppmärksam vå antydningar om Filips af 
Valois regering, har äfvenså i le Miracle de Sainte Bau- 
theuch ”?) funnit uttryck, dem han tror hänsyfta samme 
konung och dennes söner såsom då ännu lefvande. — 
Men bestämdare än de föregående har Magnin ?") upp- 
visat tidpunkten för ifrågavarande dramers uppkomst. 
Redan år 1834 talade han om dem i la Sorbonne från 
lärostolen, vid öppnandet af en föreläsningskurs i la 
Faculté des Lettres, och yttrade han då bland annat, 
att deras författande går till baka till fjortonde århun- 
dradet. Sedermera har han i flere uppsatser ?") åter- 


24) Journal des Savants, 1838, Avril, sid. 207. -- La Commission des 
Antiquités Nationales har i en sin redogörelse skänkt några rader 
åt samma de Cangé's handskrift, om hvilken säges, att den är 
från år 1340. Se uti Le Moniteur Universel, Af 247, Mardi le 4 
Sept. 1838: Rapport fait å I'Académie des Inscriptions et Belles- 
Lettres, au nom de la Commission des Antiquités Nationales et lu 
å la séance publique du 10 Aoft 1838. 

Essai sur les Enervés de Jumiéges; Rouen, 1838, Avertissement du 

Libraire-Editeur, sid. X, samt noten på sid. 141. 

26) CHARLES MAGNIN, Les Origines du théåtre moderne ou Histoire 
du génie dramatique depuis le I” jusqu'au XVI sieécle (sidd. 
403- 518), precedée d'une introdution (sidd. 1—402) contenant 
des études sur les. origines du théåtre antique; Tome premier, 
Paris, Hachette, 1838, in-8'. Avertissement, sid. XXIII. - Detta 
avertissement återger just hans inledningsföreläsning. Föröfrigt 
är Tome premier sjelf blott en inledning till ett sedan länge 
utlofvadt arbete om den moderna teaterns ursprung, ett ämne, 
som utgjort hans literära lifs förnämsta sysselsättning. Det 
Magnins uttalande, till hvilket nu hänvisats och genom hvilket 
han ledde uppmärksamheten på den dyrbara och dittills hardt när 
okända handskriften, har ord för ord upprepats i företalet till 
Théåtre fre. au moyen-åge, 1839, sid. IV, och senast i Histoire de 
la Littérature francaise depuis ses origines jusqu'å nos jours par J. 
Demogeot, 13" éd.; Paris, Hachette, 1873, pet. in-8', sid. 221. 

27) Journal des Savants, 1846, Janvier, sidd. 5—16, samt 1847, Janvier 
sidd. 36-53 och Mars, sidd. 151—162. Den slutsats angående 
miraklernas ålder, hvartill Magnin här kommit, har följts i senare 
literaturhistorier, såsom i Adolf Eberts Entwicklungs-Geschichte 
der französischen Tragödie vornehmlich im XVI. Jahrhundert; 
Gotha, Andreas Perthes, 1856. in.8', sid. 22, och i Ljunggrens 
Svenska Dramat, sid. 63. 


25 


Vw 


XIII 


kommit till dem, och genom att sammanställa en mängd 
olika inre bevis har han lyckats med ganska stor säker- 
het afgöra, att de härleda sig från tiden mellan åren 
1345 och 1380. Han anmärker t. ex., att på ett ställe 
uti le miracle du roy Thierry en tolk säger sig förstå 
såväl arabiska som turkiska; men ett särskiljande af 
dessa båda språk har svårligen kunnat göras, eller har 
åt minstone ej med fog kunnat ifrågasättas blifva upp- 
fattadt af dåtidens publik förr, än efter det de osmaniska 
turkarne hotande framträngt i östra Europa mot det gre- 
kiska kejsardömet. Vidare har han funnit, att i le M. 
de P'empereris de Romme uppträder ett sändebud från 
konung Robert i Neapel, hvilken regerade från år 1309 
till 1344. Han har derjemte utaf åtskilliga yttranden i 
le M. d'Amis et d"A mille beträffande Louvren, som der 
med uttryck af fasa omnämnes såsom ett dystert stats- 
fängelse, dragit den slutsatsen, att skådespelets förfat- 
tande infallit under Carl den Femtes regeringstid, såle- 
des före år 1380, ty det var denne furste, som började 
omdana Louvren från en fästning till ett kungligt slott, 
jemte det han i ett af dess torn, derefter kalladt la Tour 
de la Librairie, inrymde den af ungefär 900 skrifter be- 
stående boksamling, som kan betraktas såsom ursprun- 
get till verldens numera förnämsta bibliotek ??). 

Sedan genom dessa flerfaldiga, sammanstämmande 
omständigheter den ungefärliga tidpunkten för dramer- 
nas författande blifvit angifven, framställer sig en annan 
fråga, på hvilken handskriften lemnar ett ännu obestäm- 
dare svar, den nemligen, hvarest de författats. 

Den uppenbara likhet, som förefinnes dem emellan 
uti såväl språk, som versifikation, tyder på, att de ej 


28) LOUIS PARIS, Essai historique sur la Bibliothéque du Roi, aujourd”hui 
Bibliothéque Impériale; Paris. Auguste Aubry. 1856, pet. in-8”. 
sidd. 10--14. En förteckning på detta Carl den Femtes bokförråd 
finnes ännu i behåll (B. N. fonds de Colbert 83) under titel ”In- 
ventoire des Livres du Roy, nostre sire, estans en son Chastel du 
Louvre”. Den upprättades år 1373 af Gilles Mallet, ”rarlet de 
chambre” 


XIV 


tillfälligtvis eammanförts från skilda håll; och den ena- 
handa grundtanke, som genomgår dem alla, nemligen 
att Jungfru Maria städse är redo frälsa från både timligt 
och evigt straff den, som åkallar henne, visar, att de 
samtliga skrifvits till hennes ära. Då dess utom många 
af dem äro satta i samband med en kort predikan på 
vers eller prosa och äro åtföljda af tvenne smärre sån- 
ger, den ene angifven såsom krönt, den andre såsom 
inlemnad till täflan, om ock ej prisbelönt ??), så kan det 
antagas, att hela denna samling dramer jemte prediknin- 
gar och efterskrifter författats för ett af de många halft 
andliga, halft verldsliga brödraskap, som under denna 
tid blomstrade i Nordfrankrike, synnerligast i Normandie 
och Picardie. Inom dessa af både klerker och lekmän 
bestående, literärt-musisaliska sällskap, som stälts under 
den heliga Jungfruns särskilda hägn, föranstaltades täf- 
lingar och prisbelöntes på en upphöjd skådeplats, kallad 
Puy ?), ursprungligen väl endast lyriska dikter till Guds 
Moders ära, men sedermera äfven dramatiska spel, som 
voro skrifna i samma anda. Den diktkonst, som inom 
sagda brödraskap idkades, var visserligen ej förfinad 
likt den, Sydfrankrikes dåtida kärlekshof hyllade, men 
var å andra sidan mindre handtverksmessig än den, 
som vid ungefär samma tid öfvades i Tysklands mäster- 
sångarskolor. Också är stilen i les Miracles de N.-D. 


29) Den förre benämnes serventoys courunné, den senare s. estrivé. 
Vid en, som står att läsa näst före le M. de Saint Crifothomes, 
äro tillagda orden: couronne ou dit puy. 


39) Angående ordet Puy se B. DE ROQUEFORT-FLAMÉRICOURT De lI'État 
de la Poésie Francoise dans les XII" et XIII sieécles; Paris, 1815, 
in-8”, sid. 93: ”On donna å ces assemblées se nom de puy, parce 
que les poétes y lisoient leurs productions sur un théåtre ou lieu 
élevé, nommé en basse latinité podium”. Andra förklaringar af 
ordet hafva lemnats uti Histoire Littéraire de la France, ouvrage 
commencé par des religieux bénédictings, et continué par des mem- 
bres de V'Institut; Paris, 1733—1873, 26, vol. in-4”. Tjugonde de- 
len, 1842, sid. 643; samt uti Le Roy, Etudes, 1837, sid. 42 i no- 
ten, och uti Adolf Eberts Jahrbuch fir Romanische und Englische 
Literatur; Erster Band, Berlin, 1859, sid 19. 


XV 


enkel och klar, men icke fullt så upphöjd, som inne- 
hållet emellanåt kunde fordra. 

Vill man söka närmare bestämma, i hvilken nord- 
fransk stad eller provins det brödraskap fans, för hvilket 
dramerna skrifvits, så lemnar ingen utpreglad dialekt 
dervid någon hjelp. Likväl tyckas några ordformer i 
det Miracle N.-D., som härmed utgifves, häntyda på Ile- 
de-France-dialekten, men på samma gång i sina vokal- 
ljud erinra om picardiskt ursprung "!), hvarom utförligare 
1 formläran. Magnin har i le M. du roy de Hongrie 
velat finna en antydan om, att det stycket möjligtvis 
uppstått i Senlis; Francisque Michel åter vore böjd för 
att anse den hafva varit från Laon, som skrifvit le M. 
de N.-D., comment elle garda une femme d'estre arse; 
intetdera af dessa antydanden strider emot här uttalade 
åsigt om styckets dialekt ??). 

Till sist kan anföras, att Magnin under sin upp- 
märksamma granskning äfven påträffat i le M. de Theo- 
dore några yttranden, på hvilka han bygger den förmo- 
dan, att medeltidsdikterna uti handskriften n'' 819 och 
820 på National-Biblioteket i Paris, i fall desamma här- 
röra från en enda man ??), skulle hafva haft till förfat- 
tare ”un vaillant clerc, maistre en decrez et sire de loy” 
Maitre Guillaume Rousée. 


31) Åt minstone styrkas icke genom några utmärkande normandiska ' 
språkegenheter Leroy's gissning, att förevarande samling förskrefve 
sig från Rouen eller Caen. 

32) Både Senlis och Laon ligga, som bekant, inom Tle-de-France, men 
också inom den picardiska dialektens gränser. Se L'abbé JULES 
CORBLET, Glossaire étymologique et comparatif du Patois Picard, 
ancien et moderne, précédé de recherches philologiques et littérai- 
res sur ce dialecte; Paris, Dumoulin etc., 1857, in-8”, sid. 20. 
Hvad som föranledt Magnin att ifrågasätta flere än en författare 
till denna samling dramer, är den skiljaktighet, som förefinnes i 
uttryckssätt, såsom då t. ex. de i nästan alla styckena uppträdande 
sergents darmes i en pjes kallas för maciers, eller då en person, 
som i ena skådespelet får tileln ventriere, i andra benämnes 
matrone. | 


33 


dd 


XVI 


Le Miracle de N--D., de Saint Iehan Crifothomes, 
hvilket härmed för första gången offentliggöres i tryck, 
är det sjette i ordningen af de 22 skådespel, som 
den förre af handskriftens båda volymer omfattar. Det 
börjar f.2 561.” och räcker till och med ena spalten 
f.2 681.2 Den dithörande miniatyren framställer, huru 
Jungfru Maria skänker åt styckets hjelte en ny hand. 
Skådespelets innehåll är i korthet följande: 

S. Chrysostomi moder Anthure, en ung, skön och 
rik enka, är försänkt i sorg öfver förlusten af sin make, 
och ehuru mången mäktig man anhåller om hennes 
hand, är hon dock fast besluten att icke gifva åt sin 
unge son någon styffader. Hennes egen moder finner 
detta beslut dåraktigt, och då hon ej med sina föreställ- 
ningar lyckas skingra dotterns djupa nedslagenhet, 
eänder hon i sitt ställe den just från skolan hemkom- 
mande lille dottersonen att försöka, hvad hans öfvertal- 
ningsförmåga kan uträtta. Den unge Iehan vinner här 
en första seger i vältalighet, i det genom hans böner 
Anthure förmås påtaga sina bästa kläder och medfölja 
till kyrkan. Dit går hon, för att söka råd, huru hon 
må förvärfva en lika stor själens godhet, som hennes 
kropp fått skönhet. Då hennes själasörjare uppmanar 
henne att försaka verlden och lefva såsom botgörerska, 
om hon vill göra sig ytterligare förtjent om himlen, 
anförtror hon sitt barn i mormoderns vård, lemnar henne 
derjemte nycklarna till hvad hon eger och smyger sig 
sedan nattetid oförmärkt bort från sitt hem och från 
sin son, som hon misströstar om att någonsin återse, 
samt går att för Guds skull lefva fattig i främmande 
land. Iehan, sålunda beröfvad både fader och moder, 
föres nu till hofvet, der han blir anstäld i konungens 
kapell och dessutom får åtnjuta undervisning af maiftre 
Iofce- Talemant. Den unge kor-sångaren, som egpnat sitt 
lif åt Herrans tjenst och valt att inträda i det andliga 
ståndet, har snart växt upp till en ståtlig yngling. 


XVII 


Helt omedvetet har han hos konungens dotter uppväckt 
den häftigaste kärlek. En dag, medan hans moder 
Anthure uti en kFlosterförgård ligger försänkt i bön, an- 
ropande Guds moder, att hon ville bedja sin Son i nåd 
bevara hennes, yppar den förälskade kungadottern sin 
kärlek för den unge mannen. Denne svarar, att han 
icke vill med så stor otacksamhet falskeligen löna sin 
konungslige välgörare, hennes fader, samt att dess 
utom han såsom prest ej borde veta af någon verldslig 
väninna. Kungadottern genmäler, det hon blott velat 
sätta honom på prof, men hon svär i sitt sinne att 
hämnas. Hon finner lätt en bland hofherrarne, som 
tillåter sig en dristighet, hvilken hon på förhand skyn- 
dat ursäkta, och den olyckliga är snart på väg att blifva 
mor. På de förtviflade föräldrarnes förfrågningar, hvem 
som förvållat en så stor olycka, angifver hon presten 
Iehan såsom upphofsmannen, och till straff föres han nu 
ut i öknen att uppätas af vilda djur. Men han får här 
en uppenbarelse af »englarnes gudinna», som håller öf- 
ver honom en skyddande hand. Medan häri den vilda, 
hemska öknen Iehan Boche d'Or andäktigt nedskrifver 
en hel bok, full af /ennes lof och pris, genom hvilken 
hans ord blifva af guld, ser han plötsligen sitt bläckhorn 
kullstött af menniskans, och särskildt den gudfruktiges, 
fiende; men, tack vare väninnan i himlen, kan han 
icke dess mindre fortsätta sitt heliga arbete, ty genom 
ett underverk erhåller han förmågan att af sin saliv 
bilda »hörsamma och varaktiga» bostäfver. Under tiden 
går i kungaborgen den beklagansvärda unga furstinnan 
i årslång väntan och kan icke föda förr, än hon upp- 
dagat Iehans oskuld. Han återföres nu från öknen, och, 
icke blott hon, som så argt förtalat honom, utan äfven 
konungen sjelf, och denne till och med på sina knän, 
bönfaller om hans förlåtelse och förböner. Knappast 
har den fromme mannen lemnats ensam och 1 bön vändt 
sig till Herran, då drottningen inkommer, bärande med 


I 


XVIII 


en mormoders glädje ett nyfödt barn. Detta dröjer 
icke att sjelft anhålla om kristlig döpelse, som det ock 
erhåller, sedan det först inför hela hofvet utpekat sin 
fader, le premier cheualier. Konungen, som finner Iehan 
vara en helig man, bestämmer, att han den följande 
dagen skall vigas till hufvudstadens biskop. Emellertid 
har Anthure, som nu sedan 20 år vandrat som tiggerska 
i frivillig landsflykt för Herrans skull, fått löfte från 
himlen att kunna oigenkänd återvända till sin hemtrakt, 
och hon kommer just samma dag till sin egen åldriga 
moders dörr, anhållande om tak öfver hufvudet. Den 
gamla, som erinras om sin dotter hvar gång, hon ser 
någon fattig qvinna, igenkänner likväl icke Anthure, 
men mottager henne vänligt, kallar henne syster och 
gör sig underrättad om, hvad hon önskar. Anthure 
åstundar ingenting högre än att följande dagen få se 
den nye biskopen på hans hedersdag, hvilken önskan 
också villfares. Hon erhåller då af honom en fristad i 
närheten af stadens hufvudkyrka, och af tacksamhet 
säger hon sig vilja bedja Gud alla dagar i sitt lif, att 
det måtte förunnas hennes välgörare att än en gång se 
sin moder, hvarefter han så ifrigt längtar. Emellertid 
traktar erkefienden ännu alltjemt att bringa den guds- 
mannen Iehan på fall och skrifver till den ändan med 
hans handstil ett bref, fullt af smädelser mot konungen. 
Denne senare befaller i sin förbittring, att brefvets för- 
mente upphofsman skall beröfvas både hand och bis- 
kopsdöme, hvilken dom genast inför åskådarnes ögon 
verkställes, hvarefter Iehan bortföres till »kapitlet» att 
iklädas en simpel munkkåpa. För den så svårt hem- 
sökte mannen uppenbarar sig under sömnen Jungfru 
Maria och skänker honom en ny hand, mer fin, mer 
fager och mer frisk, än någonsin den förra var. Genom 
ett sådant underverk, och sedan Gabriel med hög röst 
förkunnat : Guds vrede, öfver att det dåraktiga slägtet 
ej hedrade sin biskop, blir det för alla klart, att Iehan 


XIX 


är Herranom mycket kär, och han återinsättes i sin förra 
värdighet. Om sider är pröfvotiden slut för Anthure; 
sedan en engel förkunnat henne, att hon den följande 
dagen skall vara hos Gud i himlen, kallar hon till sig 
sin moder och sin son och lofvar dem, att de innan 
nionde timman skola få skåda sin efterlängtade Anthure. 
Derpå undfår hon af sonens hand dödssakramenten och 
dör. Nu först igenkännes hon af sina klagande anhöriga; 
och medan de ombesörja jordandet af hennes stoft, föra 
erkeenglarne Michiel och Gabriel hennes själ inför Ska- 
parens tron under afsjungande af en hymn, hvarmed 
skådespelet på ett lika högtidligt som rörande sätt af- 
slutas. 

Ur hvilken källa den okände författaren af detta 
skådespel närmast tagit ämnet till det samma, kan nu- 
mera icke med visshet afgöras. Åtskilliga drag i styc- 
ket tyckas hafva hemtats ur diktarens egen inbillning 
eller lånats från skilda legender, eftersom de utan syn- 
nerlig förändring återkomma uti flere olika stycken i 
samlingen. Samma sjelfföreakande fromhet, som dref 
Anthure från hem och barn, möter t. ex. äfven i det 
sista af de 40 skådespelen, hos Saint Alexis, hvilken 
ock lemnade det käraste han egde, vandrade fattig ut 
i verlden för Guds skull, återkom till sin fader och 
dog, utan att igenkännas förr än efter sin död, såsom 
redan titeln på stycket tillkännagifver ?"). Samma me- 
del, som kungadottern tillgrep för sin hämnd, använ- 
des äfven i le miracle de Theodore ?5) af en ung värds- 
husflicka, som blifvit tillbakavisad och gäckad i sina för- 
hoppningar på THEODORE, hvilken hon i följd af dennas 
förklädnad antog vara en man. Att hufvudpersonen får 


24) Cy conmence vn miracle de Noftre Dame, de Saint Alexis, qui 
laiffa fa femme le iour quwil Tot efpoufee, pour aler eftre pvure par 
le pais, pour P'amour de Dieu, et garder fa virginite; et depuis re- 
uint chiez fon pere et la morut foubz vn degre, et ne le coguut I'en 
deuant quil fu mort. Handskriftens senare vol, f.” 280, r”. 

35) Jfr. LE Ror, Etudes sid. 78. 


XX 


sin hand afhuggen och sedan åter fastsatt vid armen 
genom Madonnans hjelp, förekommer likaledes i andra 
dramer såsom i le Miracle de I'empereur Julien 39) och i 
le Miracle de la fille du roy de Hongrie ?7). 

andra sidan tyckas åtskilliga omständigheter an- 
tyda, att författaren till skådespelet icke saknat känne- 
dom om dem, som han deruti låter uppträda såsom huf- 
vudpersoner, om också genom den på hans tid rådande 
obekantskapen med grekiskan ??) han hvarken läst Chry- 
sostomi egna skrifter, hvilka innehålla dennes yppersta 
lefvernesbeskrifning, eller de skriftställare inom öster- 
ländska kyrkan, hvilka under det femte och följande år- 
hundraden skrefvo om denne den förnämste andlige väl- 
talare, deras kyrka egt. Redan namnen på de båda huf- 
vudpersonerna äro fullt igenkänneliga, om också ej all- 
deles rigtiga; moderns namn var nemligen ANTHUSA "”). 
Att hon varit en af dessa utmärkta qvinnor, som likt 
AUGUSTINI moder Monica och GREGORI NAZIANZENI mo- 
der NONNA icke blott födt, utan äfven fostrat utmärkte 
kyrkans män, churu skådespelets författare gjort henne 


35) DU MERIL, Or. lat. du théåtre mod. sid. 350. 
37) Théåtre fre. au moyen-åge, sidd. 489 och 540. 

"38) De bemödanden, som under trettonhundratalet gjorts af BoCCACCIO 
och några få andra, att återupplifva studiet af grekiska språket, 
blefvo först under det följande århundradet fortsatta af greken 
CHRYSOLORAS m. fl. i 

39) Så kallar henne redan PALLADIUS (född ungefär år 367), CHRY- 
SOSTOMI personlige vän och förste biograf. Se PALLADII episcopi 
Helenopolitani de Vita S. Johannis Chrysostomi Dialogus .. 
ARE , omnia nunc primåm Greco-Latina prodeunt curå & studio 
Emerici Bigotii, Rotomagensis; Lutecie Parisiorum, 1680, in-4”, 
sid. 227. — Kejsar LEO VI PHILOSOPHUS (omkring år 900) näm- 
ner henne ock vid detta namn, i det han säger:.... MATER, 
ZETATE FLORENS & NOMINE (ANTHUSA ENIM DICEBATUR, 
QUOD EST FLORENS). Se ”LEONIS in Christo zgeterno rege im- 
peratoris oratio de magno Dei Pontifice & communi orbis terra 
portu, Joh. Chrysostomo”, som anföres uti: De probatis Sanctorum 
Historiis, partim ex tomis ALOYSII LIPOMANI, partim etiam ex 
egregiis manuscriptis........ collectis per LAURENTIUM SURIUM; 
Colonie Agripine, apud Geruinum Calenium, Anno 1570, in f£, 
sid. 686. -- Af förf. till Catalogue des MSS FRC, ancien fonds, 
1868, har moderns namn, sådant det förekommer i vår handskrift, 
lästs för AUTHURE, men, som det synes, utan skäl. 


