﻿Ni nosaltres esclaust ni ells ttuarits Per nosaltres No de flors... ni Je estrellesl Per Len peixats que fossisn, i la tauha para Ja,
amh el vi sempre en frese i el sohretatda atuh ell com tm deliqui ric i com una masrana desgranada en rohins per la claror riel Leire, no voldriem cadenas. Enlla l'Espanya seca la "clntmhera" invisihle, alíííi les ha volsudes i adhuc les ha cridades. Quina vida vidassa, les cadenes de punxcs tle fisueres de moro. L'anima de l'estepa camina famolenca Jemanant ttn refuSL No li fessine pas cas : que planti i creixi arhres... Si tinsuessin un arLre a caJa vol Je corh, ja foren lliherats. I nosaltres pter eHs, pterque no ens menjarien, com un cuc, a l'entranya.

El mite de l' "Esp anya Gran"

En els capítols V, VI i VII de «La
Nacionalitat Catalana» s'hi condensa
la tasca més original i constructiva
de Prat de la Riba. Els mots «pro-
vincialisme», «regionalisme», inexpressius, són rebutjats i substituits per «nacionalisme». Catalunya és una nació, heus-aquí l'essencial. I
«essent la nacionalitat una unitat de
cultura, una anima col'lectiva, amb un sentir, un pensar i un voler propia, cada nacionalitat ha de tenir la
facultat d'acomodar la seva conducta
col lectiva, aixo és, la séva política,
ai seu senhment de les coses, al seu
seny, al seu franc voler. Cada nacio-
nalitat ha de tenir el seu Estat» ".
La conclusió no pot ésser més lo-
gica. I l'acceptació d'aqueix principi
condueix necessariament a una ten-
dencia separatista. Catalunya-Nació, ha de transformar-se en CatalunyaEstat, en una superació fortificadora, en un aprofitament integral de la
seva vida etnica. Mentre aixo no
sigui, mentre un altre Estat arbitrari disposi de la nació catalana i la uni-
formi amb paisos que no res tenen de
comú amb nosaltres, Catalunya ha
de considerar-se una nacionalitat
opresa. L'impuls natural deis nacionalistes catalans, una vegada feta aquella clara afirmació, ha d'ésser el cercar la llibertat de Catalunya en un deseiximent de tota cosa estranya, de tot poder absurde que prescindeix de la voluntat del poble.
Havem dit l'impuls nalural perque, reflexivament, poden oferir-se al plet nacionalista altres solucions que la separació. Prat de la Riba mateix n'és un exemple: després de precisar el fet de la nacionalitat cata-
lana, observa, girant-se de cara a la historia, que «el món ha d'encaminarse a fer Estats més complexes, més grana cada dia, fina arribar a l'Estat-
Rara, a l'Estat-Continent, i després a la meta final, a l'Estat-Univers,
a l' Estat-Humanitat» '":''. I volent
agermanar les «dues lleis correlati-
ves ; la de la llibertat que implica l'autonomia i espontaneitat socials, la de la universalitat que porta a la constitució de potencies mundials» "' "' "'', apunta una solució eclectica: la federació espanyola.

Dibuiit lavat

Od
tY
op
a III
c a

MANUEL HUMBERT
xot
ttt ~
a

Recordem ara l'esperanqament
d'éxit que aquesta teoria va infondre
en les multituts catalanes. Aquell romantic i eficaq rol o res fou substituít pel mite de l'Espanya gran,
Recordem ara, també, el fracas que la solució ha tingut. Pot ben dir-se que Prat de la Riba, com a director,
ha fracassat amb ella: «La Naciona-
litat Catalana» és un formidable do-
cument, una monjoia que senyala el
camí ascendent de les nostres exi-
gencies. Pero ja no és una arma de combat. Aquella clams fraternals que seguien a l'afirmació de la personalitat de Catalunya, s'han ofegat entre

gran» ha deixat d'esser un mite, una idea generadora d'acciona, per devenir no una utopia irrealitzable sinó

una possibilitat inconvenient. Preferim una Catalunya petita, digué el
Bofill i Matas en un moment de sin-

ceritat. D'altres voldriem una Cata-

lunya gran. Pero l'Espanya resta al

mar ge.
Després de tot, el fracas de l'espanyolisme reflexiu de Prat de la
Riba era cosa facil i necessaria.

Quan un poble se sent opres, mal no
iniciara una politica federalista amb
l*opresor. El gest natural és l'aparta-
ment, amb totes les seves conse-

qüencies. De primer cal obtenir la llibertat de Catalunya. Després ens federarem si ens convé i ens plau. El que no s'ha de fer és aplegar en una teoria nacionalista dos postulats com els de la personalitat de Cata-
lunya i de la unitat politica d'Espanya. La gent, tart o d'hora, es

convenc que són irreductibles.
El llibre de Prat de la Riba, amb tot i la seva grandesa, no és el for-
mulari de les noves aspiracions. El
mite de l'Espanya gran ha deixat
d'existir. Les joventuts d'ara són molt lluny del «punt dolq» covard, i de l'arbitrarietat salvadora, i de la

solució política, diplomatica que resol com qui res les més greus con-
tradiccions. Els temps d'ara gqn
tfks temps d'heroisme, i poc a poc a
els cors on s'hi havia encés el ddlit

d'una Espanya gran, s'hi construleix

ara el mite de laCatalunya indeflen-

dent.

TOMAS CIARCÉS

' Ls lvsciooslitsf Cstsiaos. cep. vIII. pág eet "* pág. ees.-c p. vIIIdeás igsciooslitst Cstslsos «"e Pág. e l.-ld. id.