XXI 


till ännu mera from kristen än öm mor, skönjes bland 
annat af en anekdot, som hennes egen son omtalar "”). 


Angående graden af öfverensstämmelse mellan den 
bild af Chrysostomus, som den dramatiske diktaren ska- 
pat, och den framställning, historien skänker af samme 
mans öden, hans upphöjande till biskop i Constantino- 
pel genom Arcadius, hans störtande genom kejsarinnan 
Eudoxias ränker, hans återupphöjelse i följd af himmel- 
ska järtecken och slutligen hans förnyade afsättning 
och landsförvisning, jemföre man Bollandisterna "!) och 
BARONII Annales "?), samt bland arbeten af nyare förfat- 
tare VILLEMAINS hänförande skildring af den store kyrko- 
fadern '?), 


Att författaren af detta skådespel, om han icke haft 
tillgång omedelbart till historiska urkunder om Chryso- 
stomus, deremot begagnat sig utaf de legender om ho- 
nom, som under medeltiden voro gängse, kan man se 
t. ex. derutaf, att sådana underverk som det nyfödda 
barnets egen bön att blifva döpt af Chrysostomus och 
den honom skänkta förmågan att af sin saliv bilda gyl- 
lene bokstäfver (hvaraf han sedan skulle hafva fått nam- 


£) Han säger nemligen i sin skrift ”Ad Viduam Juniorem”:' Nam et 
ego aliquando, cum essem junior, animadverti matrem meam in multis magnam 
excitasse adimmirationem. Nam cum eos, qui sibi (Libanio, doctort Chrysostomi) assi- 
debant, more suo interrogasset, quis ac cujus ego essem; ac responsum esset, me vi- 
due mulieris esse filium: de me quwesivit etatem matris & viduitatis tempus. Cum 
primum vero audivit, quadraginta annos natam esse, vigesimum vero jam annum 
agi, ex quo patrem meum amiserit, obstupuit plane, alque ad eos qui aderant 
conversus, clara voce excelamavit: Pape! quales mulieres apud Christianos sunt! 


Se ”Sancti Patris Nostri Joannis Chrysostomi Archiepiscopi Con- 
stantinopolitani Opera Omnia opera & studio BERNARDI DE MONT- 
FAUCON, Monachi Ordinis Sancti Benedicti, opem ferentibus aliis 
ex eodem Sodalitio Monachis; Parisiis, 1718—1732, 10 vol. in-f. 
Tomus I, H 2, A, B, sid. 340. Denna upplaga innehåller både 
den grekiska texten och latinsk öfversättning. 


411) Acta Sanctorum, collecta cura R. P. J. BOLLANDI ac socio- 
rum ejus S[ocietatis] I[esu]; Antuerpige, 1643 —1867, 60 vol. in-f. 
Tomus quartus mensis septembris, sidd. 401—709. 


42) Cz8SARIS BARONII cardinalis Annales Ececlesiastici; Luce, 
1738—1757, 38 vol. in-f. Tomus sextus, ad annum 398, LXXVII. 


43) M. VILLEMAIN, Tableau de P'Éloquence chrétienne au IV” Siecle, 
nouv. éd.; Paris, 1849, in-8”, sidd. 154—218. 


XXI 


net GULDMUN), äfven finnas berättade i svenska medel- 
tidslegender ""). 


Hvad beträffar den predikan, som i handskriften inle- 
der miraklet, och hvilkens sista ord rimmar med första ver- 
sen, har den så ringa sammanhang med särskildt detta 
stycke, att den ord för ord finnes upprepad vid le M. de 
Pempereris de Romme. FRANCISQUE MICHEL, som utgifvit 
detta senare skådespel, har ej ansctt den värd att åter- 
gifvas, och den uteslutes äfven här. — Några förkort- 
ningar i handskriften, hvilka skulle kunna läsas på annat 
sätt, än här skett, samt ett par förmodade skrif-fel äro 
angifna under texten, och några bokstäfver, som utgif- 
varen anser vara uteglömda, finnas inskjutna mellan [|] 
klammer i sjelfva texten. 


44) Se uti Svenska Fornskrift-sällskapets Handlingar: Ett forn-svenskt 
Legendarium, innehållande Medeltids-klostersagor om Helgon, Påf- 
var och Kejsare ifrån det I:sta till det XIII:de århundradet. Ef- 
ter Gamla Handskrifter af GEORGE STEPHENS, esq. Andra Ban- 
det; Stockholm, 1858, P. A. Norstedt & Söner, in-8”. Sidd. 670—2 
och 675. | 


CY CONMENCE 


VN 


MIRACLE DE NOSTRE DAME, 


DE SAINT IEHAN CRISOTHOMES & DE ANTHURE, SA MERE; 
CONMENT VN ROY LUI FIST COPER LE POING, 
ET NOSTRE DAME LUI REFIST 


VNE NOUUELLE MAIN. 


PERSONAGES: 


Noftre Dame. 
L'Archange Gabriel. 
L'Archange Michiel. 
Le Roy. 

La Royne. 

La Fille au Roy. 
L'Enfant a la Fille. : 
Le Premier Cheualier. 
Le +)" Cheualier. 
Saint Crifothomes (Iehan Boche d'Or). 
Anthure, fa Mere. 

La Mere Anthure. 

La Chamberiere. 

Le Cure. | 
L'Abbe. 

Le Premier Moine. 
Le +)" Moine. 

Le Premier Clerc. 

Le +," Clerc. 

Le Dyable. 


ANTHURE. 


Doulx Dieu, qui de l'iaue fis vin 
Par ton grant pouoir excellent! 
Bien doi auoir le cuer dolent 
Et la mort hair & maudire, 

Car tolu m'a le meilleur fire 


C'onques nafquift — ie croy — de femme. 


Pour ce vous pri, doulx Dieu! qu'a fame 
Donnez le repos des fains cieulx, 

Car, certes, il me vaulfift mieulx 

Eftre auant de li trefpaffee; 

Au mains fuft la dqouleur paffee 

Qui fouuent pour famour me tient, 
Quant des grans bontez me fouuient 

Qui me fift, & conment m'amoit, 

Et conment dame me clamoit 

Et tenoit chiere. 


LA MERE ANTHURE. 


Qu'eft ce, belle fille? Quel chiere? 
Touziours vous truis la lerme a Pueil; 
Par foy, de vous moult me merueil 
— Et ie m'en doy bien merueillier — 
Qui ne vous voulez confeillier 
N'efbatement nul receuoir, 

Fors plourer pour celui qu'auoir 

Ne poez ne nen arez point. 


Pra 


Vv. 24. ne 


[5 


20. 


25. 


30. 


35: 


45. 


Conment eftes vous? N'en quel point? 
Auffi que vne poure truande! 

Et maint riche horemte vous demande 
Et requiert a auoir a fame! 

Or me dites voir, belle dame, 

Que voulez faire? 


ANTHURE. 


Mere! de ce vous vueillez taire; 

Car puis que de mari fui veuue, 

Ia n'auenra c'on me repreuue 

— De ce, mere, foit voz cuers fis — 
Que paraftre doingne a mon fiz 
Iamais nul iour. 


LA MERE ANTHURE. 


Ie doubt que ce ne foit folour, 
Fille! mais ne le vueil debatre. 

Au mains alons, nous deux, efbatre 
Ou que ce foit. 


ANTHURE. 


Chiere mere, ne vous ennoit! 
Ie ne me quier mouuoir de ci. 
Efbatre alez, pour Dieu merci, 
La vous plaira. 


LA MERE ANTHURE. 


Ie m'en vois donc, puis qu'infi va. 
ADieu te dy. 


Vv. 25. ve Vv. 34. me 


IEHAN BOCHE D'OR. 


Ma dame! ie fui venu ci 

Vous veoir. Diex vous doint bon iour! 
Or me dites voir, pour amour, 

Que faites vous? 


LA MERE ANTHURE. 


Iehannin! bien, mon enfant doulx! 
Que tu foies le bien venuz! 

Tu t'es moult longuement tenuz 
De moy veoir. 


IEHAN. 


Ma dame! vous auez dit voir; 
N'aiez vers moy penfee fole, 
Car pieca n'yffy de Yefcole. 
Que fait ma mere? 


LA MERE ANTHURE. 


Bien, mais touziours eft pour ton pere 
En grant amertume de cuer; 

Ne ie ne la puis a nul fuer 
Efleefcier ne reconforter. 

Biau filz! vueillez lui enorter 
Qu'elle face tant pour t'amour, 
Demain qui fera moult hault iour, 
Que fa meilleure robe vefte; 

Et fe tu le fais, par ma tefte, 

Ie fay bien que ie te donray 
Premiere foiz que te verray 

Cefte fepmaine. 


v. 48. vous veoir i Handskr, lagdt till v. 47. 
v. 49. p [Dieu] amour. Vv. 51. Buy 


50. 


55: 


65. 


70. 


75: 


85. 


IEHAN. 


Ma bellole! foiez certaine 

Que fi grant peine y metteray 
Que, fe ie puis, ie li feray 
Demain fes meilleurs draps veftir. 
Ci ne me vueil plus alentir, 
ADieu! g'i vois. 


LA MERE ANTHURE. 


Se tu le fais & ie le vois 
Bien t'en vendra. 


IEHAN. 
Chiere mere! Diex, qui fera 
De nous fon plaifir, vous doint ioie! 
Eft il bon temps que ie vous voie? 
Grant piece a que ie ne vous vy. 
Que faites vous? Ie vous em pri, 
Dites le moy. 


ANTHURE. 


Biau filz! ie le fas bien, par foy; 
Et vous, conment? 


IEHAN. 
Bien, mere! fe Iefu m'ament. 
Ile vieng ci pour vous compaignier; 
Auez point efte au moulftier 
A ce iour d'ui? 


ANTHURE. 


Nanil, fe Dieu me gart d'annuy; 
Mais alons y. 


v. 81. Bu v. 87. stin 


IEHAN. 


Merel vous n'irez pas ainfi, 

Pour la doulce vierge honnoree. 

II eft hui fi bonne iournee! 

Vous vous ferez moquer des gens. 
Veftez voz meilleurs garnemens 
Et vous tenez honneftement; 

Se vous le faites autrement 
N'eftes pas fage. 


ANTHURE. 


Biau filz! ie n'en ay nul courage. 
Puis que ton pere trefpaffa, 
Leesce en mon cuer ne paffa 
Ne iour ne heure. 


IEHAN. 


Dame! femme qui tant demeure 

En ire eft de foy homicide, 

Donc c'eft grant pechie & grant hide. 
Doulce' mere! pour Dieu mercy, 

Alez vous veftir fanz deftri 

Et vueillez ce dueil oblier. 

Et puis fi irons au mouftier 

Oir la meffe. 


ANTHURE. 


Biau doulx filz! grant douleur m'aprefce 
Quant de ton pere me fouuient; 

Non pourquant bien voy qu'il conuient 
Que or endroit ta voulente face. 

Or m'atens! Puis que i'ay efpace, 

Ie m'en vois veftir fanz delay 

De la meilleur robe que i'ay, 

Et de mes bons ioyaux parer. 


95: 


105. 


I 10. 


115. 


120. 


IO 


Tay fait. Or me vueil ie mirer 
Pour veoir combien ie fui belle. 
E, trefdoulce vierge pucelle! 
Bien fay, fil pleäft voftre filz 

125. — De ce, dame, eft mes cuers touz fis — 
Ie fuffe mefelle, pourrie. 
Glorieufe vierge Marie! 
Pourray ie ia auoir bonte 
Autant conme i'ay de biaute? 

130. Certes, i'en vueil brief confeil querre. 
Biau filz! alons nous ent bonne erre 
Au mouftier droit. 


[IEHAN.] 


Mere, alons! de par Dieu ce foit! 
Il me plaift bien. 


ANTHURE. 


135. Sire curel a vous m'en vien 

Confeillier conment pourray faire 

Ce que ie vous vueil ci retraire. 

Pour I'amour du doulx roy celeftre, 

Dites moy: conment pourrai eftre 

140. Autant bonne conme il me femble 
Qu'en mon corps & mon vis enfemble 
A de biaute? 


LE CURE. 


Damel ie croy pour verite 

Que vous foiez & belle & bonne, 
145. Mais ie vous di bien: la perfonne 

Qui a en lui tant de fauoir 

Que biaute d'ame veult auoir 


I I 


E[t] Iefucrift veult enfuir, 

Conuient les biens mondains fuir, 

A ce c'on puift miex a lui plaire, 150. 
Et afpre penitence faire 

Tout fon viuant. 


ANTHURE. 


Sire! ie vueil d'or en auant 

Ceft enfeignement retenir 

Et mains m”'affeccion tenir 155. 
Es biens mondains c'onques ne fis. 

ADieu, fire! Alons m'en, biau filz, 

En ma maifon. 


IEHAN. 


Mere, alons! il en eft faifon. 

Grant piece a que venifmes ca, 160. 
Et auant que nous foions la, 
Sera tout tart. 


ANTHURE. 


Biau filz! or va, fe Dieu te gart, 

Dire a ma mere fanz detri 

Qu'elle viengne ci, ie lem pri, 165. 
Vn po efbatre. 


IEHAN. 


Dame! ie y vois fanz plus debatre. 


Ma bellole! ie vous vien querre; 
Venez a ma dame bonne erre 
Vn po parler. 170. 


175. 


180. 


185. 


190. 


I2 


LA MERE ANTHURE. 


Filz! ie ne le vueil deueer. 
Alons m'en, toute prefte fui. 


— rr 


Diex y foit, fille! Ie ne fui 
Ceens pieca. 


ANTHURE. 


Sa, ma dame! feez vous ca. 

Sauez pour quoy mande vous ay? 
le regarde que ie ne scay 

Combien de temps i'ay mais a viure, 
Et encore ne fui deliure 

De faire part a mon enfant; 

Si vous pri que, des maintenant, 
Vous m'en aidiez a confeillier, 

Et ie vous vueil les clefs bailler 

De quanque i'ay. 


LA MERE ANTHURE. 


Belle fille! ie te diray: 

Demain noz amis manderons, 

Et quant touz enfemble ferons, 
Adonques ferons nous partie 

Pour toy & pour I'enfant. M'amie! 
Garde tes clefs. 


ANTHURE. 


Dame! ie vueil que les gardez; 
Pour P'enfant ferez & pour moy. 

Ie adioufte a vous bien tant de foy, 
C'eft bien droiture. 


13 
LA MERE ANTHURE. 


Se Dieu me doint bonne auenture, 195. 
Ia par moy n'apeticeront 

Les biens qui deffoubs ces clefs font, 

Qui vaille maille. 


ANTHURE. 


Ie m'en atens a vous fanz faille, 
Mere, du tout. 200. 


LA MERE ANTHURE. 


Anthure! combien qu'il me couft, 

La befongne fera bien faite. — 

Iehann n, biau filz! fil te haitte, 

A Toftel me conuoieras 

Et auecques moy demourras 205. 
Toute nuittie. 


IEHAN. 


Ma bellole! point ne m'ennuie, 

Ie le feray moult voulentiers. 

Alons nous ent endementiers 

Que iour auons. 2 210. 


LA MERE ANTHURE. 
Anthure! a Dieu te conmandons 
Iufqu'a demain. 


ANT[HJURE. 


Merel alez au roy fouuerain, 

Qui vous vueille prendre en fa garde. 

Prenez vous bien de mon fil garde, 215. 
Puis que Pauez. 


— 
v. 211. comandons. 


220. 


225. 


230. 


235. 


240. 


14 


LA MERE ANTHURE. 


De voftre filz ne vous doubtez, 
Ma fille Anthure! 


ANTHURE. 


Doulce mere Dieu, vierge pure! 
Dame! du tout a vous me doing. 
Confortez moy a ce befoing, 

Car, pour bonte a m'ame acquerre, 
Vueil laiffier mon lieu & ma terre 
Et poure pour Dieu deuenir. 

Yci ne me vueil plus tenir; 

Trop po me vauldra ma biaute, 

Se ie n'ay aucune bonte. 

Viergel foiez moy aiderreffe, 

Sill] vous plaift, & conforterreffe 
Que Panemi ne me decoyue; 

Car, pour ce c'on ne fappercoyue 
De mon fait, tant dis qui'il eft nuit, 
M'en vois, vierge! en voftre conduit, 
Et ou voftre fil me conmant. 
Poure vueil eftre & mandiant 

Des orefmais pour paradis 
Acquerre. ADieu, biau trefdoulx fis! 
Ne scay fe ie vous verray plus. 

Li trefdoulx glorieux Iefus 

Vous soit amis! 


LA MERE ANTHURE. 


Biau doulx filz, fus! trop auons mis 
A aler chiez ma fille Anthure. : 
Alons y tost bonne aleire! 

Il fault que partie se face 


15 
Des biens, dont il y a grant maffe, 245. 
Filz, pour voz deux. 


IEHAN. 


Si, y alons donc; mes ceft deulx 
— Ie metteray — conmencera 
Ia quant fes biens partir verra, 
Qu'elle ne fen pourra ceffer. 250.' 
Qui fen peäft encor paffer! 
Bien le voufiffe. 


LA MERE ANTHURE. 


Biau filz! & ie miex ne queiffe. 

Or y alons donques fauoir 

Sen fes mains le[s] vouldra auoir 255. 
Encore touz. 


IEHAN. 


Dame, alons! i'en fui touz ialous; 
C'eft moult bien dit. 


LA MERE ANTHURE. 


Or alons! Le doulx Iefucrift 

Te doint bon iour, fillet Ou es tu? 260. 
Touz fommes ceens embatu. 

Filz! fi ne la poons trouuer, 

Ou en pourrons nous recouurer 

Vraie nouuelle? 


IEHAN. 


Pour la doulce vierge pucelle, 265. 
Ou peut eftre ma mere alee? 

Haro, ie fui en grant penfee 

Qu'eft deuenue. N 


270. 


275. 


280. 


285. 


290. 


I6 


LA MERE ANTHURE. 


Par celle de qui Diex fift nue, 
Biau filz! ie ne fcay que i'en die; 
De ce fui ie moult efbahie 

Que n'eft ceens. 


LE CURE. 


Dieu vous gart de mal, bonnes gens! 
Ou eft Anthure? 


LA MERE ANTHURE. 


Se Dieu me doint bonne auenture, 
Sire cure, nous ne fauons. 

Partout feens quife F'auons, 

Mais n'y eft pas. 


LE CURE. 


Auez vous garde hault & bas, 
& fus & ius? 


IEHAN. 


Se m'aift le doulx roy Iefus, 
Oil, chier fire! 


LE CURE. 


Or entendez que ie vueil dire. 

A moy vint m'amie; granment 

Si me pria moult doulcement 

Que li deiffe en verite 

Conment pourroit auoir bonte 
Autant qu'auoit biaute en cors; 
Et, pour voir, ie refpondi lors 
Que qui veult les biens souuerains 


v. 269. une v. 284. nawie 


Auwoir, fuir doit les mondains, 

Si que ie me doubt vraiement 
Que alee ne foit pourement 

Viure en aucune eftrange terre 
Pour la gloire des cieulx acquerre, 
Quant ci n'eft mie. 


LA MERE ANTHURE. 


Ha, Anthure, ma doulce amie! 
Pour toy fui en douleur amere 
Qui as ton pais & ta mere 
Laiffie & touz tes bons amis 
Ef[t] ton corps a effil a mis, 

Qui pieca ne fu en leefce. 

Laffe, fille! or croift ma triftefce; 
Certes, tu me donnes la mort. 
Laffe, qui me donra confort, 
Quant perdu t'ay? 


IEHAN. 


Doulce mere Dieu, que feray? 
Ie ne congnui onques mon pere; 
Or fui ieune orfelin de mere! 
Las, chetifs las. 


LE CURE. 
C'eft mal fait, par faint Nicolas, 
De vous ainfi defconforter. 
En Dieu vous deuez conforter 
Et prier pour lui de cuer fin, 
Que Dieu li doint gloire en la fin 
Et fa ius grace. 


LA MERE ANTHURE. 


Laffe, ie ne fcay que ie face, 
Quant perdu ay ma fille Anthure, 


295 


300 


305: 


310. 


315 


320. 


325: 


330: 


335: 


18 


Et fi me fault auoir la cure : 
De vous, biau filz, des orefmais. 
Laffe, n'aray ioie iamais 

En mon viuant. 


IEHAN. 


Helas, mere! li medifant 
Diront, par leur male goulee, 
Que vous vous en ferez alee 
Par mauuaistie. 


LE CURE. 


Filz! fouffrez vous, en amiftie, 

De ce dire, ie vous em proy! 

Se voulez venir auec moy 

— Ne mais quiil plaife a voftre dame — 
Ie vous feray eftre, par m'ame, 

Enfant de la chappelle au roy, 

Dont vous pourrez en grant arroy 
Encor venir. 


LA MERE ANTHURE. 


Sire! ne le vueil detenir; 

Prenez le donc, il me plaift bien. 
Moult lie feray fe a grant bien 
Le voy monter. 


LE CURE. 


Dame! il n'en conuient point doubter 
Qu'a grant eftat d'onneur ne viengne, 
Mais qu'a court fagement fe tiengne 

Et humble foit. 


I9 
LA MERE ANTHURE. 


Sire Diex grace lui ottroit, 

Par fon plaifir, & vous autel! 

Ie m'en reuois a mon hoftel, 345. 
ADieu vous di. 


LE CURE. 


ADieu, dame! ie vous affi 

Que tout maintenant le menray 

Au roy & li prefenteray. 

Sa, biau filz, tien moy par la main! 350 


Sire! le doulx roy fouuerain 
Vous ottroit la gloire haultaine! 
Sire! ceft enfant vous amaine 
Pour eftre de voftre chappelle. 
Il a voiz gracieufe & bele 355. 
& fcet chanter refpons & traiz 

Et feft de bonnes gens eftraiz; 

Et fachez puis vn petitet: 

Sa mere, qui prude femme eft, 

Eft vers Dieu de fi bon courage 360. 
Qu'elle a laiffie fon heritage, 

Ses meubles & touz fes amis- 

Et fen va aual le pais 
Pour Dieu poure eftre. 


LE Roy. 


Par le feignour qui me fift naiftre, 
Cure! vous auez moult bien fait. 
Il eft biaux enfes, bien me plait. 
Alez fi le faites mengier, 


NOR 


v. 365. fesgur. (Jfr. v. 805.) 


365. 


20 


370. 


375: 


380. 


385: 


Et puis fi li ferez taillier 
Robe neuue de ma liuree; 
Ie vueil qu'elle li foit liuree 
Yfnel le pas. 


[LE] PREMIER CHEUALIER. 


Monfeignour! I n'y fauldra pas 
Que toft ne Nlait. 


LE CURE. 


Monfeignour! fil ne vous eft lait, 
Pour Dieu, qu'il fuiue encor Y'efcole, 
Car il eft de fi bonne cole 

Qu'il apprendra tant c'on voulra, 
Et c'eft par quoy miex il vaulra 
Toute sa vie. 


LE Rov. 


Cure! ie ne vous defdy mie 
Et ie le vueil. 


LA ROYNE. 


Monfeignour! conme il a doulz oeil 
Et gracieux maintien en foy! 

I fait bien a amer, par foy, 
Monfeignour chier. 


LE ROoY. 


Alez le, vous deux, conuoier 
Et faites tout ce que ray dit. 
Puis le menez fanz contredit 

A maiftre Iofce Falemant 


v. 373. Mon. 


Et li dites que ie li mant 
Que bien lapprengne. 


[LE] :y' CHEUALIER. 


Sirel fen grace Dieu me tiengne, 
De ma part voulentiers yray. 

Or nous auancons fanz delay, 

Ie vous em pri. 


[LE] PREMIER CHEUALIER. 


Alons fanz plus faire detri. 


Mon chier feignour! nos reuenons; 
Voftre vouloir du tout auons 
Mis a effect. R 


LE Roy. 


Biaux feignours! vous auez bien fet. 
Ceez vous cy. 


ANTHURE. 


Doulx Dieux, aiez de moy mercy! 
Ie vous rens graces & loenges, 
Quant ie fuis ci feulle & eftranges. 
Tant ay ale mont & valee 

Que ma char eft toute hallee; 
Mais de fa laideur ne me chault, 
Car biaute fanz bonte poy vault. 
Doulx Dieux! en vous font mi defir; 
Donnez moy, par voftre plaifir 

— Et vous, doulce vierge Marie, 
Qui d'ange eftes feigneurie! — 
Que combien dame c'on me voie, 


21 


395: 


400 


405. 


410. 


415. 


420. 


425 


430. 


435: 


22 


Iamais, en quel lieu qne ie foie, 

Ne me congnoiffe homme ne famme. 
Et fi vous pri, trefdoulce dame, 

Que m'ame face pure & monde, 

Car pour ce ay ie guerpy le monde 
Et pour plus de vous approuchier, 
Dame, ou porche de ce mouftier 
Voulray faire ma demouree 

Et vous feruir, vierge honnouree! 

Or vous pri: de moy vous fouuiengne;, 
Et priez voftre fil quiil tiengne 

Le mien en grace. 


IEHAN. 


Ma chiere dame, Dieu vous face 
Honneur & vous croiffe bonte! 

On m'a dit qu'auez voulente 

De parler a moy. Que vous plaift? 
Vez me cy preft, dame, fanz plait 
A voz grez faire. 


LA FILLE AU ROV. 


Iehan, mon ami debonnaire! 

C'eft voirs, ie vueil a vous parler. 
Mon cuer ne vous puis plus celer — — 
Ie vous ay ame vraiement 

Plus que nul homme longuement, 

Que ie fache, au iour dui en vie. 

Se de m'amour vous prent enuie, 
Vous la pouez maintenant prendre. 
Amis! vueilliez voz braz eftendre, 

Si m'acollez! 


— 
v. 420. plo 


23 
IEHAN. 


Ha, dame, eft voz cuers affolez? 
Pour Dieu merci, iamais n'auiengne 
Que de tel chofe vous fouuiengne! 
Ia, fe Dieu plaift, ne m'auenra. 
Voftre bon pere norri m'a 
D'enfance iufqu'a or endroit; 
Certes, chiere dame, a bon droit 
Me feroit mourir laidement, 

Se ie vouloie nullement 

Eftre, moy vers lui, tant fauffe 
Que ie eiäffe a tel fait penfe 

Ne ne penfoie. 


LA FILLE AU RQY. 


Mefchant preftre, ie t'effaioie! 
Cuides tu que tant m'auillaffe 
Que ie mon corps t'abandonnaffe? 
Fol maloftru! 


IEHAN. 


Mercy, pour le doulx roy Iefu! 
Ma dame, ie n'y penfe mie, 
Ne preftre ne doit pas amie 
Mondaine auoir. 


LA FILLE AU ROY. 


Fol preftre, non arez vous voir! 
Alez dire voftre fautier; 

Plus ore a vous parler ne quier 
De ce que ie tendoie a dire. 


m—— sn 


445. 


450. 


455. 


460. 


465. 


24 


Grant defpit m'a fait & grant ire, 
Mais, par ma foy, fil vient a taille, 
Ie li renderay bien fanz faille 

470. Ce refus ci. 


[LE] PREMIER CHEUALIER. 


Ma chiere dame! ie vieng ci 
Efbatre, moy auecques vous; 

Vous plaira il bien, fin cuer doulx? 
Dites le moy. 


LA FILLE AU ROV. 


475: Il me doit bien plaire, par foy, 
— Et fi fait il, biau fire chier! 
Car fachiez, ie vous ay plus chier 
Que nul homme qui foit en vie. 
Amour me fait auoir enuie 
480. De vous amer fi qu'excufer 
Ne me fay mais ne refufer 
Vers vous, biau fire. 


LE PREMIER CHEUALIER. 


Ie vous doy bien grans merciz dire; 
Dame! fi fas ie de ce don, 

485. Quant vous mettez en mon bandon. 
Or vous pri, pour moy plus ayfier, 
Que me donnez, dame, vn baifier 
De voftre bouche. 


LA FILLE AU ROVv. 


Amis, prenez le fanz reprouche! 
490. A vo plaifir. 


25 
LE PREMIER CHEUALIER. 


Or ay ie ce que ie defir. 

Doulce amie, a Dieu! ie m'en vois. 
Ie reuendray vne autre fois 

Plus a loifir. 


LA FILLE AU ROV. 


Amis! quant vous plaira 'venir, = : 495. 
Vous ne ferez pas deceiz, 

Mais a grant ioie receiz 

Dedans ceft eftre. 


IEHAN. 


Vierge, mere au doulx roy celeftre! 

Bien vous doy de cuer mercier 500. 
Et loer, dame, et gracier, 

Quant m'auez, par voftre bonte, 

De la temptacion iette 

Qui m'a efte faite en prefent. 

Dame! ma chafte vous prefent 505 
Et la conmans en voftre garde; 

Or en foiez, fil vous plaift, garde, 

Trefdoulce dame. 


LA ROYNE. 


Belle fille, Dieu te gart l'ame! 

N'es tu pas apreftee? Qu'eft ce? g10. 
Temps eft que nous aillons a meffe. 

Fai fi y vien. 


LA FILLE AU ROY. 


Ma dame! ie ne puis pas bien, . 
Ie me fens vn po dehetie. 


515: 


520. 


525. 


530. 


535: 


26 


Pour Dieu, ne vous defplaife mie 
Se ie n'y vois. 


LA ROYNE. 


E, gar, com muee as la vois! 
Di moy, qu'as tu? Il m'eft auis, 
A la famblance de ton vis, 

A ton eftat, a ta maniere 

Et a la couleur de ta chiere, 
Que tu es groffe? 


LA FILLE AU ROY. 


Non fui, ma dame, par faint Iofce! 
N'y penfez point. 


LA ROYNE. 


Certes, tu es en mauuais point. 
Dy que tu as, fanz demouree! 
Tu es par my le corps enflee. 
Conme vn lepreux. 


LA FILLE. 


Mere! le celer n'y eft pieuz. 
Par foy, bien vouldroie morir; 
Ie ne gar P'eure que iefir 
Doie d'enfant. 


LA ROYNE. 


Laffe, le cuer de dueil me fent. 
E, belle fille, qu'as tu fait? 

Trop vilainement as meffait. 

Qui eft celui — ne le me nye! -- 
Qui ta fait fi grant vilenie? 

le le faray. 


27 
LA FILLE. 


Mere! le voir vous compteray, 

Combien qu'il me tourt a ahan; 540. 
C'a fait voftre preftre Iehan, 

Par verite. 


LA ROYNE. 


Iehan? Pour fainte trinite, 

Ie le cuiday au plus preudomme 

C'on fceiäft entre ci & Romme! 545. 
Certes, or va pis la befongne, 

Mais, par la dame de Boulongne, 

Iamais bien aife ne feray 

Tant qu'a ton pere dit P'aray 

Tout maintenant. 550. 


LE ROov. 


Qu'eft ce la? Vous venez plourant, 
Dame! qu'auez? 


LA ROYNE. 


Mon chier feignour! vous ne fauez, 

Grant honte nous eft aduenue; 

Noftre fille eft fi deceie 555. 
Que d'omme a ei congnoiffance, 

Et fi eft fi grant la mefchance 

Qu'elle eft encainte. 


LE ROVv. 


Pour nient n'a pas la face tainte, 


Dame, fi a dure nouuelle. 560. 


v. 541. Sa. Vv. 544. Puder 
Vv. 555. Ci 


565: 


570. 


575: 


580. 


28 


Par la doulce vierge pucelle, 
Se ie fcay qui tant m'a meffait, 
Onques n'acheta fi chier fait 
Conme ceftui. 


LA ROYNE. 


Mon chier feignour! c'a fait celui, 
Iehan, que vous fi chier amez 
Que vous & moy, & diffamez 

Si laidement. 


LE Rov. 


Ie m'en vengeray bien briement, 
Par Dieu, qui fift & ciel & terre. 
Seignours! alez me Iehan querre; 
Dites, ie vueil a lui parler, 

Mais ne Pen laiffiez point aler 
D'entre voz mains. 


[CE] -y' CHEUALIER. 


Mon cchier feignour, foiez certains; 


Non ferons nous. 


[CE] PREMIER CHEUALIER. 


Vez le la. Iehan, leuez vous! 
Venez tantoft a mon feignour, 
Il a de vous befoing greignour 
Qui'il n'ot pieca. 


IEHAN. 


Voulentiers, biaux feignours, or ca! 


Alons m'en le plus court chemin. 


v. 565. fa. 


Sire Dieu, qui fift d'iaue vin, 
Vous foit amis. 


LE ROoY. 


Conment Iehan, conment? Tay mis 
Touziours peine a vous henneur faire, 
Et vous m'auez fait tel contraire 

Que ma fille auez violee 

Com fe elle fuft garce auolee! 

Eft ce bien fait? 


IEHAN. 


Mercy, monfeignour! Tel meffait, 
Se Dieu plaift, onques ne penfay. 
Dieu le fcet c'onques n'adefay 
Femme en tele euure. 


LA ROYNE. 


Vous mentez! Le fait fe defcueure, 
Car elle eft prefte d'acouchier. 
Conment P'ofaftes approuchier? 
Dites, faux preftre! 


LE Rov. 


Or toft, feignours! alez le mettre 
Ou defert pour mengier aus beftes; 
Puis qu'il eft homs fi defhonneftes, 
Morir y doit. 


[LE] PREMIER CHEUALIER. 


Sire! nous ferons bon efploit 
Voftre conmant. 


v. 589 ce. 


29 


585. 


590 


595 


605. 


610. 


615. 


620. 


625. 


30 


[CE] :y' CHEUALIER. 


Sa, maiftre! fa, paffez auant! 
Morir vous conuient a martire, 
Puis qui'il plaift au roy, noftre fire; 
Toft leuez fus. 


IEHAN. 


E, trefdoulx glorieux Iefus! 
Soiez hui a m'ame confotrt, 

Si voir com vous fauez qu'a tort 
Sui comdampnez. 


[LE] PREMIER CHEUALIER. 


Paffez, Iehan! — La vous tenez, 
Car, voir, c'eft le lieu & le tiltre 
Dont iamais vous ne pouez yftre 
Iour de voftre aage. 


[LE] -:y" CHEUALIER. 


Mon ami doulx, pren bon courage! 
Puis que tu te voiz a ta fin, 

Prie de cuer deuot & fin 

Dieu pour ton ame. 


IEHAN. 


ADieu, mes, doulx amis. — E, dame, 
Qui portaftes le roy des roys, 

Qui pour nous voulft morir en croys, 
Oiez, fil vous plaift, ma priere. 
Dame de pitie bouteilliere, 

A vous me complain & lamente 
Conme celui qui fe demente. 


v. 623. voulz. (Jfr. v. 1329. plaiz i st. f. plaift.) 


31 


De ce qu'a tort fui ci iugiez 

Deffendez moy d'eftre mengiez 

Des beftes qui hantent par cy, 630. 
Et encore vous pri mercy, 

Glorieufe vierge pucelle, 

Que ia ne puift enfanter celle 

Par qui ie fui cy endroit mis, 

Iufqu'a tant qu'a touz fes amis 635. 
Ait dit le voir, conment a tort 

Ie fui par lui iugiez a mort 

& fanz raifon. 


NOSTRE DAME. 


Mi ange! il eft temps & faifon 

Que ie mon fergent reconforte, 640. 
Auant que plus fe defconforte 

Ou defert fauuage & hideux. 

Conuoiez moy entre vous deux 

La en chantant. 


GABRIEL. 


Dame! voulentiers bien & tant — 645. 
Con nous pourrons 


MICHIEL. 


Gabriel! voirement ferons. 

Or auant! mettons nous a voie 

Et chantons fi hault c'on nous oie, 

Car nous y fommes bien tenuz. 650. 


RONDEL. 


Doulce vierge, qui conceiz 
Le roy du ciel & de la terre! 
Tu P'anemi fi deceiz, 

Doulce vierge qui conceiiz, 


655. 


660. 


665. 


670. 


675. 


680. 


32 


Qua grace eft homme receiiz 

Qui de bon cuer le veult requerre. 
Doulce vierge, qui conceiz 

Le roy du ciel & de la terre. 


NOSTRE DAME. 


Iehan, amis! ne pleure plus, 

Mais aies cuer plain de leefce. 

Ile fui des anges la deefce, 

Qui ci te vieng reconforter 

Et ton cuer de grace enorter. 
Pour ce que tu m'as bien ferui 
Vueil ie que te foit defferui, 

Car ce que m'as requis auras 

Et briefment t'en apperceuras 

En tel chofe que ne vueil dire; 
Et faches que celle a martire 

Qui te fift yci amener 

Trauaillera fanz enfanter, 

Iufqu'a tant que fauoir ait fait 
Que tu n'as coulpes ou meffait 
Pour quoy tu es cy endroit mis. 
Ralons nous ent, mes doulx amis! 
Iehan, a Dieu. | 


GABRIEL. 


Trefdoulce vierge! de cuer pieu 
Voftre vouloir ferons, c'eft droiz, 

Et pardirons a haulte voiz 
Noftre rondel 


MICHIEL. 


Gabriel, amis! ce m'eft bel. 
Chantons nous deux enfemble, or fus! 


RONDEL. 


Qua grace eft homme receiiz 


Qui de bon cuer vous veult requerre. 


Doulce vierge qui conceiiz 
Le roy du ciel & de la terre. 


IEHAN. 


E, doulce vierge, qui la guerre 
D'entre Dieu & homme apaifas, 
Dame! bien voi que ne m'as pas 
Oblie, dont ie te graci, 

Quant a moy es venue ci 

Pour moy plus affermer en grace. 
Certes, c'eft bien droit que ie face 
Loenges de ta grant bonte, 

Et fi feray ie en verite. 

Combien que ie n'en foie digne, 
Toutefuoies, vierge benigne, 

Tay en mon cuer vn ferme efpoir 
Qu'en gre prendrez, fi com i'efpoir, 
Les loenges que ie diray 

De vous, dont vn liure feray; 
C'eft mes affenz. 


LE DYABLE. 


Tu n'aras ia tant de bon fens, 

Ne te ventes mie fi toft; 

Que tu-en efcrifes .- mot. 
Mefchant, icy peuz enragier. 

Des beftes te feray mengier, 

Puis que tu n'as de moy que faire 
Et que tu fais tout mon contraire. 
Voy la ton enque! voiz efcriz! 
Fort fera fe tu fais efcriz, 

Quant enque n'as. 


33 


685. 


690. 


695. 


700 


705 


710. 


34 


IEHAN. 


Ha, ennemi Dieu, fathenas! 

Ie te coniur de Dieu le pere, 
715. De Dieu le filz et de fa mere, 

Et de toute la trinite, 

Que tu, befte d'iniquite, 

De ci t'en voyfes. 


LE DYABLE. 


Pour nient en Marie t'enuoifes, 

720. Car fe ie maintenant m'en vois, 
Si reuendray ie vne autre foiz 
Toy honte faire. 


IEHAN. 


E, royal vierge debonnaire, 
Dame, plaine d'umilite! 

725. Ce fathan mon enque a tumbe; 
Or n'ay ie de quoy puiffe efcripre 
Ce que de vous vouloie dire, 
Dont forment me puis efmaier. 
Certes, ie me vueil effaier 

730. Se pourray faire a ma faliue 
Lettre qui foit point ententiue 
Ne qui puift ci deffus durer. — 
E, dame! vous doy ie aourer, 
Car de grace eftes le trefor; 

735. Par vous deuient ma lettre d'or! 
Iamais, certes, ne fineray, 
Tant que de voz bontez aray 
Empli ce liure. 


35 
LA FILLE AU ROVY. 


Dieux! me verray ie ia deliure 

De Pangoiffe dont fui attainte 

De quelle heure fu ie ore enfainte, 
Laffe dolente. 


LA ROYNE. 


Fille! ie ne fay, mais m'entente 
Eft que le cuer as enthechie 
Contre Dieu d'aucun grant pechie, 
Dont tu n'es pas bien repentans, 
Pour quoy il te bat fi long temps; 
Car il a ia vn ans, ou pres, 

Que touziours as efte & es 

En ce point ci. 


' 


LA FILLE AU ROY. 


Laffe, doulx Dieu! laffe, mercy! 

Ile fay bien que c'eft a bon droit 
Ce que ie fueffre ci endroit. 

Mere, vueillez me confeillier! 

Certes, a tort fis effilier 

Iehan, quant fu mis ou defert, 

Car ie vous dy tout en appert 

Quiil n'a coupes en mon meffait. 
C'eft pour quoy — ce croy — Dieu ma fait 
Ainfi longuement tourmenter. 

Donc ie tieng, mere, fanz doubter, 
S'aucune rien n'ay de fon corps, 

Ia n'yftray de ce tourment hors. 
Pour Dieu, mere, enuoiez bonne erre 
Ou defert le preudomme querre, 
Car peut eftre qu'encore vit 

Ou de fa vefture vn petit 

Ou de fes os. 


740 


745: 


750. 


755: 


760. 


705. 


770. 


175: 


780. 


785. 


790. 


36 


LA ROYNE. 


Belle fille! entens mon propos. 


 Ie le vois ton pere noncier 


Pour plus briement y enuoyer. 


— — . = 


Mon chier feignour, pour Dieu mercy! 
Ie vien pour voftre fille cy, 

Que ou defert enuoiez fauoir 

Y'on pourra de Iehan auoir 

Ou fa vefteiäre ou fes os, 

Car elle dit qu'a tort fon los 

Li toli & que pas ne fift 

Le meffait qu'elle fus li mift 

— Pour ce fueffre elle ce mefchief — 
Et que ia n'en venra a chief 

Se on n'y enuoye. 


LE ROoY. 


Seignours! mettez vous donc a voie, 
Alez ou defert fanz delay. 

Se Iehan vit, amenez lay; 

Se non, fe fa robe eft trouuee, 
Apportez la fanz demouree, 

Ie vous en pri. 


[LE] PREMIER CHEUALIER. 


Sire! nous ferons fanz detri 
Voftre conmant. 


LA ROYNE. 


Mes amis! a Dieu vous conmant, 
Auanciez vous. 


37 
[LE] :y" CHEUALIER. 


Chiere dame! fi ferons nous, 
N'en .doubtez point. 


— ve - 


[LE] PREMIER CHEUALIER. 


Dieux nous a yci bien a point 795: 
Amenez; ie voy Iehan la! 

Certes, Dieu de mort garde Ila, 

Selon m'entente. 


[CE] -:y" CHEUALIER. 


Alons a li fanz plus d'atente, 

Biau compains, fi le faluons; 800. 
Il pert bien qui'il eft faint preudons, 

Quant encor vit. 


[CE] PREMIER CHEUALIER. 


Sire! le trefdoulx Iefucrift 
Vous doint famour. 


IEHAN. 


Bien puiffiez vous venir, feignour! 805. 
Que querez vous? 


[CE] :y" CHEUALIER. 


Nous vous querons, biau fire doulz! 

Le roy fi vous enuoie querre; 

Pour Dieu, venez a li bonne erre, 

Car puis que vous veniftes ca, 810. 
Angoiffe amere ne laiffa 

Sa fille — ce fachiez pour voir — 

N'elle ne peut enfant auoir, 

& iour & nuit a des trauaille[s]; 


815. 


820. 


825. 


830. 


835. 


38 


Mais elle dit qu'auoir, fanz faille, 
Ne peut de fes maulx aleiance, 
Selle ne I'a par l'abondance 

De voftre grace. 


IEHAN. 


Seignours! fanz plus terme n'efpace, 
Puis que le roy fi vous enuoye, 
Mettons nous, fill] vous plaift, a voie 
D'aler a li. 


[LE] PREMIER CHEUALIER, 


Sire! c'eft moult bien dit qu'ainfi. 
Auffi fait il belle iournee! 

Alons m'en, puis qu'il vous agree, 
O[lu] nom de Dieu. 


[CE] :y" CHEUALIER. 


Sire! moult approuchons du lieu 
Ou eft le roy. 


LE ROov. 


Ie voy venir en poure arroy 

Vn homme que Dieux a moult chier, 
Contre lui vois fanz cheuauchier; 
Iehan, amis, bien veigniez vous! 
Mercy vous pri a miz genouz 

Que mon meffait me pardonnez 

Et qu'aucune fante donnez 

A mon enfant. 


IEHAN. 
Monfeignour! trop me faites grant 
Honte & grant blafme, par foy, 


39 


Quant a genoulz ci deuant moy 

Vous mettez. Pour Dieu, leuez fus 840. 
Et me menez fanz targier plus 

A voftre fille. 


LE Rov. 


C'eft bien fait, fire. Pour faint Gile, 

Soiez vers li mifericors, 

Car, certes, c'eft vn poure corps, 845. 
Qui moult a fouffert en ceft an. 

Fille, ou es tu? VWVez ci Iehan 

Que tu demandes. 


LA FILLE AU ROV. 


Ha, Iehan! fil te plaift, conmandes 

Que ie muire de mort vilaine, 850. 
C'eft droiz, car ie fu trop vilaine, 

Quant te mis fus, par mon pechie, 

Que tu eus auec moy couchie. 