N.' O

GENER

Í llc llnlii,
('nli IÍ

O(la ll ln P i(ti.ia

so(n l'«sgunnl, d»llulli d( I mn' l'alead(l deis llrllssos
('onl I lllfn((Í
(IU«h«(eillll( Hnlb I csgUH(d
hc Í«Í d )mil(r dn(HHIIÍ (lcl c»r i h««nlnlra( a l'Hl(ndn deis brns»ls

pcnsnni :

quan seré «rall scril Hlt »xi

i més alt que j(I.

i(l Í h« ilHÍIÍ «n(l(l(

(.'l llu«dll' nl '( H

«11 «I pnln'
Nfeva nlés qu« llu d«ls »ll(r«s

aquella altres que son la teva esplendor,

[ciutat,

com els pallassos son l'esplendor del circ.

I tu m'ignores a mi

Curtat

com l'infant ignora el seu pare en el circ

davant deis pallassos.

Pero a la nit

si tot dorm, soc jo el que vetllo

el teu respir i la teva rialla en la qual es desfa el vol plegat de la

Ciutat.

[darrera tamborella,

J. M.s Lónax-Picó

Passen soldats...

Se m'emporta el cor
la veu deis clarins; de mi mateix m'allunyo.

Esdevinc una gota de llum dlnnunt l'horror [metalic
de cada espasa nua i avanzo ardent en l'ordenat tumulte.

Orif lama, timbals —un crit la espasa. I la Ciutat soc jo.

I tots els morts futurs que encara viuen,
que tal volta ni són ni encara alenen sento—oh Ciutat

e)ulgir, I

com petites espurnes guiadores

: en eixa dispersió de ma existencia.

Pasnen SOldatn per la grlnl ruta Clara
All Catalunya! '['. CAI As('s

Bronzo

M. Huocé

E T. Marinetti.- 8 anime in nna

l30n113B

novel'ln eslslossiva

Vutt animes en nnn bonlbn i Íotes en nnn anima. A

Mnrinetti és H qni hs ce(gol ÍH destrucció deis cnnons

i de Íes preceptives Íiternries. EÍÍ no hnorin conslroit

sinó Hmb conceptes velis,— i ÍH reveinció de ÍH seva re-

volta

fon

HÍ

1909

—
perqoe

js

era formnt

nn

gran

Íntei

Íi-

gent nbnns de prodnir-se en ÍH rebeiió. La trndició que

ei mena. si tots som lradició, podria destorbar-Ío en ÍH

sevn videncin. Marinetti vn venre qne no es feria res

del temps nostre en avant si no es tenla en compte ÍH

destrocció qne eli fes segoit deis cenlmii bojos i de Íes

centmii feres de qni s'acompanynvn. I ei nlon ha pogot

veore como tenis reo : H partir del sen cril, i Ía sevn

ma Hipada. eis més joves de tots hnn pognt ndonsr-se

qoe no som en els temps del formatge de llet i ei fin-

vioi sonanl.— Dafnis i Cloe, nhir, sorgí com noa flor.

Pobre Longos, Hvui. si es pnsselavn sol pele carrera

de New-Yorl( i no tenis prensa. L'irreverend Broadwny

se l'endnrin, Í eis nostres ciassicistes no ei podrien con-

vencer.

Marinetti vn vencer la seva lradició. Les mota en

liberté, edició com Hqnestn, de "Poesia". feren, preocu-
par n tot intei Íigent. Hdhoc His més amante de Ín clara sintaxis.— De Ín clara sinlaxi sigui dlt parqué L Si tingnessio n mn nnn anima només de Íes qne fnn parábola en Hqnesta novel'Ín — les ni(res set més tard — in podrieo compendre ÍH valor d'nquest llibre. I a(gen (.ritic tnmbé de casa »ostra. EÍ gran boig Marinettl. explica nm pot fer-(e ei llibre de una guerra. (Qonn shn vise»t Ía guerra, s'x . »Íés). I pot fer-se només reprodninl ei
deeordre amb el mnteix desordre : Ln,oerra, dtrijl ell¡
sola higiene del nlún.

(:Hato la patria : la m«va patria qu(. és, alhora. Futur. l'rcscnt, Passat;
creada i per crear:
cnteléquia i cosa paipitant; oll ten«n la matcixa jerarquln
la filnsoha lul'llana i els ulls de ln meva amiga, clars.
Canto la patria.
que és la mcva i té una vida lmmorlnl cn fer-la me«a nl «nconnnIH inlnlol"IHIIÍHÍ.
CHHÍB l'1 p'IÍI'l'l : cntcléquia i cosa palpitanl.
La meva patria
no és la deis meus pares ni la deis meus germans;
ella m'ha fet a mi, pero jo l'he emmotllada
entre les meves mana.
Ella i jo som un sol ésser treballat: jo tinc un cos i una anima; ella és, alhora, entelequia i cosa palpitant: la Historia, el Ritme amagat, el rierol, la Paraula, la meva amiga, el cel blau.
Canto la meva patria
que limiten el riu, la mar, el mont nevat, la meva patria
que té un color personal. agafa els colors diversos
i en fa una claricia nova.
Canto la patria limitada i la que no s'acaba mai, per tal com Ella és, alhora, entelequia i cosa palpitant.
J. CLADESOL

Jenny

le frais du matin pres de la petite gare caresse mon esprit désamparé
lamé de fievre
j'emporte avec moi ton souvenir
"rose et noir"

les douces-améres cadences

d'un rytme frere

oxs

y(

+e,
e4 (fo

o~'ot
en exil xxo

]. M. Junoy'