Certes, ie menti fauffement, 

Dont ie vous pri, fire, humblement 855. 
Que a merci vous me recueillez 

Et que prier pour moy vueilliez 

Dieu qu'il me gret de ceft tourment, 

Ou iay efte fi longuement 

Sanz alleiance. 860. 


IEHAN. 


M'amie! Dieu, par fa puiffance, 

Le vous pardoint, & ie fi fas. 

Rentrez leens ifnel le päs, 

Et ie pour vous Dieu prieray. — 

Doux Dieu! ie vous pri de cuer vray 865. 
Qu'en pitie cefte damoifelle 


v. 852. fis eller firs. (Jfr. v. 1298.) 


870. 


875. 


880. 


885. 


890. 


40 


Veez — & vous, vierge pucelle! — 
Et que briement foit deliuree 

Du tourment ou elle eft liuree 

Par fon meffait. 


— DD 


LA ROYNE. 


Fille! or t'a bien Dieu grace fait, 
De ce puet eftre ton cuer fis. 
Veci que tu .as vn biau filz! 
Doulz enfes! bien foiez tu nez, 
Et en I'amour Dieu deftinez 

Soit tes courages. 


FL ENFANT A LA FILLE. 


Iehan! conme li Dieu meffages, 

Te demant a auoir baptefme = 
Et la fainte huile & le faint crefme 
Qui y doit eftre. 


IEHAN. 


Enfes! ou nom du roy celeftre 
L'aras, ains que parte de cy; 
Mais ie te coniure autreffy 

De Iefucrift & de fa mere 
Que tu t'en voifes a ton pere 
Qui t'engendra. 


L'ENFANT. 
Sire! plus parler n'en fauldra, 
Vez le ci, veez. 


[LE] PREMIER CHEUALIER. 


De moy ne ferez ia veez, 
Il dit voir certes. 


41 


LE ROoVv. 


Vez ci bien miracles appertes, 
Iehan, que Dieu fait ci pour vous. 
Creftiennez toft, fire doulx, 

Ceft enfancon. 


IEHAN. 


Sire, voulentiers! c'eft raifon. 895. 
Piece a que i'en fcay bien la guife. — 

Biaux doulx enfes, ie te baptife 

Ou nom de Dieu le pere & Crift 

Le filz & le faint Efperit; 

C'eft la benoite trinite, 900. 
Trois perfonnes en Punite 

De fubftance. 


LE ROY. 


Dieu lui ottroit en bien croiffance! 

Or toft, biaux feignours, pour amour, 

Alez le veftir fanz demour 905. 
Feticement. 


[LE] :)" CHEUALIER. 


Sire! nous ferons liement 
Voftre plaifir. 


LE ROoOY. 


Et vous, alez hui mais iefir 

Et repofer, car ie le vueil, 910. 
Iehan, & demain PF'appareil 

Sera fait — ne vous en doubtez — 

. Que ferez euefque facrez 

De cefte ville. 


915. 


920. 


925: 


930. 


935: 


IEHAN. 


Mon chier feignour! plus de cent mille 
Merciz vous en dy, c'eft raifon 

Ie m'en vois donc en ma maifon 
Iufqu'a demain. 


GABRIEL. 


Anthure! le roy fouuerain 
Veult que voifes en ton pais 
Dont es nee, & ne t'efbahis, 
Car ia ne feras tant veiie 
Que tu foiez recogneiie 
D'omme ne femme. 


ANTHURE. 


Doulx Dieu! a vous conmans ie m'ame. 
Mon cuer de ioie moult fenuoife, 
Quant il vous plaift que ie reuoife 
Au lieu dont me feiftes naiftre. 
Pour ce me vueil au chemin mettre; 
Dame des cieulx, conduifiez moy! 
Grant ioie me feroiz, par foy, 
Fentre ma gent me voi venue 

Et point ne fui recogneiie, 

Et .que ie' puiffe en pourete 

Viure entre eulx, c'eft ma voulente: 
Autrement feray malbaillie — 

E, Dieux, com ie fui traueillie! 
Pieca n'erray tant com i'ay hui, 
Mais ne m'en chault, puis que ie fui 
En la ville ou ie venir doy. 

I m'eft bien auis que ie voy 

Celle qui IX: mois me porta 


43 


Ceent, a celle porte la! 
Ie me vueil traire vers fon lieu. 


E, dame, fil vous plaift, pour Dieu, 
Preftez me hui mais lieu pour iefir! 
Que Dieu voftre plus grant defir 
Vous enterine. 


LA MERE ANTHURE. 
E, lasse! ie ne fui pas digne, 
M”amie! il ne peut auenir. 
De plourer ne me puis tenir, 
Quant ie voy nulle poure femme, 
Pour l'amour d'une ieune dame, 
Moie fille, qui fen ala 
Hors de ce pais, XX ans a, 
Mettre pour Dieu fon corps a gaft. 
Laffe, fen ce pais hantaft, 
Grant ioie au cuer peäft auoir, 
Car euefque fera, pour voir, 
Vn fil qu'elle a, demain facrez. 
E, ma doulce amie, & qu'auez? 
Ie croy que n'eftes pas bien faine: 
Trop auez endure de paine. 
Paffe auant! Paffe maalot! 
Va fi me fay vn lit tantoft 
Pour cefte femme. 


LA CHAMBERIERE 
Pour cefte ci? Ie vois, ma dame. 
Sa, femme, fa! 


LA MERE ANTHURE. 


Alez, doulce amie, alez la! 
Soiez tout aife. 


945: 


950. 


955: 


,960. 


965. 


970. 


975: 


980. 


985. 


9290, 


LA CHAMBERIERE. 


Femme! conment qu'il ne vous plaife, 
Ce lit ne quier mais hui touchier. 

Se ainfi vous voulez couchier, 

Sy y couchiez. 


ANTHURE. - 


M'amie, pour Dieu, n'i touchiez! 
I eft moult bien. 


LA CHAMBERIERE. 


Couchiez vous, que vous n'arez rien 
Mais hui, que ie fache, par foy, 

Au mains qui'il viengne de par moy 
Vin ne viande. 


ANTHURE. 


M'amie! ie point n'en demande, 
Lay moy. Vas a la garde Dieu! 
Ie ne fu pieca en [nul] lieu 

Miex hebergie. 


LA MERE ANTHURE. 
Eft ia celle femme couchie? 
Di me voir, dy. 

LILA CHAMBERIERE. 
Oil, dame! pour Dieu mercy, 


Elle eft trop aife. 


LA MERE ANTHURE. 


Conme tu es garce mauuaife! 
G'i vois; bien voy qu'il ne t'en chaut. 


45 


E, laffet M'amie, il vous fault 
Leuer, ne ierrez pas ainfi. 
Celle qui vous a laiffie cy 
Enuoit Diex honte. 


ANTHURE. 


Pour Dieu, dame! n'en tenez compte, 
Ie vous en proy. 


LA MERE ANTHURE. 


Vous vous leuerez, par ma foy, 
Car ce lit autrement feray: 

Et puis fi vous recoucheray 

A mon vouloir. 


ANTHURE. 


E, dame! il ne vous peut chaloir, 
Laiffiez en paiz. 


LA MERE ANTHURE. 


Ie ne vous lairoie iamais 

Ainfi, combien que le vueilliez. 
Faites toft fi vous defpoulliez. 

Le lit eft preft pour vous couchier, 
M'amie! ie vous vueil aidier, 

Car de trauail vous voy” moult laffe; 
Couchiez vous ci, en cefte place, 

Et puis bien couuerte ferez. 

Or dites fe vous mengerez 

De rien qui foit, m'amie chiere? 
Vous en arez a bonne chiere, 

Soit char ou poiffon ou volaille; 
Vous ne fauldrez a riens, fanz faille, 
Dont arez fain. 


ANTHURE. 


Dame, le doulx roy fouuerain : 
Vous rende cefte courtoifie! 


995: 


1000. 


1005 


1010 


to13 


46 
1020. 


ät 
Cå 
Lå Ä 
, RJ 
Ati 


1025. 


1030. 


1035. 


1045. 


Ie fui en fi grant maladie 

Et de trauail fi forment laffe 

Qu'il n'eft riens de quoy ie meniaffe; 
Ains doubt — fanz "me fanz agreuer — 
Que demain ne puiffe leuer. 

Si vous requier, dame, pour Dieu, 

Que par vous ie foie en tel lieu 

Que PF'euefque puiffe veoir; - 

Ie croy miex en vauldray, pour voir, 
Se ie le voy. 


ILA MERE ANTHURE. 


Doulce fuer! foy que ie vous doy, 
Bien le verrez, n'en doubtez ia; 
Car demain ceens dignera 

Pour l'amour ma fille, fa mere, 
Qui fouuent me fait mere amere, 
Quant de nous feft ainfi perdue. 
Laffe! puis qu'elle n'eft venue, 

Ie croy qu'elle eft morte d'annuy. 
ADieu! repofez vous maifhuy, 
M'amie chiere. 


| 


MICHIEL. 


Anthure! tu fais moult grant chiere 
Et grant leefce en ton cuer a 

De ce que ton filz fi fera 

Demain conme euefque facrez; 
Mais il fera fi ahontez 

Briement, & fi li auendra 

Que feuefchie du tout perdra, 
Mais n'en foies a defconfort 


47 


Que pour ce que ce yert fait a tort. 
De ce fait le vengera Diex; 

Demain le verras a tex yex 

Et parleras a li, pour voir. 

Requier lui vn petit manoir 

Ou reclufe foies ta vie; 

Et faches, tu n'y faudras mie. 
ADieu te dy. 


ANTHURE. 


Diex, com ray le cuer efbahy 
De ce qu'ay oy en dormant! 
Mere Dieu, a vous me conmant; 
Deffendez moy de I'ennemy 
Qu'il n'ait pouoir iamais fur my, 
Dame, nul iour. 


[LE] :y? CHEUALIER. 


Monfeignour! trop faifons feiour, 
Au facre de Iehan alons. 

C'eft droiz, car il eft vn fains homs, 
Si com me femble. 


LE ROY. 


C'eft voirs, alons nous -t): enfemble, 
La royne auffi y venra 

Et ma fille, qui li tenra 

La compaignie. 


[LE] PREMIER CHEUALIER. 


Sa bellole, fi n'y eft mie 
Ore a äler. 


1050 


1055 


1060 


1065. 


1070. 


48 


1075. 


1080. 


1085. 


1090. 


LE ROov. 
Il le vous fauldra apporter 
Iufqu'a Feglife. 
[CE] :y" CHEUALIER. 


Sire! nous ferons fanz faintife 
Ceftui office. 


IEHAN L'EUESQUE. 


Mon chier feignour! Dieu vous meriffe 
La grant honneur que m'auez fait; 
Par vous, fire, euefque fui fait 

De ce pais. 


LE ROov. 


Ten ay grant ioye, doulx amis! 


Et fachiez, fil chiet miex a point; 
Ie m'en vois, mais n'en doubtez point, 
Que vous l'arez. 


IEHAN. 


Sire, les biens que me ferez, 
Dieu les vous rende! 


-= 


LE PREMIER CHEUALIER. 
Monfeignour! on dit c'on amende 
De preudomme feruir, c'eft voir: 
Bien le pouons apperceuoir 
Par ce roy ci. 


[LE] :y" CHEUALIER. 


Voirel! par la feue mercy, 
Sire, il vous a fait grant bonte, 


v. 1089. car. 


Quant mis vous a en dignite 
Qui eft fi grande. 


LA MERE ANTHURE. 


Biau frilz! trop forment vous demande 


Vne femme qu'a maifon ay, 

Que pour Dieu herfoir herbergay; 
Si vous requier pour Dieu & pri 
Qu'il vous plaife a venir a li 

Vn po parler. 


IEHAN. 


Ie ne le vous vueil refufer, 

Ma dame, qu'il n'eft pas raifon; 
Alons m'en a voftre maifon 
Appertement, que ie la voie. 


Doulce amie, Dieu vous doint ioie! 
Que voulez dire? 


ANTHURE. 


E, pour I'amour de Dieu, chier fire! 
Vous requier vn petit menage 

Ou mife foie en reclufage, 

Et ie vous ay, fire, en couuant 
Que touz les iours de mon viuant 
Dieu prieray de bon vouloir 

Que celle encor vous doint veoir 
Qui vous porta. 


IEHAN. 


Certes, elle eft morte pieca! 
Ce croy, m'amie. 


1095. 


1100 


1105. 


I 110. 


1115. 


1 120. 


1125. 


1130. 


1135. 


1140. 


50 


ANTHURE. 


Non eft, fire, n'en doubtez mie. 
Faites ce que ie vous requier, 

Et fe dedans vn an antier 

Ne la veez, biau trefdoulx fire, 
Mon corps offre a mettre a martire; 
Car il n'a gueres qu'en vn lit 
Couchay auec elle, ou me dit 

Que dedans ++ an feroit cy 

Sire! en confeffe le vous dy 

Pour veritable. 


IEHAN. 


Femme! ie ne fcay fe c'eft fable, 
Mais ie feray tout ton vouloir. 
Que Dieu la me doint reueoir! 
Delez l'eglife a vn hoftel, 

Pour reclufage bon & bel; 
Maintenant mener t'y feray. — 
Or toft, ma dame, fanz delay, 
Cefte femme plus ne tenez 
Ceens, mais tantoft la menez ' 
En ce reclufage qui eft 

Lez la grant eglife tout preft, 
Car ie le vueil. 


LA MERE ANTHURE. 


Sire! ie feray voftre vueil. — 
M'amie, or fus! fi en irons; 
Ou reclufage vous menrons 
Treftout en lF'eure. 


+” 


ANTHURE. 


Alons, dame! Que Dieu fequeure 
Vous au befoing. 


MMMM 


51 
IEHAN. 


Femme! ceft oftel ci te doing 
Pour demourer a ton plaifir. 
Que Dieu celle que tant defir 
Me doint encor viue veoir! 
Dame, vueillez la pourueoir 
De chamberiere. 


LA MERE ANTHURE. 


Voulentiers, fire, a lie chiere. — 
Maalot! ie te pri que la ferues 
Si bien que tu m'amour defferues 
& la mon fiz. 


LA CHAMBERIERE. 


Damel de ce foit vo cuer fiz 
Que, pour la voftre amour auoir, 
Pen feray fi bien mon deuoir 
Com ie pourray. 


LE DYABLE. 


Haro! Haro! Grant defpit ay 

De ce larron Iehan, fanz doubte, 
Qui fi enfus de lui me boute 

Que ie ne fay tant a lui tendre 

Que en aucun mal le puiffe prendre. 
Ie ne fcay par quel art ie truiffe 

: Conment annuy faire li puiffe 

Ne le pourray ie a mechief mettre. — 
Oil! car ie penfe vne lettre 

A faire, plaine de defroy, 

La quelle mefdira du roy 

Par moz oultrageux & vilains 

Et fi faite com fe des mains 


1145. 


1150. 


[155. 


st 160. 


1165. 


1170. 


1175. 


1180. 


1185. 


1190. 


£2 


De ce papelart fuft efcripte. 
Elle vault faite, elle vault dite! 
Ainfi fera il attrappez 

Et ou pechie dire happez, 
Dont il pourra eftre en enfer 
Prefentez au roy Lucifer. 

Ie la vois faire yfnel le pas. 


Ceft fait. Ie croy que ie n'ay pas 
Trop demoure; vez la ci male! 
Ietter la vois en my la fale 

Du roy a la fin c'on la voie, 

Et puis fi m'en iray ma voie 
Oultre paffant. 


LE Rov. 


Ie voy vne lettre gifant 
La, d'ou vient elle? 


[Le] Premier CHEUALIER. 


Sire! par la vierge pucelle, 

Ie ne fcay, mais d'eftrange feel 
Eft feellee bien & bel; 
Regardez, fire! 


LE ROov. 


Par faint Eloy, ie la vueil lire; 

Ie faray qu'il ara dedans. 
Seignours, congnoiffiez vous feens 
Qui efcript cefte note cy? 

Dites le moy, ie vous em pry; 
Que vous en femble? 


53 


[LE] -')" CHEUALIER. 


Mon chier feignour! elle reffemble > 95. 
A la lettre Iehan l'euefque, 

Ainfi qu'il m'eft auis, mes que 

Trop longuette eft. 


LE PREMIER CHEUALIER 


Certainement, monfeignour! ce eft 
De fefcripture. | 1200. 


LE ROVY. 


Or regardez la grant laidure 

Qui'il a de moy ci dedans dit! 

Veez vous bien le grant defpit 

Qui'il dit de moy, ne fcay pour quoy. 

Alez le me querre en requoy! 1205. 
Dites qu'en grant hafte le mant, 

Mais ne li faites nul femblant 

De ceft oultrage. 


LE ')' CHEUALIER. 


Mon chier feignour! non feray ie. 


Sire euefque, Dieu vous doint ioie! 1210. 
Monfeignour le roy vous enuoie 

Querre & dit que ne laiffiez pas 

Que ne veigniez yfnel le pas 

A lui parler. 


IEHAN. 


Voulentiers ca, g'i vueil aler; 1215. 
Plus ne vueil cy eftre a requoy. 


v. 1197. wmefque. v. 1200. cefcripture. 


1229. 


1225. 


1230. 


1235. 


54 


Venez, vous deux, auecques moy 
Sanz targier plus. 


LE PREMIER CLERC. 


Voulentiers, fire, fanz refus; 
C'eft de raifon. 


IEHAN. 


Monfeignour! fanz arreftoifon 

Vieng ci a voftre mandement, 
Et il eft droit, car vraiement 

G'y fui tenuz. 


LE ROVY. 


Iehan! icy font contenuz 

Plufieurs faiz. Faites moy certain 
F'il font efcripz de voftre main. 
Regardez y. 


IEHAN. 


Monfeignour onques mais ne vy 
Lettre reffembler miex la moye! 
Ie ne fay, fe Dieu me doint ioie, 
Se ie la fis. 


[CE] -y" CLERC. 
Sirel ie fui certains & fis 
Que c'eft de la voftre efcripture; 
Ie la congnois a la mefure 
Des traiz qu'elle a. 


LE ROov. 


Iehan, or la rebailliez fa! 
II pert bien que pas ne m'amez, 


55 


Quant vous ainfi me diffamez 
Com ci dedans auez efcript. 
Mais, par le trefdoulx Iefucrift, 
I vous fera vendu trop chier! 
Biaux feignours, alez li trenchier 
Toft le poing deftre.: 


IEHAN. 


Mercy, pour le doulx roy celeftre! 
Monfeignour onques en ma vie 
Ne me prift de mefdire enuie 

De vous, fire; bien le fachiez! 

E, las! fa tort fui mehaigniez, 
C'iert grant pechie. 


LE ROovY. 


Par Dieu, le poing & l'euefchie, 
Tout enfemble, vous ofteray! 
Seignours, faites toft fanz delay, 
Deliurez m'ent. 


[CE] -y" CHEUALIER. 


Si ferons nous, fire, briement, 

Puis que vous n'en auez mercy. — 
Iehan, agenoillez vous cy! 

Sa, celle main. 


IEHAN. 


E, Diex! onques mais homme humain 
N'ot fi grant honte fanz raifon, 
Conme tYay ci par traison; 

Dont vient ce, Dieux? 


v. 1250. Siert. 


1240. 


1245. 


1250. 


1255. 


1260, 


56 
[CE] :y" CHEUALIER. 


C'eft fait. Forment fera foubtiex 
Qui le vous pourra raffeoir, 

1265. Puis que ius Pay veiä cheoir. 
Mon cher feignour! pendre le fault 
En my cefte fale bien hault; 
Si fera au peuple monftre 
Puis ce di qui'il eft deffeure 

1270. Tout hors du bras. 


LE ROoY. 


Or toft oftez li fes bons draps 
Et celle croce & celle mittre; 
Puis le menez en ce chapitre 
Ou de verges fera batuz. 

1275. Dites a Fabbe que veftuz 
Soit moine, fil m'a de riens chier, 
Et que deformais foit cloiftrier 
A la felette. 


[CE] PREMIER CHEUALIER. 


Voftre voulente fera faitte, 
1280. Monfeignour, ie l'i vois mener. 


x 


Dans abbes, Dieu vous puift donner 
Bon iour! Le Roy vous mande ainfi 
Que vous faciez ce feignour ci 
Moine profes. 


FL'ABBE. 


1285. Ses vouloirs fera du tout fais 
Tout maintenant fanz alentir. 
Dan Guillem, alez le veftir, 
Et vous dan Pierre! 


57 
[LE] PREMIER MOINE. 


Voulentiers, monfeignour, bonne erre 
Sanz varier. 1290. 


LA MERE ANTHURE. 


Dieux! trop me puez contrarier, 

Laffe, de quelle heure nafqui, 

Laffe, m'amiel! laffe, e my! 

Nous auons noftre amy perdu; 

Le roy I'a fait moine rendu, 9 
Mais, auant, lIui a le poing deftre 
Fait coper, & pour vne lettre 

Quiil n'a pas fait, ains li mett fus. 
Laffe, or eft bien mes cuers confus 
Par double paine. ST 


ANTHURE. 


E, m'amie! en la fouueraine 

Vierge des cieulx vous confortez, 

Et vous arez vn confort telz 

Par li qui'il vous fera auis 

Qu'en ioie foit voz cuers rauiz 1305: 
Certainement. 


LA MERE ANTHURE. 


E, laffe, amiel! & conment 
Pourroit il eftre? 


ANTHURE. 


Moult bien, fil plaift au roy celeftre, 

Si que priez le de cuer fin, 1310. 
Et vraiement en la parfin 

Vous aydera. 


1315. 


1320. 


1325. 


1330. 


1335: 


1340. 


58 
LA MERE ANTHURE. 


Laffel ie ne fay quiil fera. 

Ie m'en reuoys en ma maifon; 
Trop ay au cuer grant marrifon. 
ADieu ma fuer. 


ANTHURE. 


Dame! a Dieu, qui vous doint en cuer 
Ioie parfaite. 


— — —— 


IEHAN. 


E, mere Dieu, par qui fu faite 

Si grant grace a humain lignage 
Que pour leur donner Peritage 

Sanz fin, Dieux homme en vous deuint 
Et des cieulx fa ius morir vint 
Pour donner vie pardurable; 
Dame, fur toutes amiable, 

Gloire des anges & des fains, 
Qui les plus malades faiz fains; 
Dame de pitie treforiere, 

Fil vous plaift, oiez ma priere! 
Tay mis en vous feruir ma cure, 
Et conment m'eftes vous fi dure 
Que ainfi m'auez laiffie honnir? 
Dame, trop m'en puis efbahir, 
Car i'en fui de touz diffamez. 
Pour ce, fi voir com vous fauez, 
Doulce vierge, que c'eft a tort, 
Sil vous plaift, donnez me la mort! 
Trop ay fouffert peine en ma vie, 
Ou defert fu mis par enuie, 

Ou fathan me fift moult d'ennoy; 


» 


v. 1329. plaiz. 


59 


Or ay pis, fi ne fay pour quoy, 
Li roys m'a fait coper le poing. 
Confortez moy a ce befoing, 
Royne pure. 


NOSTRE DAME. 


My angel alons bonne aleire 
A mon ami qui fi m'appelle 
Doulcement en celle chappelle 
Par moz piteux. 


GABRIEL. 


Vierge, mere au roy glorieux! 
Chafcun de nous a grant defir 
De faire tout voftre plaifir. 
Dame, or alons. 


MICHIEL. 


Voire, Gabriel! & chantons 
Ce rondel pour nous conforter 


RONDEL. 


. Iehan, penfes d'onneur porter 
Celle qui le fil Dieu porta? 
Car ci vient pour toy deporter. 
Iehan, penfes d' onneur porter? 
Et pour toy main neuue apporter. 
Donc, puis qu'en li tel deport a, 
Iehan, penfes d'onneur porter 
Celle qui le filz Dieu porta. 


NOSTRE DAME. 


Amis Iehan! li roys tort a 
Qui vous a en fi mal point mis, 


nn 


v. 1350. Chwu. (Jfr. v. 1494.) 


1345 


1350. 


1355: 


1360. 


1365. 


1370. 


1375: 


1380. 


1385. 


1390. 


Mais ie vieng ci, biau doulx amis, 
Pour vous ofter de tel triftefce. 
Mettez voftre cuer en leefce, 

En moy feruir gaigniez affez; 

De ce mal ferez repaffez. 
Maintenant plus n'attenderay, 

Car main nouuelle vous feray, 
Plus gente, plus belle & plus faine 
C'onques ne fu la premeraine. 

Va tendis & ne laiffe mie. 
Gabriel dy par Pabbaie 

Si hault c'on te puift bien oir, 
Que Iehan on veille cherir 

Des orefmais. 


GABRIEL. 


Voulentiers, dame! — FE, clers & lais! 
Fole gent! PFeuefque honnorez 

Qui a tort eft defhonnorez; 

Dieu fen courrouce. 


NOSTRE DAME. 
Ralons nous ent, mefnie doulce, 
Es cieulx la fus. 
MICHIEL. 
Dame, alons! Gabriel, or lus, 
Chanter nous fault. 


GABRIEL. 


Michiel! la vois pas ne me fault, 
Or difons a haulte alaine 


RONDEL. 


Dame de la gloire haultaine! 
Voftre dbulce mifericorde 


6I 


Souuent a Dieu mainte ame accorde, 
 Quant par pechie en eft lointaine. 
Dame de la gloire haultaine! 
Car qe grace eftes la fontaine, 
Ou lauer peut toute difcorde 1395. 
Pecheur qui de cuer vous recorde. | 
Dame de la gloire haultaine! 
Voftre doulce mifericorde 
Souuent a Dieu mainte ame accorde. 


FL'ABBE. 


Biaux feignours! pour mifericorde, 1400. 
Dites, n'auez vous pas oy 

D'une voiz qui paffe par cy, 

Ce qu'elle a dit? 


[LE] PREMIER MOINE. 
Oil, fire, fe Dieu m'aift, 
Bien oy Pay. 1405. 
L'ABBE. 


Querons Peuefque fanz delay, 
Dieu I'a moult chier. 
[CE] 9" MOINE. 


Monfeignour! il eft au mouftier; 
Alons y, fe c'eft voftre accort. 


Vez le la, fire, ou il fe dort 1410. 
En la chappelle. 
C'ABBE. 
Seignours, vez ci vertuz moult belle! 
Regardez la nouuelle main 


v. 1409 ce feft. 


1415. 


1420. 


1425. 


1430. 


1435. 


62 


Que Dieux li a fait puis yer main. 
Il fault qu'il lieue de ce lieu, 

Or fus, fire, fus! de par Dieu, 
Efueilliez vous. 


L'EUVESQUE. 


Que vous plaift il, monfeignour doulx? 
Dieux, qu'ay ie veu? 


FABBE. 


Sire! grant grace recei 

Auez de Dieu le fouuerain, 
Quant rendu vous a voftre main, 
Sire, fi belle. 


EL 'EUESQUE. 


E, trefdoulce vierge pucelle! 

Ie vous doy bien de cuer feruir 
Pour cefte bonte defferuir, 
Royne pure. 


FL ABBE. 


Vous eftes fainte creature. 

Sire! Iamais ne fineray 

Iufqu'a tant qu'au roy dit Paray. 
Mes freres, auec moy venez! 


Sire, bon iour vous foit donnez! 
Sire, ce fera grant pechie 

Se Iehan ne ra feuefchie, 

Qu'a tort lui a efte tolue, 

Car Dieu li a fa main rendue, 
Qui nous a hui enuoie dire 


v. 1416. Qr. 


63 


Par vne voiz qu'il veult, biau fire, 
Que euefque foit. 


LE ROov. 


Las! a ce que mes cuers concoit, 1440. 
Ly ennemis m'a decei, 

Et Dieu li preudomme a vei! 

Son euefchie li renderay 

Et a lui parler m'en iray 

Tout maintenant fanz plus targier. 1445. 


Ami Dieu! pardon vous requier; 
Tay trop encontre vous mefpris, 
Mais ie vous pri, fire, que pris 
Soie a pardon. 


IEHAN. 


Ie le vous pardoing de cuer bon, 1450. 
Et Dieu fi face! 


LE ROoV. 


Sire! fanz plus terme n'efpace 

Faites toft fi vous en venez, 

Et vous ferez reftituez 

En Peuefchie, et vous rendray 1455. 
Voz ioyaux qu'a tort vous oftay, 

Dont me repens. 


IEHAN. 


Monfeignour, & ie m'i affens. 
Or alons donc. 


ANTHURE. 


E, trefdoulx Dieu, pere du mont, 1460 
Confortez moy, trop fui malade! 


v. 1460. pe. 


1465. 


1470. 


1475. 


1480. 


1485. 


64 


Le corps m'eft fi pefant & fade 
Que plus ne peut. 


GABRIEL. 


Anthure! faches, Dieu te veult 
Ofter de ce fiecle mondain 

Et te fait fauoir que demain 
De ce fiecle trefpafferas. 
Apprefte toy, car tu feras 
Des cieulx doee. 


LA CHAMBERIERE. 


Dame! par la vierge honnoree, 

Ie vous voy en trop petit point; 
Grant maladie au cuer vous point, 
Si com ie croy. 


ANTHURE. 
C'eft voir, m'amie; ie vous proy, 
Alez toft chiez ma bonne amie, 
Dites li qu'elle ne laift mie 
Qu'elle ne me viengne veoir, 
Se iamais fa fille veoir 
Veult a nul iour. 


LA CHAMBERIERE. 
Ie vois fanz faire nul feiour. 


Ma dame! fe iamais voulez 
Veoir voftre fille, venez 
A la reclufe. | 


LA MERE ANTHURE. 


Di que ie vois fanz faire mufe; 
Ie m'en vois courant fon filz querre. 


65 


Sire, venez vous ent bonne errel 
La reclufe nous a mande 

Que ia verrons, pour verite, 

Ma fille Anthure. 


EL EUESQUE. 


Alons y donc bonne aleire, 1490. 
Ma doulce dame. 


LA CHAMBERIE[RE]. 


Dame! vez ca venir ma dame, 

Qui Peuefque auec li amaine; 

Chafcun de venir moult fe peine, 

Ie vous affi. 1495. 


ANTHURE. 


E, trefdoulx Diex, ces ./: gens cy, 

Sill] vous plaift, en grace tenez! 

Sire! pour Dieu que me donnez, 

S'il vous plaift, le faint facrement 

De Pautel, & ie vraiement 1500. 
Vous promet que ains nonne verrez 

Celle en qui fuftes engendrez 

Et dont nafquiftes. 


L EUESQUE. 


M'amie! de ce que me dites 

Sui moult liez, mais plus feray lors. 1505. 
Ie vous vois querre le faint corps 
Dieu — M'amie, fachiez: vez cy 

Celui qui des cieulx defcendi 

En la vierge & y fut -IX. mois, 


Vv. 501. pwet. 


1510. 


1515. 


1520. 


1525. 


1530. 


Et celui qui pour nous en crois 
Morut, & qui es cieulx monta, 
Et celui qui nous iugera; 

Le creez vous? 


ANTHURE. 


Ainfi le croy ie, fire doulx, 
Tout vraiement! 


EL EUESQUE. 


Tenez! a voftre fauuement 
Le puiffiez prendre. 


ANTHURE. 


Dame! vueillez a moy entendre 
Vn petit. Affez toft verrez 
Telle chofe dont vous ferez 
Moult efbahie. — 


MICHIEL. 


Gabriel, ne nous targons miel 
Alons querre appertement l'ame 
D'Anthure, celle fainte femme 
Qui fe trefpaffe. 


GABRIEL. 


Alons, que fathan ne PF'enlaffe, 
Qui droit n'y a 


LA MERE ANTHURE. 


Doulce dame, aue Maria! 
Bonne gent, laffel que feray? 
Vez ci celle que ie portay 


67 


:IX: mois. E, belle fille Anthure, 

Conment as tu efte fi dure - 

Qu'a moy ne t'es faite cognoiftre! 

Laffe, or doit bien mon dueil accroiftre, 

Quant mon enfant n'ay cognu viue, 1535. 
Et quant morte eft. Laffe, chetiue! 

Donc primes Pay ie cogneii. 

Ha, filz, com fommes decei 

De voftre mere. 


L'EUESQUE. 


E, las! cy a douleur amere, 1540. 
Mere, que me faites fentir! 

Conment a pei confentir 

Dieu que tant vous aions vei 

Et ne vous aions congnei? 

Ie ne fay, voir. 1545 


: [LE] PREMIER CLERC. 


Monfeignour! tel dueil conceuoir 
Ne faire a vous pas n'appartient! 
Puis que morte eft, il la conuient 
En terre mettre. 


L'EUESQUE. 
Seignours! il vous fault entremettre 1550. 
D'elle, en ce coffre cy bouter 
Et iufqu'a mon hoftel porter; 
La enfeuelie fera 
Et de mors on li chantera 
Tout le feruife. 1555. 


[LE] -y" CLERC. 


Nous ferons moult bien tout P'office, 
Monfeignour, ne vous en doubtez. 


.1560. 


1565. 


1570. 


1575: 


68 


Biau compains! contre moy prenez 
Et en ce coffre la mettons. — 
Elle y eft. Or I'en emportons 
Appertement. 


LA MERE ANTHURE. 


E, fille! conme a grant tourment 
As mon cuer par cefte mort mis! 
Hui te foit Dieux a I'ame amis, 
Par fa bonte. 


MICHIEL. 


Portons deuant la trinite, 
Gabriel, cefte ame en chantant, 
Qui en ce fiecle a fouffert tant 
Paine & martire. | 


GABRIEL. 


C'eft bien dit. Or penfons de dire 
Ce rondel ci qui moult m'agree. 


[RONDEL.] 


En la gloire beneiree, 
Ame, ou ton createur verras, 
Sera fanz fin ta demouree. 
En la gloire beueiree, 

La feras tu fi honnoree 
Qu'auec les cherubins feras. 
En la gloire beneiree, 
Ame, ou ton createur verras. 


Explicit. 


FORMLARA. 


ERROR 


Följande grammatikaliska och lexikaliska arbeten hafva anförts i Form- 
läran och Ordförteckningen: 


FRIEDRICH DIEZ, Grammatik der Romanischen Sprachen, Dritte, neu bear- 
beitete und vermehrte Auflage; Bonn, Ed. Webers Buchhandlung, 1870, 
1871, 1872, 8 vol. in 8”. 

G.-F. BuRGUY, Grammaire de la Langue d'Oil ou grammaire des Dialectes 
frangais aux XII” et XIII" siecles, suivie d'un Glossaire, deuxieme éd.; 
Berlin, W. Weber, 1869, 1870, 3 vol. in 8”. 

GUSTAVE FALLOT, Recherches sur les formes grammaticales de la langue 
frangaise et de ses dialectes au XIII” siecle, publiées par Paul Acker- 
mann; Paris, Imprimerie Royale, 1839, gr. in 8”. 

CONRAD VON ÖRELLI, Altfranzösisehe Grammatik (Formenlehre). Mit vielen 
Conjecturen und Berichtigungen. Zweite ganz umgearbeitete Auflage; 
Ziirich, Orell, Fiissli und Comp. 1848, in 8”. 

KARL BARTSOH, Chrestomathie de P'Ancien Frangais (VIII'"—XV'” sieécles) 
accompagnée d'une Grammaire et d'un Glossaire; deuxieéme éd. corrigée 
et augmentée; Leipzig F.C. W. Vogel 1872, gr. in 8”. 

GASTON PARIS et LÉOPOLD PANNIER, La Vie de Saint Alexis, poeme du XT" 
siecle et renouvellements des XII", XIII" et XIV” siecles, publiés avec 
préfaces, variantes, notes et glossaire, uti: Collection Philologique, Re- 
cueil de travaux originaux ou traduits relatifs å la Philologie & å VHis- 
toire Litteraire, nouv. série, cinquieme fascicule ; Paris, A. Franck, 1872, 
gr. in 8”. 

EDUARD MÄTZNER, Französische Grammatik mit besonderer Beriicksichti- 
gung des Lateinischen; Berlin, Weidmannsche Buchhandlung, 1856, in 8”. 

CH.-PRE GIRAULT-DUVIVIER, Grammaire des Grammaires, vingtieme éd.; 
Paris, A. Cotelle, 1873, 2 vol. gr. in 8”. 

M. M. BEsSOHERELLE, Grammaire Nationale, quatorzieme éd.; A Paris, chez 
Garnier Fréres, 1871, trés-gr. in 8”. 


Du CANGE, Glossarium ad scriptores medie et infime Latinitatis, auctore 
Carolo Dufresne, domino Du Cange; Basilege, sumptibus Fratrum de 
Tournes, 1762, 3 vol. in f”. 

G. ÅA. L. HENSCHEL, Glossarium ad scr. med. et inf. Lat. conditum a domino 
. Du Cange cum supplementis digessit G. A. L. Henschel, Tomus septi- 
" mus; Parisiis, execudebant Firmin Didot Fratres, 1850, in 4”. 

GILLES MÉNAGE, Dictionnaire étymologique de la langue frangoise, nouv. éd.; 
A Paris, chez Briasson, 1750, 2 vol. gr. in f”. 

ANTOINE FURETIRRE, ”Dictionnaire Universel, nouv. éd.; A La Haye, chez 
La Veuve van Dole &c. 1725, 4 vol. in f. 

Abrégé du Dictionnaire de Trévoux; A Paris, chez Les Libraires Associés, 
1762, 3 vol. in 4”. 


— — vw 


J. B. B. RoOQUEFORT, Glossaire de la langue romane; Paris, Imprimerie Cra- 
pelet, 1808, 1820, 2 vpl. & Supplément, in 8”. 

M. RAYNOUARP, Lexique Roman ou Dictionnaire de la Langue des Trouba- 
dours; A Paris, chez Silvestre, 1844, 6 vol. gr. in 8”. 

DL'Abbé JULES CORBLET, Glossaire étymologique et comparatif du Patois Pi- 
card anclen et moderne; Paris, Dumoulin &c., 1851, in 8”. 

Dictionnaire de I'Academie Frangaise, sixiome éd.; Paris, Firmin Didot Fréres, 
1835, 2 vol. in 4”. 

Complément du Dictionnaire de PAcadémie Frangaise, publié sous la direc- 
tion d'un membre de VI'Ac. Fr. par M. Louis Barré ; Paris, Firmin Didot 
Fréres, 1862, trés-gr. in 4”. 

É. LitTRÉ, Dictionnaire de la Langue Francaise; Paris, Librairie Hachette 
et C'", 1873, 4 vol. trés-gr. in 4”. 

AUGUSTE SCHELBR, Dictionnaire d'Etymologie Frangaise d'aprés les résul- 
tats de la science moderne, nouv. éd.; Bruxelles 1873, gr. in 8”. 


ARTIKELN. 


XY 


Den maskulina bestämda artikeln erbjuder några från 
nuvarande franska språkbruket afvikande former. 


Singul. nom. li, 239, 877, 1342, 1363, 1442; skrifvet ly, 
1441. 
le, 259, m. fl. 
I, 230, 911. 
ack. le, 3, m. fl. 
I', 653, m. fl. 
prep. kas. de I', 1058, 1500. 
du, 138, m. fl. 
a I', 18, 204. 
au, 89, m. fl. (Possessiv dativ, 332, 499 och 
1349.) 
ou, 234!), 421, 600, 642, 673, 756, 765, 
774, (826), 881, 898, 1139, 1173?), 1339. 


!) Möjligen kunde ou här vara == det moderna ov, i hvilket fall 
fil vore subjekt (liksom i vers 960) och conmant 3:dje pers. sing, 
pres. konj. i st. f£. 1:sta pers. sing. pres. ind., hvilken konjunk- 
tiv-form då vore bildad likt ament, 87, i st. f. att hafva hetat 
conmantft, i öfverensstämmelse med aft, 1404, af aidier. 


on pechie dire; ett liknande ex. på denna äfven i andra ro- 
manska språk, såsom Provengalskan och Italienskan, brukliga 
konstruktion att låta den preposition, som styr infinitiven, 
sammansmälta med det mellan dessa begge ord stående objek- 
tets artikel, påträffas i le M. de S. Ignace: au surplus faire 
(Théåtre fro. au moyen-åge, sid. 271.) Se ”Li dis dou vrai aniel, 
Die Parabel von dem ächten Ringe”, französisehe Dichtung des 
dreizehnten Jahrhunderts, aus einer Pariser Handschrift zum 
ersten Male herausgegeben von AD. TOBLER: Leipzig, Hirzel, 
1871, in 8. Sid. 22. 


2 


We 


74 


Plur. nom. li, 323. 
les, 197. 
ack. les, 149, m. fl. 
prep. kas. des, 8, m. fl. 
(aus, 600, vid ett feminint substantiv.) 
es, 156, 1384 och I511. 
Anm. Då den bestämda artikeln närmast föregår ett substantiv i 
singularis, hvilket börjar med stumt Ah, så bortfaller icke al- 


lenast artikelns vokal, såsom i den moderna franskan, utan 
tillika substantivets initiala ÅA. 
Ex. Veritage, 1321, heritage, 361; Y'eure, 531, heure, 
741; Yoftel, 204, hoftel, 1552. (Jfr de uti: d'omme, 924, 
homme, 416; d'onneur, 340, honneur, 1076; dui, 90, 
hui, 909; d'umilite, 724, humilite, i den predikan, som uti 
handskriften inleder le M. de S. Crifothomes.) 


SUBSTANTIVET. 


Hos substantivet röjes dels ett fasthållande vid den 
gamla, i latinet grundade kasusbeteckningen, dels ett til- 
lämpande af den moderna böjningen; med ett ord samma 
vacklande, som just utmärker det fjortonde århundradet. 
Så påträffas i nom. sing. cuer, 533, jemte cuers, 1299; 
dueil, 1534, och deulx, 247; anemi, 230, och ennemis, 
1441; Iefu, 87, och Iefus, 239; roy, 281, och roys, 1342, 
på samma gång man tillade andra substantiv ett s, der det 
var obehöfligt för att utmärka nominativen, såsom com- 
pains, 800, homs, 1063. — Vokativen kan så mycket min- 
dre här väntas vara likformigt behandlad, som bildningen 
af densamma aldrig varit fullt bestämd i la Langue TÖil, 
utan städse vacklat emellan nominativ- och ackusativ-for- 
merna. Sålunda säges både ami, 617, och amis, 1365; dan, 
1287, och dans, 1281; enfant, 51, och enfes, 881; m. fl. : 
— Såsom ackusativ förekommer såväl filz, 1362, som fi, 


75 


1356, 1 samma r”rondel, liksom man träffar nära bredvid 
hvarandra filz, 217, och fil, 215, efter prepositionen de. 
Att subjektsformen fire, 5, användes såsom objekt, hade 
äfven egt rum under föregående tid. — För att ge ett prof 
på, huru sväfvande och obestämdt bruket af & i singularis 
hade blifvit, må anföras ordet Dieu i vår text. Af de 122 
gånger, det förekommer, står det ungefär halfva antalet 
gånger i nominativ eller vokativ. Af nominativen träffar 
man II Diex (5 gånger skrifvet Dieux; x ursprungligen 
ett skrif-tecken för us) mot 31 Dieu; af vokativen 10 Diex 
(hvaraf 7 Dieux) mot 7 Dieu. I öfriga kasus af singu- 
laris har det naturligtvis intet s. — I pluralis möta former, 
sådana som ange, 1345; defir, 410; feignour, 805, vid 
sidan af de vida talrikare exemplen på modern pluralis- 
bildning. — De konsonanter, c, f, p, m. fl., hvilka under 
det trettonde århundradet, och äfven dess förinnan, bru- 
kade utstötas framför det flexiviska s i såväl singularis, som 
pluralis, hafva här återinträdt i sin etymologiska rätt, så- 
som clefs, 183, draps, 1271; likväl äfven t. ex. clers, 1379. 
—-- Ett bevis på, hvilken kraft det gamla böjningssättet 
ännu egde, ser man i de talrika fallen af genitiv, bildad 
utan hjelp af prepositionen de, såsom i 877, 1152, 1196, 
1446, 1507, m. fl. 

Hvad vidkommer de dialektala egendomligheter, ,man 
. skulle kunna spåra i förevarande text, så träffas sådana i 
några substantiv-ändelser. Diftongen ié 1 euefchze, 1045, 
pechze, 1433, är gemensam för såväl den picardiska, som 
den burgundiska dialektgruppen, till hvilken senare Ile-de- 
France-munarten hör; men ordformer, sådana som cCou- 
rages, 876, heritage, 361, menage, 1106, meffages, 877, 
oultrage, 1208 (som dock rimmar mot feray ie), reclu- 
fage, 1139, utan diftongeradt a, visa, att textens språk 
icke kan hänföras under den burgundiska dialekten 1 in- 
skränktare mening. Likaledes är den ofta förekommande 
ändelsen -te (= -iée) i mefnze, 1383, nuittzg, 206, af pi- ' 
cardiskt ursprung (enligt GASTON Paris, Vie de S. Alexis, 


76 


sidd. 267, 268). Demour, 905, folour, 37, äro picardiska 
bildningar gent emot burgundiska -0or; liksom också än- 
delsen -eur, i couleur, 521, douleur, 11, honneur, 1076, 
laideu>, 408, jemte annat picardiskt uttalssätt inträngde i 
Ile-de-France och i högspråket, der den om sider blifvit 
till den grad förherrskande, att amour (enligt SCHELER) 
numera är det enda substantiv, som återger lat. -or med 
-our 3).  Picardiskt inflytande röjer sig slutligen också i 
förändringen af on till en inuti några substantiv, såsom i 
hexzneur, 586, volexnte, 1279. — Betraktar man åter korso- 
nanterna, så möter hos dem intet af kännetecknen för den 
picardiska dialekten. Hvad särskildt beträffar t. ex. sub- 
stantivens flexiviska sg, så, medan detta 1 den dialekten bi- 
behölls oförändradt, t. o. m. i ord, som i singularis ändats 
på t, utbyttes det i öfriga dialekter, liksom här, mot z, 
hvilket får ersätta icke allenast enkelt s, utan äfven ts, 
cs, m. fl., såsom i filz, 1093, genoulz, 839; efcriz, 711, 
moz, 1168; braz, 441, paiz, 1002). Afven bruket af c 
för att beteckna nyfranskt fg, såsom framför aflednings-än- 
delsen <-(i)on i enfancon, 894, är egentligen främmande för 
den picardiska dialekten. (Jfr Tozrer, Li dis dou vrai 
aniel, sid. xx1.) 

På grund af hvad således redan substantiven, och för- 
nämligast deras ändelser, gifvit vid handen, torde man 
vara berättigad att antaga, att le Miracle de S. Crifotho- . 


3) Af substantiv på -our med annan härledning finnas deremot 
flere qvar, om ock ej många. Så har t. ex. formen labour bi- 
behållit sig vid sidan af labeur, såsom anmärkts af DIEzZz (Gram. 
11: 350) och MÅTZNER (sid. 271), och ett annat sådant verbal- 
EA är det äfven här i texten förekommande feiour, 1061, 
1480. 

+) Jemte foiz, 69, och Vvoiz, 355, förekomma, såsom rim, fois, 493, 
och vois, 517. Likaså skrifves nom. sing. utaf adjektiv-stammen 
fit i rim både fiz, 1153, och fis, 1233. — Angående det mot pa- 
radis rimmande fis (FILIUS), 237, se ”Ueber den Einfluss von 
Metrum Assonanz und Reim auf die Sprache der altfranzösi- 
schen Dichter, Inaugural-Dissertation ....vertheidigt am 16. Mai 
1874 von HUGO ANDRESEN.” Bonn. H. Behrendt, in 8”. Sidd. 
23 och 25. 


/”7 


mes skrifvits på den munart, som vid denna tid talades i 
Ile-de-France, och som snart derpå, eller omkring år 1400, 
blef Frankrikes, då ett enda språk framgick ur samman- 
smältningen, eller rättare sammanblandningen af de olika 
dialekter, mellan hvilka det förut varit deladt, och hvilka 
nu upphörde såsom skriftspråk. (Jfr LrrrrÉ, Histoire de 
la Langue Frangaise, nouv. éd.; Paris, Librairie Acadé- 
mique, Didier et C:ie, 1863, 2 vol. in 8”. Senare delen 
sidd. IOI, 102; samt G. Paris et L. PANNIErR, Vie de S. 
Alexis, sidd. 329, 340 och 342.) 


ADJEKTIVET. 


Samma vacklan, som befunnits ega rum vid substan- 
tivens kasus-bildning, återfinnes vid adjektivens. Så möta 
sigmatiska former både i pluralis, i alla kasus, och i sin- 
gularis, såsom nom. biaux, 367, certains, 1233, liez, 1505, 
fains, 1063, c'est droiz, 851, jemte c'eft droit, 693, och 
c'eft voirs, 434, liksom c'eft voir, 14745); vok. chetifs, 
310, om också flertalet adjektiv böjes likt i moderna fran- 
skan: 


Sing. nom. bon, 447. bonne, 95. 
obl. bon, 684. bonne, 377. 

Plur. nom. (bons). bonnes (vok.), dd 
obl. bons, 120. (bonnes). 


Dessutom visar sig samma obestämdhet hos adjektivet 
inom ett annat område, nemligen vid feminin-bildningen, 
t. ex. meilleur robe, 119, och meilleure robe, 66. (Ver- 


5) I de fyra sista uttrycken ser NATALIS DE WAILLY spår af la- 
tinskt neutrum, som började utplånas. (Jfr N. DE WAILLY, 
Mémoire sur la langue de Joinville; Paris, A. Franck, 1868, gr. 
in 8". Sidd. 40, 41.) 


78 


sen visar tydligen, att intetdera uttrycket är ett skriffel.) 
Utaf de adjektiv, som i äldre språket voro oföränderliga 
med afseende på genus, uppvisar grant tydligast ett fast- 
hållande vid den gamla regeln, såsom samma ord gör ännu 
i den moderna franskan, i uttrycken la grand messe, 
m. fl.; ty af de åtskilliga tiotal gånger, det i vår text före- 
kommer feminint, har det stumt e blott en gång (vers 
1092), och då ej i attributiv ställning, utan såsom predikat, 
i hvilket fall adjektiv med för öfrigt samma form för de 
särskilda könen redan i äldsta texter antagit feminin än- 
delse (enligt GAston Paris, Vie de S. Alexis, sid. 115). 


PRONOMENET. 


Den nuvarande grammatikaliska indelningen af ”sjelf- 
ständiga” och ”förenade” pronomen eger ej full tillämp- 
ning på de i detta skådespel mötande pronominalformerna, 
dels emedan af dessa några påträffas, hvilka numera äro 
obrukliga, såsom det både substantiviskt (i vers 564) och 
adjektiviskt (i vers 1074) nyttjade ceftui, dels också eme- 
dan af dem, som ännu finnas qvar under en stundom nå- 
got förändrad gestalt, användningen ej längre är densamma. 
Ty ofta förenas ett i moderna franskan sjelfständigt pro- 
nomen omedelbart med ett substantiv, såsom t. ex. det till- 
egnande pronomenet i uttrycket la feue mercy, 1089; det 
utmärkande i celle chappelle, 1347; det tillbakasyftande i 
de quelle heure..., 1292, jenite det att samma slags pro- 
nomen också endast hänsyfta på ett substantiv, såsom la 
moye, 1230; celle, 1111; la quelle, 1167. Å andra sidan 
åter uppträder här någon gång ett pronomen ensamt, som 
numera ej kan skiljas från sitt substantiv, såsom cefte ci, 
967, omedelbart efter uttrycket cefte femme i föregående 


79 


vers. Stundom begagnas också ett pronomen, hvarest nu- 
varande språket fordrar ett annat, såsom det personliga 
la, 1152, i st. f. det utmärkande celle, eller t. ex. de ce, 31, 
i st. f. de cela, o. 8. v. 


Då således i många fall språket sjelft vid denna tid 
ej ännu hade gjort någon skilnad emellan sjelfständiga och 
förenade pronomen, har ett dylikt särskiljande ej heller 
ansetts af nöden vid följande uppställning. 


Personligt pronomen. 


I:sta Pers. 2:dra Pers. 3:dje Pers. Reflex. 
Sing. nom. ie, 6, m. f1.; i, tu, 52, m. fl. | 
framf. e, 699. 
g ,framf.iochy, 
76, m. fl. 
moy (ut. verb), 
452, 472. 
vok. my, 1293. 
ack. me, 12, m. fl. — te, 69, m. fl. fe, 341, m. fl. 
m', 14, m. fl. t, 53, m. fl. f, 250, m. fl. 
moy, 221, m. fl.; toy, 1468, m. fl.; 1357. 
54, m. fl. 


dat. me, 9, m. fl. te, 46, m. fl. 
m', 5, m. fl. t, 457, m. fl. 


moy, 84, m. fl. toy, 1359. 
prep. kas. my, 1059. 


moy, 56, m. fl. toy, 189, m. fl. foy, 106, m. fl. 
3:dje Pers. 
Mask. Fem. Mask. 
Sing. nom. il, 355, m. fl. elle, 64, m. fl. Plur. il, 1227. 
ack. le, 335, m. fl. la, 61, m. fl. (1152 med en les, 1084, m. fl. 
gen.) 
I, 549, m. fl. Yr, 165, m. fl. 
dat. li, 371, m. fl. = li, 73, m. fl. leur, 1321. 
lui, 343, m. fl. — lui, 63. 
prep. kas. li, 10, m. fl. li, 844, m. fl. eulx, 935. 


lui, 150, m. fl. — lui, 146, 314, m. fl. 


80 


Att blott 3:dje personens maskulina pluralisformer här 
upptagits, beror derpå, att det personliga pronomenet för 
öfrigt i pluralis ej erbjuder mer än en enda från det mo- 
derna språkbruket afvikande form, nemligen voz, 246. 


Vanan att skrifva nominativen af 1:sta personen gin- 
gularis med bokstafven g uppstod i Bourgogne, men in- 
trängde nästan alldeles icke i Picardie, så att äfven häruti 
möter ett skäl att ej, trots denna texts picardiska vokal- 
ljud, anse den hafva skrifvits på sistnämnda dialekt. Ut- 
trycken ie y vois, 167, och g'i vois, 990, räknas i versen 
hvartdera för två stafvelser, hvadan olikheten endast sträcker 
sig till skrifsättet. Men äfven väsendtligare ojemnheter på- 
träffas i användningen af det personliga pronomenet, såsom 
då ett och samma pronomen, oaktadt det innehar lika ställ- 
ning i satsen, ändock antar skilda former, t. ex. donnez 
moy, 411, och donnez me, 1337; par li (fem.), 1304, och 
par lui (fem.), 637, m. fl. — Hvad särskildt moy angår, så 
återkommer det i nästan alla kasus, men dess användning 
är likväl långt ifrån godtycklig. I öfverensstämmelse med 
hvad det nuvarande språket fordrar, användes moy i nom. 
och ack., när det står utan verb och med tonvigt, såsom 
1 verserna 452 och 567 6). Efter preposition står det alltid, 
utom en enda gång (v. 1059), då det, liksom vokativen 
(v. 1293), i rim fått den äldre formen my. Mindre be- 
stämd tyckes dativens form vara. Efter jakande impera- 


6) LITTRÉ uppger, att detta det moderna bruket af moy såsom 
”gjelfständigt” pronomen för je började först under 16:de årh. 
FALLOT upptar visserligen ett ex. utur ”Gerars de Viane”: Ou 
bois estoie moi septimes antreiz, men han påpekar dervid det 
för gammalfranskan ovanliga i ett dylikt användande af moy. 
Möjligen kunde det stället tydas på samma sätt, som WAILLY 
vill förklara liknande ex. hos JOINVILLE, d. v. s. såsom en efter- 
bildning af det latinska ME SEPTIMO. Någon sådan tolkning 
är deremot här icke möjlig. Dessutom anföras åtskilliga, från 
Froissart, Eustache Deschamps m. fl.' hemtade ex. på moy såsom 
nominativ utaf OTTO KNAUER i hans uppsats: ”Beiträge zur 
Kenntniss der französisehen Sprache des XIV. Jahrhunderts” 
uti Jahrbuch fiir Romanische und Engliscne Literatur, heraus- 
gegeben von L. Lemcke; XI: 3, 1870, sid. 234. 


ee 


81 


tiver brukas såsom dat. än me, än moy, t. ex. 1 verserna 
946 och 228; såsom ack. deremot endast moy, utom i ad- 
verbiala uttrycket vez me cy, 431. Slutligen förekommer 
moy såsom objekt till infinitiver, men föregås då alltid af 
en preposition, som styr infinitiven, men som möjligen 
kunnat inverka på det mellanstående personliga pronome- 
net 7). — Hvad som sagts om 1:sta pers. pron., gäller äfven 
de former af 2:dra pers., som här förekomma. — Hvad åter 
beträffar femininformerna li och lui efter preposition, så 
kunna de i någon mån bidraga att bekräfta de antaganden, 
som förut gjorts om språket i förevarande literära minnes- 
märke. Ty i likhet med formen moy, hvilken först hade 
uppkommit i Picardie, och just i den del deraf, som grän- 
sar till Ile-de-France (enligt BurGur I: 124), härstammar 
äfven formen li från förstnämnda provins. FALLOT säger 
nemligen (sidd. 256, 257), att då li i 14:de årh. försvann 
ur språket såsom feminint prepositionskasus, ersattes det 
icke med- lui, såsom i dat. eller såsom i de båda motsva- 
rande maskulina kasus, utan med elle, af hvilket förhål- 
lande han drar den slutsatsen, att detta li är en picardisk 
form för lei och lie. — Till sist må anmärkas. att den ma- 
skulina pluralisformen il, 1227, också under det 14:de årh. 
utträngdes, och att FALLOT (sid. 249) anser några ex., han 
funnit af den från år 1354, vara nära på de sista. Enligt 
Otto KNAUER (8. o. Jahrb. f. Rom. u. BE. Lit. XI: 3, sid. 
235) använder ännu Froissart den gamla regelbundna for- 
men il, medan deremot t. ex. redan Deschamps (ungefär 
1340—1410) ej längre känner till densamma. 


7) I versen 472: Efbatre moy auecques vous är moy ej objekt 
till efbatre, alldenstund detta verb icke är reflexivt på något 
af de öfriga ställen, det förekommer (verserna 39, 43, 166). 


82 


Tillegnande pronomen. 


En egare. 
I:sta Pers. 
Mask. Fem. Mask. 
Sing. nom. mes, 125, 702, ma, 58, m. fl. Plur. nom. mi, 410, 639; 
1299, 1440. skrifvet my, 
1345. 
mon, 926, m. fl. m', 743, m. fl. mes, 1431, m. fl. 
obl. mon, 103, m. fl. ma, 67, m. fl. obl. mes, 120, m. fl. 
le mien (utan m', 222, m. fl. miz, 833. 
subst.), 426. 
moie (med subst.), 954. 
la moye (utan subst.), 1230. 
2:dra Pers. 
Mask. Fem. Mask., Fem. 
Sing. nom. tes, 876. — Plur. — 
ton, 102, m. fm — — 
obl. ton, 2, m. fl. ta, 116, m. fl. obl. tes, 3003; 190. 
t', 64. tex, 1049. 
ton (framf. vokal), 620. 
3:dje Pers 
Mask. : Fem. Mask., Fem. 
Sing. nom. fes, 1285. fa, 786. Plur. — 
obl. — fa, 66, m. fl. obl. fes, 74, m.fl.; 255. 
f, 7, m. fl. 
fon (framför vokal), 1443. 
la feue (med subst.), 1089. 
Flere egare. 
I:sta Pers, 
Mask. Fem. Mask. 
Sing. nom. — noftre, 555. | Plur. — 


obl. noftre, 607, m.fl. — ; obl. noz, 186. 


2:dra Pers 
Mask. Fem. Mask., Fem. 
Sing. nom. voftre, 447, m. fl. — . Plur. — 
VOZ, 34443, 1305. —. TS 
vo, 1153. — — 
obl. voftre, 124, m. fl. voftre, 773, m. fl. obl. voz,97, m. fl.; 574, 
m. fl. 
vo, 490. la voftre (med subst,), 1154, 
1234. 
(le voftre, med 
subst., 234. Se 
sid. 73, anm. 1.) 
3:dje Pers. 
Fem. 
Sing. — — = 
obl. — leur, 324. -— 


Någonting att särskildt märka vid det tillegnande pro- 
nomenet är bruket att låta ma, ta, sa framför substantiver, 
som börja med vokal, än förkortas, såsom i m'ame, 331, 
t'amour, 64, feuefchie, 1434, än antaga den maskulina for- 
men, såsom i ton ame, 620, fon euefchie, 1443; (liksom 
också både fabbaie och fon abbaie i titeln på det sjunde 
miraklet i ordningen uti handskriften, vol. 1, f” 69 r') 
LittTRÉ säger, att detta ”språkfel”, som i moderna franskan 
blifvit regel, visar sig under 14:de årh., såsom också synes 
af hvad nu anförts; men Di1Ez (Gram. II: 108) upptar nå- 
gra redan uti öfvers. af ”Hel. Bernards Pred.” befintliga 
ex. derpå, till hvilka kan läggas ännu ett, ur samma text: 
son esperance (Jfr BartscH 198: 42, 43.) 


Hvad vidkommer dialektala egendomligheter, så möta 
picardiska sådana äfven här uti t. ex. mi, moie, feue, leur, 
vo, men 2, som ofta återkommer, var deremot ej vanligt i 
Picardie. 


84 


Utmärkande pronomen. 


Mask. Fem. 
Sing. celui, sjelfständigt, 23, m. fl. celle, sjelfständigt, 633; förenadt, 985. 
— celle —la, förenadt, 943. 
ceftui, sjelfständigt, 564; förenadt, — 


1074. 
ceft, förenadt, 353, m. fl. | cefte, förenadt, 866, m. fl. 
— cefte ci, sjelfständigt, 967. 
ceft — ci, förenadt, 1143. cefte — cy, förenadt, 1192. 


ce, förenadt, 110, m. fl. 
ce — ci, förenadt, 470, m. fl. 


Neutr. 

såsom subj., 1262, m. fl.; c', 107,' m. fl. 

åtföljdt af ett tillbakasyftande pron., 137, m. fl. 

såsom obj., och syftande på någonting föreg., 328, 759, I114. 
efter preposition, >» » » » 7, m. fl. 


Plur. ces, förenadt, 197. 
ces— cy, förenadt, 1496. 


Tillbakasyftande pronomen. 


Det tillbakasyftande pronomenet afviker obetydligt från 
nutida språkbruk. Med undantag af det redan omnämnda, 
genom attraktion uppkomna uttrycket de quelle heure, 741, 
m. fl. och den i gammalfranskan vanliga användningen af 
ensamt que motsvarande ce que, 68, m. fl. finnes endast 
att anmärka, det såväl den maskulina, som den feminina 
nominativen, som eljest här alltid heter qui, stundom för- 
kortas till c', 6, qu', 1435; samt att qui står i vers 14 så- 
som  ackusativ-form. (Jfr hos BaArtscH, 48: 18, satsen: ki 
tu as gabe.) 


Frågande pronomen. 


Den enda mera anmärkningsvärda form, som detta 
pronomen har att framvisa, är tem.-quel, 17; såsom bhär- 
ledt från lat. QUALIS hade det i äldsta franskan samma 


85 


form för båda könen, ehuru särskild femininform fram- 
träder temligen ofta redan från början af tolfhundratalet. 


Obestämdt pronomen. 


Bland de åtskilliga obestämda pronomen, som före- 
finnas i denna dikt, gifva några mer än öfriga anledning 
till anmärkningar. — Aucun påträffas både i den äldre be- 
märkelsen af ”någon”, i sats med jakande innehåll, 294, 
745, 835, 1161, m. fl., och i den sedermera tillkomna ne- 
kande betydelsen, 227; men ej i pluralis. Ursprungligen 
egde ej detta pronomen någon pluralisform (Fallot, sid. 414), 
men började tidigt antaga sådan, ett bruk, som derefter 
fortgått till närvarande tid, men ej ansetts strängt gram- 
matikaliskt, ehuruväl det tillåtes af Akademiens ordbok, 
Grammaire des Grammaires (I: 419) och Grammaire Na- 
tionale (sid. 290), och försvaras af LitTRÉ 2). — Chafcun, 
1350, 1494, hvilket eljest i gammalfranskan nyttjades äfven 
adjektiviskt, betraktas här såsom ett blott sjelfständigt pro- 
nomen; det strider sålunda icke i sin användning mot våra 
dagars språkbruk. -- Quel— que, 415, är i äldre språket 
brukligare än det moderna quelque— que. — Tel har här 
ännu ej erhållit någon stadgad femininform, ty bredvid 
den äldsta, för begge könen gemensamma formen tel, 445, 
1366, m. fi. förekomma såväl den omkring år 1300 "era 
allmänt bruk komna, tele, 594, som ' ock den nuvarande, 
telle, 1520. | 


8) Liksom här, än jakande, än nekande uti samma text, och dertill 
användt i pluralis, förekommer aucun hos t. ex. COMINES. (Jfr 
”Etude sur les Mémoires de Philippe de Comines, par P-.-A. 
GEIJER”, uti Upsala Universitets Årsskrift, 1871. Philosophi, 
Språkvetenskap och Historiska vetenskaper, II. Sid. 27.) 


86 


VERBET. 


Hos verben lika litet, som hos hittills vidrörda ord- 
klasser, äro formerna för böjningen fullt faststälda, utan 
röjer språket äfven i denna del samma brytning, för hvil- 
ken det var utsatt under det fjortonde århundradet, då 
icke allenast nya ordformer och ändelser uppstodo vid 
sidan af de gamla och täflade med dem om företrädet, utan 
äfven kännemärkena för de särskilda dialekterna började 
utplånas och sammanblandas, och den enhet i språk be- 
gynte eftersträfvas, som inom nästföljande tidrymd också 
vans. 

De former af verbet, hvilka stå substantivet och ad- 
jektivet närmast, visa här uti sin användning såsom sådana 
ej mera stadga än de med afseende på böjningen, ty så- 
som subjekt antar infinitiven än s, såsom vouloirs, 1285, 
än icke, såsom chanter, 1386, och detsamma är förhållan- 
det med participet, då det står såsom predikat, t. ex. uti 
fui tenuz, 1224, och fui venu, 47. — 1:sta pers. sing. pres. 
ind. ändades enligt regeln i gammalfranskan på stammens 
slutbokstaf: affi, 347, graci, 690, defir, 491, doubt, 292; 
di, 346, quier, 972; finalt d hårdnade ofta till £: mant, 
391; vid näsljud tillades stundom g: doing, 1143, vieng, 
1222, men också icke: complain, 626, vien, 168. Men 
derjemte spåras äfven de i nuvarande franskan brukliga 
ändelserna, nemligen -e för 1:sta konj. och s för de öfriga; 
tillagdt -e, som i 15:de årh. blef vanligt (Diez, Gram. II: 
232, BARTSCH, sid. 509), finna vi uti coniure, 883, som 
förekommer tillika med coniur, 714; uti adioufte, 193, la- 
mente, 626, regarde, 177, och tillagdt s, som först långt 
efter det 13:de årh. blef regel (BurGur I: 215), möter uti 
atens, 199, rens, 404; repens, 1457, fens, 514; samt uti 
vois, 77, som dock oftast heter voi, 932, eller voy, 1008, 
och fuis, 405, som för öfrigt skrifves fui, 1505, m. fl. — 


87 
En imperativ i singularis utan tillagdt e hos ett verb, till- 
hörande 1:sta konj., kan man möjligen se uti gar, 517; 
1 de öfriga konj. förekommer äfvenså både imperativer 
med och utan finalt 3, t. ex. voiz och voy, 710, atens, 117, 
entens, 769; pren, 617, requier, 1051.— Ett e var i gammal- 
franskan den regelbundna slutbokstafven för 1:sta pers. sing. 
imperf. ind. och för konditionalis, som alltid öfverensstäm- 
mer med detta tempus, enär dess ändelse har sin grund i 
ett latinskt imperfekt, HABEBAM. Mot nämnda regel 
bryter ej vår text: effaioie, 455, penfoie, 454, tendoie, 
466, vouloie, 727; lairoie, 1003, vouldroie, 530, oaktadt 
eljest detta e började utbytas?) mot det moderna 8 redan 
inemot det 14:de årh. (enligt CAMILLE CHABANEAU, His- 
toire et théorie de la Conjugaison francaise; Paris, A. 
Franck, 1868, in 8”. Sid. 63.) — Uti sådana ord, som 
adioufte, 193, comgteray, 539, douöter, 761, uppenbarar 
sig en böjelse, som förnämligast under fjortonhundra- och 
femtonhundra-talen gjorde sig gällande, att med ängsligt 
iakttagande af ordens härledning söka för ögat närma fran- 
skan till dess moderspråk, latinet, genom hvilket pedan- 
tiska försök orden öfverlastades med konsonanter. Någon- 
ting liknande eger rum i den nästan lika ofta som fay, 
1160, begagnade formen fcay, 1162, der dock Burguy an- 
ser det tillkomna c mindre vara ett minne af ordets för- 
menta latinska ursprung, än en blott förstärkning af be- 
gynnelsebokstafven. (Jfr OTtTro KNAUERS förutnämnda upp- 
sats i Jahrb. f. Rom. u. E. Lit. VIII: 1, 1867, sid. 36.) 
Uti andra ord, såsom chauflt, 939, (chaut, 990), fau/t, 1266, 


2) Diftongen oi i imperf. och kondit. har deremot bibehållit sig 
mycket länge, om den ock till uttalet närmade sig normandiskt 
ei, d. v. s. modernt ai i samma verbalformer långt förr, än 
äfven det skrifsätt, -ais, som nu är antaget, och som kallas 
Forthographe de Voltaire, blef det herrskande. Så t. ex. 
bland de författare, hvilka rådfrågats för utgifvandet af detta 
skådespel, skrifver den, som här först anförts, M. PAULIN PARIS, 
ännu för några få årtionden sedan avoit, seroit, o. s. v., och det 
nyare skrifsättet sanktionerades icke af Akademien förr, än i 
dess ordbok af år 1835. 


88 


fau/dra, 887, vault, 1171, vauldra, 226, vau/lift, 9, der I 
återuppträdt vid sidan af u, som ersätter det, varseblifves 
samma tvifvelaktiga rikedom, beroende här på en vid or- 
dens skrifning gjord, felaktig sammanjemkning af de skilda 
grunderna för uttalet och för härledningen, hvarom LITTRÉ 
nämner något litet i företalet till sin ordbok (sid. XLII?). 

De dialektala kännetecknen äro vid verben ännu mera 
sväfvande, än vid de ordklasser, som förut omnämnts. Ty 
jemte t. ex. honnouree, 423, moxrir, 450, med picardiskt 
ou, träffas äfven honnoree, 1470, morir, 602; jemte avurer, 
733, approachier, 597, demourer, 1144, plourant, 551, äf- 
ven coper, 1297, doee, 1469, loer, 501, oblier, 110. — In- 
finitiver på -oir och på -re, hvilka i picardiska dialekten 
visa böjelse att ändas på -ir, hafva här bibehållit de förra 
ändelserna, såsom cheoir, 1265, taire, 31, raffeoir, 1264, 
veoir, 122 0. 8. v. — Granskar man åter de särskilda for- 
merna hvar för sig, så lemna de också motsägande upp- 
lysningar. Så var det ursprungligen inom den burgun:- 
diska munarten, som man i I1:sta pers. sing. pres. ind. för- 
ändrade ett finalt d, föregånget af n, till t eller till s, så- 
som conmanZ, 1057, conmans, 925; men å andra sidan 
har det varit i Picardie och Ile-de-France, som t. ex. or- 
den congnoäsffe, 416, enfauir, 148, tiengne, 425, från början 
skrifvits med ot, ut och ie. Formen proy, 328, 996, 1474, 
1 st. f. pri, 83, 165, 396, var utmärkande för den egent- 
ligen burgundiska dialekten, men sträckte sig äfven till 
Ie-de-France. Åndelsen -oiz, i feroiz, 931, för 2:dra pers. 
plur. fut. förekom under 13:de årh. i Ile-de-France och 
södra Picardie, men var under det 14:de vtterst sällsynt. 
(OrTto KNAUER, 8. o. Jahrb. f. Rom. u BE. Lit. XII: 2, 
1871, sid. 168,) 


- HR 2 


89 


Hjelpverben. 
Auoir. 

Ind. Pres. ay, 101, m. fl. Konj. Pres. — 
as, 209. m. fl. aies, 660 !"). 
a, 245, m. fl. (—il y a, 142, ait, 374. m. fl. 

1040, m. fl.). 
auons, 210, m. fl. aions, 1543, 1544. 
auez, 55, m. fl. AR 
Perf. — Impf. eiffe, 453. 

eus, 853. — 
ot, 580. = 


Fut. aray, 321, m. fi. 
aras, 703, im. fl. auras, 666. 


ara, 1100. 


arez, 24, m. m. 


Infinit. auoir, 3, m. fl. Imperat. — 
Partie. ei, 556, m. fl. aiez, 56, m. fl. 
Estre. 

Ind. Pres. fui, 32, m. fl.; fuis, 405. Konj. Pres. foie, 415, m. fl. 
es, 53, m. fl. foies, 52, m. fl. 
eft, 17. m. fl. foit, 34, m. fl. 
fommes, 261, m. fl. foions, 161. 


eftes, 100, m. fl. foiez, 144, m. fl.; tu foiez, 
874, 923 "). 
font, 197, m. fl. — 


Perf. fui, (i rim), 173; fu, 741, m. fl. Impf. fuffe, 126. 


fut, 1509; fu, 302, m. fl. fuft, 3, m. fl. 


fuftes, 1502. 


—— 


!s) Om användandet af konj. i oberoende sats, såsom här, i st. f. impe- 
rat. se Burguy 1: 239. 

11) Ett liknande ex. på ett verb i plur. till ett pron. i sing. anföres af 
Aug. Fuchs Ueber die sogenannten unregelmässigen Zeitwörter in den 
romanischen Sprachen; Berlin, A. Asher & Comp., 1840, in 8”. Sid. 295. 
Dylika uttryck voro enligt Littreé under 16:de årh. på modet bland hoffolk. 


90 


Fut. 


Injfinit. 
Partic.: 


feray, 337, m. fl. 

feras, 922, m. fl. 

fera, 65, m. fl.; iert, 1250; 
skrifvet yert, 1047. 

ferons, 187. 

ferez, 192, m. fl. 


eftre, 10, m. fl. 
efte, 89, m. fl. 


Kondit. 


Imperat. 


feroit, 1122. 


foiez, 71, m. fl. 


Oregelbundna Verb. 


Första svaga konjugationen. 


A4ler, 


ind. Pres. vois, 76, m. fl., (reuoys, 1314). Konj. Pres. (reuoife, 927). 


Perf. 


Fut. 


Infinit. 


Partie. 


va, 45, m. fl. 


ala, 954. 
yray, 394; skrifvet iray, 1444. 


irons, I1I, m. fl. 


irez, 93. 


aler, 242, m. fl. 


ale, 406, <imed hjelpverbet 
auoir). 

alee, 266, m. fl. (med hjelp- 
verbet eftre). 


Imperat. 


voifes, 920, m. fl. 


aillons, 511. 


va, 163, m. fl.; vas, 982, 
(framf. vokal). 

alons, 39, m. fl. 2). 

alez, 43. 


12) Ang. uttrycket alons m'en, 157, 172, 582, 825, 1101, m. fl. se Du Me- 
ril, Or. lat. du théåtre mod. sid. 389, anm. 2, samt ett par ex. hos 
Burguy 1: 289. 


Ind. Pres. 


Partie. 


md. Pres; 


Partie. 


Ind. Pres. 


Infinit. 


Donner. 
doing, 220, m. fl. Konj. Pres 
donnes, 304. 

. donray, 68. 
donra, 305. 
ER Imperat. 
donnez, 1432, (nom. sing. 
mask.). 
Ester. 
eftes, 25 !3), 
Laissier. 
Konj. Pres. 
(ondit. 
laiffie, 361, m. fl, Imperat. 

Trouuer. 

truis, 18. Konj. Pres. 


— 


trouuer, 262. 


9I 


. doingne, 35. 


doint, 48, m. fl. 


donnez, 8, 487, 835, m. fl. 


donnez, 411, m. fl. 


laift, 1476. 


laiffiez, 1212; 573, m. fl. 
(ss. imperat.). 

lairoie, 1003 (af laier). 

laiffe, 1374; lay, 982 (af 
laier). 


truiffe, 1162. 


13) Verben efter och eftre likna så hvarandra både i betydelse och i vissa 
former, att det är svårt att afgöra till hvilketdera eftes här hör. Man 
jemföre dock ett ex. hos HENSCHEL (sid. 162!) com vous esta?, liksom 
också ett ur le Roman de Renart hos RAYNOUARD, III: 202? 

Morout, fait-il, conment t'efta? 
Sire, fait-il, moult mal me va. 


92 
Andra svaga konjugationen, 


Sevre. 
Konj. Pres. — 


fuiue, 376. 
Infinit. (enfuir, 148). 


Tredje svaga konjugationen. 


Couurir. 
Ind. Pres. — 
(defcueure, 595). 
Partie. couuerte, 1010. 
Faillir. 
Ind. Pres. — 
fault, 244. m. fl. 
Fut. — . 
faudras, 1053. 
fauldra, 373, m. fl. 
fauldrez, 1015. 
Issir. 
Ind. Perf. yffy, 57- 
: Fut., yftray, 763. 
Infinit. — yftre, 615. 
Oir. 
Konj. Pres. -- 


oie, 649. 


oiez, 624, 1329 !'). 
Infinit. oir, 112. = 
Partic. oy, 1056, 1401. 


!4) Uppgiften hos BURGUY, I: 368, att oiez skulle vara en imperativform, 
rättas längre fram i samma bok, II: 161, vid tal om konjunktivformer 
af faire. | 


93 


Souffrir. 
Ind. Pres. fueffre, 753. 
fueffre, 780. 
Imperat. — 
Partie. — fouffert, 846. fouffrez, 327. 
Vestir. 
Konj. Pres. — 
vefte, 66. 
Inrfinit. veftir, 74, m. fl. Imperat.  — 
Partic. veftuz, 1275, (nom. sing. veftez, 97. 
mask.). 
Första starka konjugationen. 
Faire. 
Ind. Pres. fas, 85, 484, 862. Konj. Pres. face, 116, 317. 
fais, 67, m. fl. faiz, 1327. = 
fait, 58, m. fl. face, 64, m. fl. 
faifons, 1061. — 
faites, 50, m. fl. faciez, 1283. 
Perf. fis, 156, m. fl. 
fis, I. 
fft, 14, m. fl. 
feiftes, 928. 
Fut. feray, 73, m. fl. Kondit. — 
fera, 79, m. fl. feroit, 450. 
ferons, 188, m. fl. — 
ferez, 96, m. fl.; feroiz, 931. — 
Infinit. faire, 30, m. fl. | - 
Partic. fait, 121, m. fl.; skrifvet fet, Imperat.  fai, 512; skrifvet fay, 955. 


401. 

fais, 1285 (nom. sing. mask.). 

faite. 202, m. f.; skrifvet 
faitte, 1279. 


faites, 368, m. fl. 


94 


Ind. Pres. 
Impf. 
Fut. 


Infinit. 
Partie. 


Ind. Pres. 


Perf. 


Fut. 


Infinit. 
Partic. 


Ind. Pres. 


Tenir. 
tieng, 761. Konj. Pres. 
tient, 12, m. fl. 
tenoit, 16. 
tenra, 1067. 
tenir, 155, m. fl. Imperat. 
tenuz, 650, m. fl. 

Venir. 


vieng, 88, m. fl.; vien, 168. 
vient, 468, m. fl. 
(reuenons, 398). 


vint, 284, m. fl. 
venifmes, 160. 
veniftes, 810. 


(reuendray, 493, m. fl.). 


venra, 781, m. fl. vendra, 78, 


Konj. Pres. 


m. fl. 
venir, 329, m. fi. Imperat. 
venuz, 52, (nom. sing. mask.). 
venu, 47, (nom. sing. mask.). 
venue, 932, m. fl. 
Veoir. 


voi, 689, m. fl.; skrifvet voy, Konj. Pres. 


115, m. f. vois, 77. 
voiz, 918. 


veez, 1118, m. fl. 


— tiengne, 341, m. fl. 


tien, 350. 
tenez, 98, m. fl. 


viengne, 165, m. fil. 


veigniez, 1213; 832 (ss. 


perat.). 


vien, 512. 
venez, 169. m. fl. 


voie, 81, m. fl. 


voie, 414, m. fi. 


—— 


im- 


95 


Perf. vy, 82, m. fi. 
Fut. verray, 69, mi. fl. 
verras, 1049. 
verra, 240. 
verrons, 1488. 
verrez, 1030. 


Infinit.  veoir, 48, m. fl. Imperat. voy, 710; voiz, 710 (framf. 
vokal). 
Partic. veil, 1265, m. fl.; veu, 1419. veez, 888; vez, 577. 
veiie, 922. 


Andra starka konjugationen. 


Attaindre. 
Particce. attainte, 740. é 
Ceindre. 
Partic. — (encainte, 558; enfainte, 741). 
Dire. 


Ind. Pres. di, 145; skrifvet dy, 46, m. fl. Konj. Pres. die, 270. 


dit, 77: Rc 
Impf. deiffe, 286. 
Fut. diray, 185, m. fl. 


(mefdira; 1167). 


diront, 324. 
Imnfinit. — dire, 164, m. fl. Imperat. di, 986, m. fl.; skrifvet dy, 
6 986, m. fl. 
Partie. — dit, 258. m. fl. difons, 1388. 
dites, 29, m. fi. 


Esecrire. 
Ind. Pres. — 


efcript, 1192. 
Perf. — 
efcrifes, 705. 


Infinit. — efcripre, 726. 


96 


Purtic. efcript, 1240. 
efcripz, 1227, (nom. plur. 
mask.). 
efcripte, 1170. 


| Mettre. 
Ind. Pres. (promet, 1501). 
mett, 1298. 
mettez, 485. 
Perf. — 
milt, 779. 
Fut. metteray, 72, m. fl. =. 
Infinit. mettre, 599, m. fl. Imperat. — 
Purtic.  mis, 241, m. fl. mettons, 648, m. fl. 
mife, 1107. mettez, 1367. 
Prendre. 
Ind. Pres. — " Konj. Pres. — 
prent, 439. (apprengne, 392). 
Perf. — 
prift, 1247. 
Fut. — 
(apprendra, 378). 
prendrez, 699. 
Infinit.  prendre, 214, m. fl. Imperat.  pren, 617. 
Partie. — pris, 1448. prenez, 215, m. fl. 
Querre. 
Ind. Pres. quier, 42, m. fl. Kowj. — 


(requiert, 28). 
querons, 807. 
querez, 806. 


Impf. queiffe, 253. 


Infinit. 
Partie. 


Partie. 


Infinit. 
Partic. 


Ind. Pres. 


Perf. 
Inflnit. 
Partie. 


Ind. Pres. 


Infinit. 


Ind. Fut. 


Infinit. 


97 


querre, 130, m. fl. Imperat. = (requier, 1051). 
(requis, 666). querons, 1416. 
quife, 277. — 
Taindre. 
tainte, 559. 
Traire. 


traire, 944, m. fl. 
(eftraiz, 357). 


Tredje starka konjugationen. 


Cognoistre. 


cognois, 1235. Konj. Pres. — 


congnui, 308. 

cognoiftre, 1533. 

congneiä, 1544; cognu, 1535. 
(recogneiie, 923, 933): 


Deuoir. 


congnoiffe, 416. 


congnoiffiez, 1191. 


. 


doi, 3; skrifvet doy, 20, m. fl. Konj. Pres. doie, 532. 


doit, 291, m. fl. 


deuez, 313. 
devoir, 1155, (användt ss. 
subst.). 


Iesir. 


ierrez, 992. ” 


iefir, 531, 909. Purtic. 


Pres. gifant, 1183. 


/ 


98 


Mourir. 
Ind. Konj. Pres. muire, 850. 
Perf, — 
morut, 1511. 
Infinit.  mourir, 450; morir, 530, m. fl. 
Partic. — morte, 1536. 


Plaire. 
Ind. Pres. — Konj. Pres. — 
plaift, 134, m. fl.; plait, 367, plaife, 330, m. Il. 
(i rim). Impf. — 
pleiäft, 124. 
Fut. — 
plaira, 44, m. fi. 
Infinit.  plaire, 150, m. fl. 
Pouuoir. 
Ind. Pres. puis, 61, m. fl. Konj. Pres. puiffe, 726, m. fl. 
peuz, 706; puez, 1291. = 
peut, 266, m. fl.; puet, 872. puift, 150, m. fl. 
poons, 252: pouons, 1087. — 
poez, 24; pouez, 440, m. fl. puiffiez, 805. 


Impf. — 
peiuält, 251, m. fl. 
Fut. pourrai, 139; pourray, 128, m.fl. Kondit. - 


pourra, 775, m. fl. pourroit, 287, m. tl. 
pourrons, 263, m. fl. — 


pourrez, 333. = 


Partie. — peiil, 1542, 


Receuoir. 
Ind. Pres. — Konj. Pres. — 


(concoit, 1440.) (decoyue, 230, m. fl.) 


Perf. 
Fut. 


Infinit. 
Partic. 


Ind. Pres. 


A Fut. 
Infinit. 


Ind. Pres. 


Fut. 


99 


(conceiz, 651, m. fl.) 

(apperceuras, 667.) 

receuoir, 22, m. fl. 

receii, 1420. 

receiiz, 655, m. fl. (nom. sing. 
mask.) 


(deceiie, 555.) 


Sauoir, 


fay, 68, m. fl. fcay, 177, m. fl. Konj. Pres. fache, 438. 
faches, 669, 1053 (såsom im- 


perat.) !5) 
fcet, 356, m. fl. — 
fauons, 276. — 
fauez, 176, m. fi.  fachiez, 477, m.fl. (såsom im- 
perat.) 
Impf. — 
fceift, 545. 
faray, 538, m. fl. 
fauoir, 254, m. fl. Imperat.  — 
fachez7, 358. 
Valoir, 
— Konj. Pres. — 
vault, 409, m. fil. vaille, 198. 
Impf. — 
vaulfift, 9. 


vauldray, 1027. 


vaulra, 379; vauldra, 226. 


9) faches är en konj.-form, ehuru BURGUY, II: 61, upptar ordet såsom 
en imperativ. 


IOO 


Vouloir, 
Ind. Pres. vueil, 38, m. fl. Konj. Pres. — 
veult, 147, m. fl. vueille, 214; vielle, 1377. 
voulez, 21, m. fl. vueilliez, 857, m. fl.; 441 m., fl. 
(såsom imperat.) 
Impf. vouloie, 451, m. fl. 
Perf. — Impf. voufiffe, 252. 


voulz (?), 623. SA , 
Fut. voulray, 422. Kondit. vouldroie, 530. 
voulra, 378; vouldra, 255. — 
Infinit. vouloir, 1000, m. fl. (användt — 


ss. subst.) Imperat. — 
vueillez, 31, m. fl. 
| Naistre'!'). 
Ind. Perf, nafqui, 1292. Konj. Impf. — 


— nafquift, 6. 


nafquiftes, 1503. — 


Partic. nez, 874 (nom. sing. mask.) 
nee, 921. 


PARTIKLARNE. 


Partiklarne måste i långt ringare grad än de öfriga 
ordklasserna vara i stånd att bidraga till afgörandet af språ- 
kets ålder, då de ju icke ega böjningsändelser, hvilkas hi- 
storiska utveckling kunnat tjena till någon ledning. Der- 
emot bör bland den utomordentliga rikedom på i synner- 


6) Naiftre har ej kunnat upptagas under någon af ofvanstående 
konj., emedan dess perf. ind. och impf. konj. äro sigmatiska, 
men bildade efter svag konj. 


IOI 


het adverb, som texten företer, månget ord finnas, hvilket 
antingen alldeles försvann ur språket ungefär med det fjor- 
tonde århundradets utgång, såsom t. ex. main (= MANE), 
1414, eller som då förändrade sin form, såsom t. ex. ne 
(= NEC), 24 et passim, hvilket samtidigt med, eller snart 
efter författandet af les Miracles de N.-D. antog hos FRoIs- 
SART den nyare formen ni; eller sådana, som vid samma 
tid förändrade åt minstone sin betydelse, såsom t. ex. trop, 
1093, hvilket under följande århundrade, det femtonde, ej 
längre qvarhöll sin ursprungliga bemärkelse mycket, annat 
än framför komparativer, under det att å andra sidan t. ex. 
maintenant här redan så försvagats till sin betydelse, att 
det, liksom i moderna franskan, uttrycker nu, då det står 
ensamt, v. 181, men måste förstärkas med adverbet tout, 
v. 348, 550, 1445, för att återfå sin forna betydelse strax. 

Likaledes kan hos partiklarne äfven dialektalt infly- 
tande förspörjas. Så är konjunktionen con, 646, en picar- 
disk bildning; en brukade i Picardie och TIle-de-France 
förbyta sitt n mot m, synnerligast framför p och b, v. 83, 
165, 328, 396; detta ords äldsta form ent (= INDE), hvil- 
ken man fåfängt söker redan uti t. ex. Saint Alexis (11:te 
årh.), bibehöll sig länge i Picardie och lle-de-France och 
möter äfven här, v. 131, 209, 675, 1383, 0. s. v. 

Bruket af non såsom negation till verbet i ett nekande 
svar återfinna vi i denna text, och icke allenast vid faire, 
576, 1209, hvilket är det vanligaste, utan äfven vid andra 
verb, 463, 523, 1115. (Jfr Diez, Gram. II: 477, 478; III: 
436.) !?) — Särskildt anmärkningsvärd är den ingenstädes 
omnämnda användningen af auant, IO, såsom oäkta pre- 
position; Diez (Gram. III: 183) upptar fullkomligt mot- 
svarande ex. från provencalskan, italienskan och spanskan. 


—-— 

'7) Om förkortningen ve, hvilken i v. 24 utskrifvits till ett ord, 
nen, och ej till n'en, v. 25, eller ne n', såsom hittills oftast varit 
fallet vid utgifvandet af gammalfranska handskrifter, talar re- 
dan ÖRELLI, Gram. sid. 405. 


102 


VERSIFIKATIONEN. 


ADR RAA 


Det versslag, som nyttjas i le Miracle de N.-D., de 
Saint Iehan Crifothomes, liksom också i handskriftens 
öfriga skådespel, är den redan i la Vie de Saint Léger 
(10:de årh.) förekommande åttastafviga versen. Förfat- 
taren låter den rimma parvis, ett bruk, som går så långt 
till baka i Frankrikes literaturhistoria, att det påträffas i 
den äldsta franska dikt, vi ega qvar, la Cantilene de 
Sainte Fulalie (9:de årh.). Dock möter i behandlingen af 
denna vers här en egenhet, hvilken ger den ett nästan 
modernt utseende, och hvartill något motstycke från äldre 
tid ej tycks finnas, om icke uti le fragment de Gormond 
et Isembart (ung. 12:te årh.)!$), nemligen att hvarje tirad 
eller särskild del af dialogen afslutas med en halfvers på 
fyra stafvelser, hvilkens rim får sin motsvarighet i den 
derefter talandes begynnelsevers. Härigenom samman- 
kedjas på ett lyckligt funnet sätt de uppträdandes sär- 
ekilda yttranden, och dialogen vinner tillika en viss ledig- 
het och omvexling. MOonE !9) säger, att i gamla franska 
skådespel, och särskildt i le Miracle de N.-D., de Robert 
le Dyable, ”mwurde die Rede jeder Perjon mit einem halben 
VBerje getdloffen, worauf der erfte Vers der folgenden Perjon 
reimte, um das Gedädtnifz der Sbhaufpieler 3u erleidtern”. 
Åfven MAGNIN 20) omnämner det underlättande, som ge- 
nom , en sådan anordning bereddes skådespelarne, men 
sätter icke, och det med rätta, denna vinst i främsta 
rummet; ”ehaque couplet”, säger han, ”se termine 


— - 


18) Se DIEzZ, Altromanische Sprachdenkmale berichtigt und erklärt, 
nebst einer Abhandlung tber den epischen Vers; Bonn, Ed. Weber, 
1846, in 8, sid. 111. 

9) F. J. MONE, Schauspiele des Mittelalters. Aus Handschriften he- 
rausgegeben und erklärt; Karlsruhe, C. Macklot, 1846, 2 vol. in 8”. 
Senare delen, sid. 28. | 

29) Journal des Savants, 1847, Janvier, noten 6 på sidd. 44, 45. 


103 


par un vers de quatre ?!) syllabes, et dont la rime 
suspendue appelle son complément; ce qui donne 
une cadence gracieuse au dialogue et devait åtre 
fort commode pour indiquer la réplique”. 

Man må icke vänta sig att här finna iakttagna de 
"stränga regler, som nu äro gällande inom den franska 
versifikationen, och utaf hvilka de vigtigaste uppstäldes 
omkring det sjuttonde århundradets början af MALHERBE, 
le tyran des mots et des syllabes, såsom en af hans sam- 
tida, BALzacC, kallade honom. Här undvikes t. ex. inga- 
lunda hiatus; tvärt om förekommer sådant vokalmöte ofta 
flere gånger 1 samma vers: 

v. 146. Öui a en lui tant de fauoir 
v. 749. Que touziours as efte et es 
v. 1056. De ce qu'ay oy en dormant 
eller följande vers ur le M. d'Amis et d'A mille (Théåtre 
fre. au moyen-åge, sid. 232): 
I a-il éu å planté. 

Likaledes är numera alltsedan Malherbe's tid bann- 
lyst ur den åttastafviga versen hvarje sådant enjambe- 
ment, der ett ord, som bildar rim, på det närmaste 
sammanhänger med påföljande vers. Sådana fall företer 
vår text någongång, t. ex. 

v. 1197, 8 —— ———— , mes que 
Trop longuette eft. 

v 1506, 7. Ie vous vois querre le faint corps 
Dieu. — — — 

Åfven visar sig vid rimmen, att ehuru de motsvara, 
hvad som inom den moderna franska versifikationen kal- 
las rimes plates ou suivies, de likväl icke i sin upp- 
ställning följa den nutida regeln, att manliga $ch qvin- 
liga rim-par ständigt skola omvexla, en fordran, som 
också först vid sextonde århundradets slut framträdde. 
Exempelvis må anföras verserna 744—764, 1248—1272, 
hvilka samtliga ändas på manligt rim. 


21) Af misstag står i uppsatsen här: un vers de sir syllabes. 


104 


Hvad sjelfva rimmens form angår, så finnas utom 
vanliga s. k. rimes suffisantes i denna dikt ex. på de 
tre slag af rim, hvilka WACKERNAGEL ??) omnämner såsom 
derjemte brukliga under medeltiden: 

1:o ribhrender Reim, då de ord, som bilda rimmet, 
ljuda lika, men hafva skilda betydelser, såsom chiere, 16, 
1012, 1038, adj. och chiere, 17, 1013, 1039, subst.; t'en 
voyfes, 718, och t'enuoifes, 719; fis, 1232, verb och fis, 
1233, adj.; main, 1413, subst. och main, 1414, adv. o. 8. v. 

2:o gleiher Reim, då ett ord upprepas såsom rim åt 
sig sjelft, t. ex. chier, 476, 7; vilaine, 850, 1; fait, 1076, 7; 
veoir, 1477, 8, m. fl. 

3:o leonymifdjer Reim (rimes léonines), då i fler- 
stafviga ord ljudlikheten sträcker sig icke blott till den 
betonade stafvelsen, utan äfven till en eller de två närmast 
föregående, obetonade, såsom fauoir, 146, 254, 774, och 
auoir, 147, 255, 775; ayfier, 486, och baifier, 487; acou- 
chier, 596, och approuchier 597; leefce, 660, och deefce, 
661; appelle, 1346, chappelle, 1347, o. 8. v. 

Sådana verser, der ett enstafvigt ord, åtföljdt af en- 
klitiskt ie, ce, bildar qvinligt rim, såsom i 

v. 510. N'es tu pas apreftee? Qu'eft ce? 
skrefvos ännu af Marot, Du Bellay, o. a.; mera sällsamt 
är att såsom i t. ex. 

v. 1209. Mon chier feignour, non feray ie 
gifva åt versen en stafvelse för litet, att göra den till 
manlig vers, oaktadt den rimmar med en qvinlig?2). Möj- 


22) WILHELM WACKERNAGEL, Altfranzösische Lieder und Leiche aus 
Handechriften zu Bern und Neuenburg, mit grammatischen und 
litteratur-historischen Abhandlungen; Basel, Schweighauserische 
Buchhandlung, 1846, in 8, sidd. 172, 173. 

23) Uti v. 1197. Ainfi qu'il m'eft auis, mes que vore det tänkbart, 
att qu'il vid nedskrifningen sammandragits, men att det borde räk- 
nas i versen för två stafvelser, och det stumma, eller rättare tonlösa, 
e lika litet elideras här, som t. ex. i verserna 838, 1388, m. fl. 
Quwv'il och que il, räknade i samma dikt omvexlande för en eller 
för två stafvelser, förekomma i allra äldsta franska texter, såsom 
i la Vie de Saint Léger, stroferna 4 och 8; äfven i yngre, såsom 
t. ex. (i fall ex. få anföras på någonting så bekant) uti Crestier's 


105 


ligt vore, att författaren, eller författarena, till les Mi- 
racles de N.-D., på samma gång de hemtat ämnena till 
flere af sina 40 skådespel ifrån de helgonhistorier och con- 
tes dévots, som ungefär ett århundrade förut satts i 
rim af den madonna-dyrkande priorn GAUTIER DE COINSY?!?), 
de tillika lånat en versbildning, som för honom är egen- 
domlig, enligt hvad Gaston Paris anmärkt 25). 

Bland de upplysningar, man af versens byggnad och 
rim bör kunna hemta angående uttalet under fjortonde 
århundradet, må några här påpekas, såsom att under 
denna öfvergångstid t. ex. vei, 1543, började uttalas en- 
stafvigt, v. 1419, likt i nuvarande språket; vefteire, 776, 
till och med skrefs utan e, vefture, 767, der versen for- 
drade, att det skulle uttalas tvåstafvigt ?9). 

De i vår text och ännu i århundraden efteråt före- 
kommande s. k. rimes normandes, såsom MÉNAGE kallar 
dem, der t. ex. adj. chier rimmar mot infinitiver på -er, så- 
som i verserna 386, 7; 830, 1; 1242, 3, m. fl., göra sannolikt, 
att, liksom fallet är med de öfriga konjugationernas in- 
finitiv-ändelser, 7 förr uttalats äfven i 1:sta konjugatio- 
nens, om icke i hvardagligt tal, så åt minstone i le lan- 
gage soutenu ?7). 

de Troies Chevalier au Lyon (ed. Holland) v. 884 och 887, 3420 

och 3423, 0. 8. v. 

21) Fr. Michel har funnit ämnet till le M. de Vempereris de Romme 
vara hemtadt ur ett af denne GAUTIER'S poemer, hvilket åter- 
finnes i Barbazan-Méon's samling af medeltidsdikter; likaså tyckes 
innehållet i det ännu outgifna, andra stycket i ordningen uti 
handskriften öfverensstämma med en annan af samme munks 
contes dévots, hvilken anföres uti: Fabliaux ou Contes, Fables et 
Romans du XlII:e et du XIII:e siecle, traduits ou extraits par 


LEGRAND D'AUSSY, 32 éd.; Paris, J. Renouard, 1829, 5 vol. in &. 
Femte delen sidd. 48—52. 

25) GASTON PARIS, Etude sur le Röle de P'Accent Latin dans la lan- 
gue francaise; Paris, A. Franck, 1862, in 8, sid. 120. 

26) L. QUICHERAT, Traité de Versification Francaise, 2:e éd; Paris, 
L. Hachette, 1850, in 8&', note 10, sid. 420, anför äfvenledes några 
från en af fjortonde århundradets poeter hemtade ex. på samma 
ojemnhet i fråga om eu. 

27) Flere författare, som vidrört denna fråga, hafva undvikit att 
derom yttra någon bestämd åsigt. Se t. ex. LITTRÉ, Hist. de la 
L. fr. I: 335, och GUSTAVE WEIGAND, Traité de Versification 


106 


Deremot kan man af rim, sådana som plaift, 430, 
och plait, 431; toft, 704 och mot, 705; Crift, 898, och le 
faint Efperit, 899; naiftre, 928, och mettre, 929, en mängd 
andra att förtiga, sluta till att det f, som i moderna ord 
antingen bortfallit och ersatts med en cirkumflex öfver 
näst föregående vokal, eller qvarstår, men utan att ut- 
talas, icke heller vid tiden för dessa skådespels förfat- 
tande varit hörbart. 

Hvad slutligen beträffar några i skådespelet inlagda 
Rondels (v. 651—9659, 1355 —1363, 1389—1400, samt de 
åtta slutverserna i stycket), så saknas aldrig sådana i les 
Miracles de N.-D., men några äro ordagrant upprepade 
i flere särskilda dramer, såsom en, hvilken förekommer 
både i le M. d'Amis et d'A mille (Théätre frg. au moyen- 
äge, sid. 261) och i le M. de Sainte Bautheuch (Les 
Enervés de Jumiéges, sid. 189); en annan, som återfinnes 
1 såväl le M. d'Ostes, som le M. du roy Clovis o. 8. v. 
Af de fyra, vår text har, äro de trenne åtta-radiga egent- 
ligen s. k. triolets, i hvilka den första versen upprepas 
efter den tredje, och de två första efter den sjette. Den 
egentliga formen för en rondel, sådan den oftast möter 
1 denna dram-samling, och utaf hvilken den elfva-radiga 
1 vår text blott utgör en förkortning, bestod af tretton 
verser, af hvilka de två första upprepades efter den femte, 
och de tre första efter den tionde. De innehålla aldrig 
mer än tvenne rim. Till formen afvika de således obe- 
tydligt från de mönstergilla rondels, som under det föl- 
jande århundradet skrefvos af CHARLES D'OÖRLÉANS. Dessa 
senare äro nemligen också oftast trettonradiga och på två 
rim, men i dem återupprepas icke flere än två verser ?8). 

frangaise, nouv. éd. revue et augmentée; Bromberg, 8. Mittler, 

1871, in 8', noten 1 på sidd. 68, 69 : 
28) En annan, liknande versform är le rondeau, hvars mästare var 

VOITURE, gunstlingen i Hötel Rambouillet; uti den bildar blott 

det första ordet eller den första korta meningen en efter åttonde 


och trettonde raden återkommande refrain, som ej utgör del af 
versen. 


107 


Förteckning 
på 
några ur ”le Miracle de N.-D. de Saint Iehan Crifo- 
thomes” hemtade ord, hvilka för dess utgifvare synts i 
någon mån särskildt anmärkningsvärda till form, 
betydelse eller användning. 


Aage, 616. LittRÉ anmärker, att, ehuru man länge skref 
aage, upphörde dock ordet redan inemot 15:de årh. 
att vara trestafvigt; så äro också här ordets båda a 
blott ett skriftecken för långt a. Hos COoMIneEs på- 
träffas såväl age som aage. Likväl omnämner MEÉ- 
NAGE, att på hans tid uttalades ordet trestafvigt i Pro- 
vence. (Uti provencalskan finnes detta ord endast i 
sammansättning, såsom antigatge, ancienneté.) 

Bellole, 71, 168, 207 och 1069. Detta ord, som ej finnes 
upptaget i någon af de å sidd. 71, 72 nämnda ordböcker, 
är bildadt af det latinska diminutivet BELLULA med 
flyttning af tonvigten på samma sätt som t. ex. i échan- 
dole af SCANDULA, en flyttning, som ju här var 
nödvändig för bildandet af ett produktivt, romanskt 
suffix. 

Bouteilliere, 625, en feminin form af bouteiller, bou- 
tillier, munskänk; här i betydelsen frikostig. (Jfr 
en annan liknelse af samma slag i vers 1328.) 

Cole, 277, colle, lim. Ordet begagnas här liknelsevis. 
(Jfr det af LitrtRÉ från ALAIN CHARTIER anförda ex. 
”Elles changent si souvent leurs colles”.) 

Croce & mittre, 1272, crosse et mitre, kräkla och bi- 
skopsmössa. Bruket af kräkla går åt minstone till 
baka till 7:de årh., men först efter år 1000 anser DU 
C., att biskopsmössa börjat bäras af påfvar, bi-kopar 
och abbotar. 


108 


Deliure, 179, 739, egentligen ett till 1:sta konjugationen 
hörande, sammandraget particip. (Jfr deliuree, 868.) 
Angående denna sammandragning, som eniigt DIEz 
(Gram. II: 152, 153) ej är ovanlig i italienskan, se 
Herrigs Archiv, XXVI, 1859, sid. 287. 


Defferuir, 665 och 1151. Detta ord förekommer i vår 
text under tvenne särskilda betydelser, som det hade 
1 gammalfranskan, dels den af récompenser eller punir, 
löna; dels den af mériter, förtjena. I moderna fran- 
skan betyder ordet icke allenast betjena, göra tjenst, 
utan äfven göra en otjenst. 


Enorter, 63 och 663. Detta verb, hvilket enligt LitTRÉ 
nyttjades tills i 16:de årh., angifves i ordböckerna 
(Furetiere, le Dice. de Trévoux, Roquefort) såsom ak- 
tivt. Här styr det dels rent objekt (vers 663), dels 
objektsats jemte en dativ af pronomen (vers 63), liksom 
uti la ”Cantilene de Sainte Eulalie”, couplet vn: ”El 
li enortet qued.... Flere ex. på verbet enorter 
med en dativ anföras af Diez, Altr. Sprachd., sid. 26. 


Enuwoifier (f'), 719 och 926, se réjouir, fröjda sig. (Jfr 
”fenuoifier en Marie” med det bibliska ”se ré- 
jouir dans le Seigneur"”.) 


Explicit, sid. 68. Constat EXPLICIT VOCABULUM MINIME 
LATINUM ESSE, QUAMVIS A LATINO SERMONE ORTUM, säger 
Du C. Förmodligen är det antingen bildadt efter 
INCIPIT utaf EXPLICO, eller ock förkortadt utaf 
EXPLICITUS (EST LIBER). 


Faire, 50, 58, 83 och 85, se porter, befinna sig. (Jfr 
BurGur II: 167.) — Il fait, 824, opersonligt, vid an- 
gifvande af väderleken. — 

Il fait a amer, 385, = AMANDUS EST. Jfr re 
Gram. III: 239, samt ÖRELLI, Gram. sid. 218. — 
Faire, 476, 484, m. fl. tjenar att ersätta ett föregå- 
ende verb, hvars konstruktion det öfvertager. 


109 


Angående denna i de romanska språken brukliga an- 
vändning af FACERE såsom ett VERBUM VICARIUM 
se DiEz, Gram. III: 415. — 

N”avoir que faire de, 708, = ne pas avoir | 
faire de. (Jfr BurGur Il: 168, anm. 1.) 

Goulee, 324. Beträffande detta ords betydelse, hvilken 
här är en annan än i det nuvarande språket, se det 
af LiTtTRÉ ur le Roman de Renart anförda ex., der det 
sammanställes med estoutie, fureur, folie. ROoQuE- 
FORT öfversätter det med: sottises proferées sans 
ménagement. 

Iefu, 87, m. fl. Angående skrifsättet Iefu i st. f. Ihefu, 
såsom förkortningen stin vanligen utskrifves, se Elé- 
ments de Paléographie, par NATALIS DE WAILLY; Paris, 
Imprimerie royale, 1838, 2 vol. gr. in 4”. Förre de- 
len, sid. 607. Jfr ock monogrammet IHS. 

Laidure, 1201. LE Dic. pE TrÉvoux återger detta ord, 
likasom det i vers 408 förekommande laideur, med 
difformité, vederstygglighet. Deremot tillägges det be- 
tydelsen injure, oförrätt, hos' MÉNAGE, FURETIERE,' 
ROQUEFORT, RAYNOUARD, HENSCHEL, BURGUY m. fl. Le 
Compl. du Dic. de V'Acad. öfversätter det också med 
injure, men tillägger, att det efter hand till betydel- 
sen sammanföll med laideur. 

Maalot, 964 och 1150. Malot, taon, broms. (Se BARTSCH'S : 
Chrestomathie 331: 7, samt li Chevalier au Lyon, ver- 
serna 116—118, hvilka FURETIÉRE anför, men utan 
att nämna, hvarifrån han hemtat dem.) Ordet före- 
kommer ännu dels i samma betydelse i den picardiska 
dialekten (enligt COorBLET), dels äfven, liksom här, an- 
vändt såsom nomen proprium (enligt LittRÉ). 

Maille, 198, sammanställes här ordspråksvis med en lika 
lydande, mouillerad form af valoir, såsom uti: ”qui 
vaille une maaille” och ”vaillant maaille”, hvilka ex. 
anföras af ÅA. SCHWEIGHAUSER uti Bibliotheéque de P'é- 
cole des Chartes, III: 3, 1852. Sid. 209. 


I 10 


Mettre, 241, tarder, dröja. Så öfversätter LITTRÉ det i 
ett ex., han hemtat från RONsARD. Jfr: ne mettre 
guere 1 folkspråket. Mettre, 248, admettre, antaga. 
Mettre fus, 852 och 1298, imputer, påbörda. (Jfr 
Burevyr II: 130, det andra i ordningen af der an- 
förda ex.) 


Nue, 269, —?— 


Nuittie, 206. Detta ord är ursprungligen ett particip 
nuittie, förkortadt af nuittiée, wvorden natt; på 
samma sätt det feminina adj. lie, 337, 1149, tvåstaf- 
vigt, men det maskulina liez, 1505, enstafvigt. (Se 
Abp. ToBLEr, Mittheilungen aus altfranzösischen Hand- 
schriften I; Leipzig, Hirzel, 1870, in 8". Lexikalischer 
Anhang.) 


Refpons & traiz, 356. Répons = ur den Heliga Skrift 
hemtade ord, som uppläsas eller afsjungas af hel kör 
dels tvenne gånger under ottesång, dels vid annan 
gudstjenst, mellan sista psalmen och lofsången. Trait 
= korta verser, som afsjungas af korsångare under 
messan, mellan gradualpsalmen och evangeliet. ”RE- 
SPONSORIUM” CANTUS ECCLESIASTICI SPECIES, SIC 
DICTUS QUOD UNO CANENTE, CHORUS CONSONANDO 
RESPONDEAT; ”TRACTUS”, QUIA TRAHENDO, I. E. TRA- 
CTIM CANITUR. IN EO VERO QUOD NULLO RESPON- 
DENTE CANITUR DIFFERT A RESPONSORIO. (Du C.) 


De första traits skrefvos af S. Chrysostomi samtida 
S. Ambrosius och påfven S. Celestinus. 


Selette, 1278, de anklagades bänk. Här syftas på den uti 
refektoriet i Bernardinerkloster vanliga straffpallen. 


Taille, 468, svärdsegg. ”A la taille, se disait autrefois 
d'un homme dont la téte était mise å prix.” (LITTkRÉ.) 


Tenir, 393, 425, behålla; 761, hålla före. Se tenir, 53, 
951, afhålla sig; 98, 341, förhålla sig; 225, 613, 
uppehålla sig. ”Tenuz, 650, 1224, förbunden. 


III 


Tiltre, 614, titre, ställe, der man håller hundar i bered- 
skap under en jagt. (Jfr i Théåtre fre. au moyen- 
åge, sid. 243, uttrycket: ”Je le pense en tel tiltre 
et en tel angle mettre que...."”) | 


Tumber, 725. Den aktiva betydelsen fälla, faire tomber, 
hade detta verb ännu i 16:de årh.; MÉNAGE anför 
derpå ex. ur ett arbete, som tryckts år 1554. I folk- 
språket har ordet sådan betydelse ännu. 


ödised - Google 


- 
tv ct arv vr 


te" "rp i 


Digitized by Google 


Digitized by Google 


This book should be returned to 
the Library on or before the last date 
stamped below. | 

A fine of five cents a dd is incurred 
by retaining it beyond the specified 
time. 

Please return promptly. 


VAC Ag är 


ic TYSEN 


| Digitized by Google 


ONAANAAN MANN ÅN TAM 


3 2044 105 543 532 


